Erin Hunter

SURVIVORS

Book six: Storm of Dogs

Переклад з англійської Тараса Бойка

Ерін Гантер

Серія «Зграя»

(заснована у 2020 р.)

Книга шоста «Борвій собак»

© Working Partners Limited, 2015

© ТОВ «Видавництво АССА», 2023

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7877-97-3

Аннотація

В дикій зграї нарешті нова альфа — мудра, розважлива й турботлива. Здавалося б, тепер собаки зможуть спокійно жити… Але небезпека не минула, треба постійно стежити за Бритвою та її лютопсами. Щоб подолати ворогів, певно, варто об’єднатися з собаками лісової зграї. Та чи згодні ті допомагати? І скільки ще знадобиться жертв, щоб нарешті заслужити на спокійне майбуття?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Особлива подяка Інбалі Ізерлес

Присвячую Ноа Александер

Щасливець прокинувся і рвучко схопився на лапи. Страх пройняв дрожем спину, стиснув горло. Від бажання тікати голова пішла обертом, але бігти не було куди. Погляд уперся в залізні прути, що загородили йому дорогу.

У повітрі витав запах інших собак: вони тривожно скімлили. Щасливець розгублено обтрусився. Він упізнав це місце…

«Пастка! Я знову тут опинився?»

Крутнувся в бік сусідньої клітки, пильно принюхуючись, чи нема там Солодуні. Відчув її заспокійливий запах, і його вуса затремтіли.

— Солодуню! Солодуню, зараз щось станеться. Щось дуже страшне.

— Мені теж так здається! Але що саме? — перелякано дзявкнула Солодуня.

Передніми лапами Щасливець спробував на міцність дротяні двері, але вони не піддалися. Із кліток долинало жалібне скавуління. Усе було так само, як того разу, коли їх також замкнули в клітках.

— Солодуню! — гавкнув пес. — Певно, знову буде Великий Гаркун! Відчуваєш?

Вона зашкрябала лапами, притиснувшись до металевої сітки, що розділяла їх.

— Але це вже було, Щасливцю, — заскавуліла собака. — Це вже сталося. І не може повторитися.

Попри страх у голосі, слова прудкобігунки заспокоїли Щасливця. «Солодуня каже правильно. Тоді прийшов Великий Гаркун, і ми втекли. Тепер нам нема чого хвилюватися, це просто недобрий спогад».

Задвигтіла під лапами земля, він почув над головою тріск і шурхотіння розколеного каменю. Перелякано завили собаки. Нудотними хвилями накочувався запах страху.

Щасливець спробував перекричати собаче виття.

— Так, ти маєш рацію, Солодуню. Великий Гаркун уже відбувся, і він не може трапитися ще раз! — його голос пролунав невпевнено. — Але навіть якщо він настане, то ми все одно втечемо. Врятувалися того разу, врятуємося й тепер.

Знову затріщав камінь, і згори сніговою завірюхою посипалася пилюка. Щасливець швидко закліпав очима, майже нічого не бачачи.

— Але цього разу чомусь усе інакше, — заскімлила Солодуня.

До горла Щасливця підступив клубок, і він підібгав хвіст. Прудкобігунка була права. Щоразу, коли йому снився Великий Гаркун, він знав, що вони втечуть. А от цього разу…

Йому не вдалося до кінця це додумати. Земля заходила ходором, він утратив рівновагу й упав.

Почувся скрегіт металу і дзенькіт розтрощеного прозорого каменю. Страхітливо завили собаки, бо клітки тепер нахилялися й падали, розбиваючись об порепану землю. Крізь туман білої пилюки Щасливець побачив, як одна клітка посунулася на іншу й розчавила собак усередині. Він підвівся й широко розплющив від жаху очі. Його клітка теж тряслася і сунулася.

— Щасливцю! Допоможи! — загавкала Солодуня, дряпаючи кігтями дверцята своєї клітки.

Він кинувся на звук її голоса, просунув лапу крізь дротяну сітку, щоб видертися назовні.

— Я йду! — гукнув.

Він ошаленіло шкрябав дріт, його охопив відчай, спина вкрилася сиротами. Частина стіни Пастки вже мала б завалитися, вдарити по клітці Солодуні й відчинити її, виламавши залізні прути з клітки Щасливця. Саме так вони й урятувалися тоді. Але тепер усе було інакше…

Земля затремтіла ще дужче, а скрегіт і гуркіт просто оглушували. Клітка Щасливця різко нахилилася вперед, а після другого поштовху гримнула на кам’яну підлогу догори дном. Від болю запекла спина, і Щасливець завив.

«Це сон! — подумав пес. — Чому тоді я відчуваю такий нестерпний біль? Невже я помилився? Невже все відбувається насправді?»

Він зіп’явся на лапи й приготувався втікати. Зі стелі на клітку дощем посипалися уламки каміння, якесь сміття й тріски. Щасливець хиткою ходою просунувся вперед і витягнув передню лапу, готовий якнайшвидше вискочити з клітки.

Але дверцята не відчинялися.

Він удивлявся крізь пилюку та сміття, шукаючи Солодуню, аж поки не побачив її. Вона несамовито била передніми лапами в стінки своєї клітки неподалік від Щасливця, але їх розділяли купи сміття й розтрощеного каміння. Їхні погляди зустрілися, Солодуня задерла голову й завила.

— Усе було не так! Тоді ми втекли з Пастки! Ми маємо втекти!

— Таки втекли! — гавкнув він у відповідь. — І тепер урятуємося!

Він щосили наліг на дверцята і, доклавши неймовірних зусиль, спробував їх відчинити.

Натужно заскрипівши, дверцята піддалися під його лапами. Щасливець дуже зрадів.

— Дякувати Небо-Псам, — тихо промовив він.

Аж тут стеля застугоніла, і пес розгублено зіщулився. Захиталися стіни — клітка затріпотіла, як листок на вітрі. Повітря розітнув хрускіт розколеного каміння, і світ для Щасливця згас.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець розплющив очі й дико заскавулів. Він затамував подих і нашорошив вуха. Не було чути ані гуркоту, ані тріскоту, ані завивання собак у Пастці.

«Це був сон… і ми вижили!»

Він вдихнув на повні груди, на серці полегшало. У нічній тиші віяло прохолодою. Крижаний вітер ворушив голе гілля дерев. Зі свого місця пес побачив трав’яний схил під скелею — місце, де вони з рятувальним загоном знайшли Дику зграю після невдалої спроби визволити з неволі свого друга Пломеня. Солодуня надумала зупинитися саме там, попри небезпеку, на яку вони наражалися, адже витратили багато сил у довгих пошуках безпечного місця для табору.

Щасливець обернувся і глянув на Солодуню — альфу зграї та свою подругу. Прудкобігунка згорнулася калачиком біля Щасливця, зігріваючи його заспокійливим теплом. Її груди то здіймалися, то опускалися уві сні, а гарна жовтава морда ледь помітно посмикувалася від легкого сопіння. У Щасливця затремтіли вуса від теплого почуття. Він ніжно лизнув Солодуню в ніс, а вона засопіла, але не прокинулася.

Звівшись на лапи й потягнувшись, Щасливець оглянув своє кубло в густому, оповитому плющем чагарнику, схоже на печеру. Це було найкраще лігво на території, куди привів їх колишній альфа-напіввовк. Щасливець здригнувся лише від самої згадки про нього. «Зрадник! Знюхався з Бритвою та лютопсами…»

Потім вийшов на вкриту інеєм траву, яка захрумтіла під його лапами. Дерева і схили добре захищали місцину від найсильніших вітрів із Безкрайого озера. Утім крижані пориви куйовдили шерсть Щасливця, змушуючи його тремтіти від холоду. Небо нависало товстою темною шкурою з крихітними блискучими зірками, схожими на чиїсь пильні очі. Щасливець пішов повз зграйників, що повмощувалися спати під кущами. Не всі з них хотіли залишатися на цих скелях поблизу покинутого містечка довголапих унизу, де лютопси влаштували собі лігво. Але Солодуня була налаштована рішуче: вони зможуть полювати на пагорбах, хоча здобичі було небагато, і зграя залишатиметься на місці. Постійні переходи виснажують собак. Їм потрібна територія, яку б вони захищали, табір, який би вони називали домом.

Жоден собака їй не заперечив.

Щасливець теж волів залишатися на одному місці… але з інших причин.

Коли Щасливець протискувався поміж собаками, його погляд упав на Громовицю, яка теж іще спала. Її тіло смикалося від перенапруження, а верхня губа задерлася, відкривши довге біле ікло. М’язи під шерстю напиналися — навіть зараз вона мала лютий вигляд. Щасливець спинився й нашорошив вуха, гадаючи, що ж їй наснилося… Що змусило так наїжачитися. Великий Гаркун достоту не насниться, бо стався ще до того, як вона з’явилася на світ.

Громовиця загарчала. Щасливець занепокоївся — невже вона знову переживала жорстоку сутичку зі своїм братом Іклом? Відтоді Собака-місяць пройшов майже повний шлях, і потворні фіолетові шрами Громовиці майже загоїлися. То було влаштоване лютопсами Випробування Люттю, яке передбачало, що один собака має вбити іншого. А вижило двоє — Громовиця довела, що вона зріла та врівноважена, бо пожаліла брата, незважаючи на його зраду і жорстокий напад. У тій сутичці проявилася її вірність і доброта, тому в грудях Щасливця зайнялася гордість.

Раптом Громовиця здригнулася й скочила на лапи, широко розплющивши очі. Вона роззиралася в темряві, немовби очікувала на появу ворога. Потім її погляд спинився на Щасливцеві, вона сіла й добродушно заметляла хвостом.

Він підійшов до неї і торкнувся носом.

— Як почуваєшся?

Громовиця простягнула передню лапу.

— Набагато ліпше. Поглянь! Уже не болить, коли стаю на неї! — і риссю оббігла навколо Щасливця.

Щасливець уважно оглянув її морду. Глибокі подряпини загоїлися, але клаптик на лівому вусі вже ніколи не відросте. Він обернувся на собак, що спали поруч.

— Відійдімо трохи від кубла.

Молода лютопсиця кивнула й пішла слідом до невеликого гаю, що спускався до ставка.

— А чого це ти прокинувся ще до сходу Собаки-Сонця? — спитала вона.

Щасливець зітхнув. Не хотілося лякати Громовицю розповіддю про свій сон.

— Крижановітер вступає у свої права, тому Собака-Сонце спить довше. Але ми не маємо права на таку розкіш, — він відвернувся й потайки від Громовиці занюшив повітря. Йому здалося, що різко запахло снігом.

— Що довше ми спимо, то легше на нас напасти, — погодилася Громовиця. Помовчавши, вона схилила темну голову. — Тоді, може, й дичина спить довше. І ми від самого ранку таки щось уполюємо!

Щасливець заохочувально помахав хвостом.

— Спробуймо.

Він відчував потребу побігати між деревами й дослідити територію до самих скель. Вартові собаки пильнували табір удень і вночі, й відколи відбувся бій між Громовицею та Іклом, не помічали жодних ознак ворогів. Проте Щасливець знав, що лютопси не можуть сидіти склавши лапи і відпочивати. Поки Бритва та її посіпаки перебувають неподалік від табору диких собак, на його зграю завжди чигатиме небезпека.

Громовиця повернулася, коли Собака-Сонце вже високо вигнув вуса над обрієм. Вона поклала на землю великого тлустого птаха з рудувато-брунатним пір’ям, позначеного на кінчиках світло-сірою барвою, — такого самого, якого вже вполював Щасливець. Шиї у птахів були довгі й чорні, а під дзьобами на чорних головах виднілися чималі білі латки. Останніми днями Щасливець бачив, як величезні зграї цих пернатих високо ширяли над Безкраїм озером. Вони завжди з’являлися з одного й того самого боку, і кожна зграя летіла за своїм альфою.

«Звідки вони знають, куди летіти?» — уже не вперше дивувався Щасливець. Чи можуть птахи відчувати щось таке, чого не відчувають собаки, наприклад, поклик теплих країв? Чи мають вони за орієнтир Собаку-Сонце й летять за ним до земель, де він ніколи не засинає і де завжди світло?

Кілька птахів повсідалося на скелях біля урвища. Саме там їх і вполювали Щасливець із Громовицею — високо в небі пернаті спритні й швидкі, але на землі незграбні й неповороткі.

Щасливець і Громовиця підхопили здобич і попрямували до табору. Усі собаки вже попрокидалися й тепер потягувалися у вранішньому світлі. Ритка, яка стояла на варті, пильнуючи зграю, поки всі спали, дрімала в кублі вартових. Вона підвела голову, а решта собак збуджено задзявкали, щойно Щасливець із Громовицею наблизилися.

Жук помчав колами навколо мисливців зі здобиччю, облизуючи ікла. А його сестра Колючка підбігла до птахів і заповзялася їх обнюхувати.

— Що це таке? — вона поторсала одну тушку лапою. — Ніколи ще не бачила птаха з такою довгою шиєю!

Жук здивовано оглядав здобич.

— Лише Щасливець міг уполювати настільки дивну дичину! — вражено вигукнув він. — Певно, Собачі Духи йому допомагають!

Щасливець не був упевнений, що то були за птахи. Аж тут до своїх цуценят підійшла Лада.

— То гуси, — пояснила вона, посмикуючи гострими чорними вухами.

Це повідомлення нітрохи не притлумило Жукового захоплення Щасливцем.

— Як гадаєш, Щасливцю, чи міг твій тато-собака бути Собачим Духом? — поцікавився він.

Із кубла вийшла Солодуня. Зустрівшись поглядом зі Щасливцем, вона лукаво всміхнулась і схилила голову набік.

«Видно, має втіху з того, що Жук мене обожнює».

 — Ні, — поквапився відповісти зніяковілий Щасливець. — Я впевнений, що він не був Собачим Духом.

Щасливець озирнувся на Жука. Той здавався трохи нижчим від сестри. Мав чорно-білу шерсть, як і його мама-собака, але опецькувату мордочку й широкі лапи. «Щодень він дедалі дужче схожий на Пломеня. Може, хоче знайти когось, хто міг би йому замінити тата-собаку».

Усі поснідали, дотримуючись черговості відповідно до рангу — від Солодуні й до Сонечка, омеги зграї. Потім дехто почав збиратися на бойове тренування з Громовицею, де вона навчала зграйників ухилятися від нападу та блокувати удари ворога. Інші собаки стояли й споглядали.

— Усе залежить від швидкості, — пояснювала молода лютопсиця. — Супротивник не встигає розгадати задум. Ваша мета — отримати перевагу, повалити його долі й тримати за горло.

Щасливець дивився на собак, нервово оцінюючи їхню реакцію. Мікі та Хапа щосили намагалися відтворювати рухи Громовиці, витягуючи якнайдалі передні лапи. Бруно простягав лапу й сердито бурчав, а Белла з Мартою вправлялися у блокуванні ударів. Навіть Скигля, який завжди першим скаржився на бійцівські тренування, зацікавлено спостерігав за тим, що відбувається. Щасливець відчув полегшення. Здавалося, жоден собака, попри свій ранг, не заперечував навчатися у Громовиці.

«Тепер правила вже м’якші, ніж за часів напіввовка, тому жити всім легше. Громовиця має навички, якими варто поділитися з іншими; було б нерозумно, якби вона тримала їх при собі. Спільна робота — ось що таке зграя».

— Ритко, можна я покажу цей прийом на тобі? — запитала Громовиця. — Це не боляче.

Біла собачка із жорсткою шерстю схвильовано дзявкнула на знак згоди і виструнчилася. Громовиця вишкірилась і кинулася на неї. Ритка спробувала заблокувати лютопсицю, аж тут Громовиця пірнула вниз, ухилившись від Ритчиних зубів, і схопила суперницю за карк. На якусь мить вона притисла Ритку до землі, потім відскочила, і та покотилася просто Громовиці у лапи.

Лютопсиця дружньо лизнула Ритку у вухо й обернулася до решти.

— Тепер спробуйте ви.

— Мені буде важко, — заскімлила Колючка. — Моя паща не така велика, як твоя. Навіть коли я стану зовсім дорослою, то ніколи не зможу обхопити щелепами шию іншого собаки.

Але Громовиця наполягала:

— Цей прийом під силу кожному собаці, навіть найдрібнішому. Тут усе залежить не від розміру, а від упевненості. І не обов’язково хапати пащею всю шию. Будь-який ворог запанікує, відчувши ікла на своїй горлянці.

Щасливець не сумнівався в правдивості цих слів, але йому було цікаво, звідки про все це знає Громовиця. І де вона навчилася техніки пірнання та блокування? Адже виросла в дикій зграї, а не серед лютопсів. Ніхто не навчав її застосовувати ці смертоносні прийоми.

«Певно, це у неї в крові».

Він тішився, що з ними вже нема отого зрадника-напіввовка. Колишній альфа ніколи не довірив би Громовиці вести бойові тренування. Від таких думок Щасливець навіть підібгав хвіст, спостерігаючи за Жуком, що стояв на позиції перед Колючкою. Темна мордочка щеняти затремтіла, і він відступив на крок. «Мабуть, боїться, що сестра перегризе йому горлянку! — здогадався Щасливець. — Чи не занадто це жорстокий прийом для молодих собак?»

Колючка кинулася на брата, клацаючи зубами, як і Громовиця, намагаючись уп’ястися в горло. Рухалася швидко, навіть устигла переможно дзявкнути, аж тут Жук струсив її із себе й вивільнився. Колючка впала, а суперник обхопив її лапами і притис до землі. Відтак нервово зиркнув на Громовицю.

— Вибач… Трохи зробив не так, як треба. Просто хотів…

Він похнюплено відступив, а тим часом його сестра підвелася, вибачливо скімлячи.

Якась непевність сипнула морозом по спині Щасливця. Ладині щенята, які були лише трохи молодшими від Громовиці, знітилися перед своєю ровесницею. «Чи не може це свідчити про її природний провідницький хист?»

Молода лютособака легенько торснула Колючку лапою.

— Не переймайся, ти вчишся, і не все виходить одразу. — Вона обернулася до Жука. — А ти не повинен шкодувати, що маєш такий інстинкт. Можливо, він тебе колись врятує в бою.

У Щасливця відлягло від серця. Він здійняв хвіст і радо завихляв ним. «Провідниця — не зла сторожова собака, за яку мав її колишній альфа. Вона терпляча й розумна. І схожа здебільшого на нас, аніж на лютопсів».

Сповнений гордості, Щасливець зрозумів, що Громовиці не потрібен нагляд. «Я довіряю їй». Він розвернувся й продріботів між деревами до межі табору, де скелі нависали над Безкраїм озером. Солоне повітря було таким холодним, що пронизувало Щасливця аж до самих кісток. Сива від паморозі трава сухо хрустіла під його лапами. На небі збиралися сірі хмари, попереджаючи про негоду. Пес замружився, пригадуючи хуртовини та снігові вихори, які він бачив у снах про Борвій собак. Коли розплющив очі, то йому здалося, що між деревами побачив порух темної тіні.

Щасливцеві перехопило подих. Він закліпав очима, уважно вдивляючись між дерев. Невже привиділося? Обережно пішов, намагаючись зчиняти якнайменше шуму. Оглянув кілька дерев, низько опустивши морду. Не виявив ніякого запаху в повітрі або відбитка лапи на землі — жодних ознак незнайомого собаки. Але Щасливець добре знав, що він когось таки бачив. Настовбурчивши шерсть на загривку, роззирнувся.

«Хтось за мною шпигує?»

Дорогою вгору з долини Щасливець почув дзявкання Дикої зграї. Мабуть, закінчили тренування. Було якось дивно й трохи тривожно чути їхні голоси — такі веселі й безтурботні… Аж раптом у животі Щасливця, наче мурахи, заворушилася тривога. Востаннє озирнувшись, він крутнув хвостом і попрямував до табору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли Щасливець проминув ставок, кваплячись до галявини позаду табору, Собака-Сонце вже видерся високо на небо. Він плигав по невисоких деревах і розганяв хмари своїм золотим хвостом. Повітря було гірко-холодним, і Щасливець на мить розгублено зиркнув угору. «Чому в пору Крижановітру тепло Собаки-Сонця таке далеке?»

Згадав отой порух темної тіні, яку нібито бачив між деревами, і наддав ходи. Можливо, хвилюватися й не варто, але Солодуня має про все знати.

Щасливець вийшов на галявину й дуже здивувався, побачивши, що собаки зібралися в коло та тривожно зиркають одне на одного. Побачивши його, Солодуня різко гавкнула і підняла морду.

— Де ти був? — докірливо мовила вона.

Щасливець опустив голову й примирливо лизнув її в ніс.

— Трохи пробігся околицями.

Він уже зібрався був казати про чорного собаку, якого бачив, але його перебила Солодуня.

— Стрілка з Ладою повернулися з нічної варти й кажуть, що бачили щось… дивне.

Лада виступила вперед, її блакитні очі стрельнули гострим поглядом.

— Ми саме здійснювали обхід уздовж містечка вниз до Безкрайого озера.

Щасливець притиснув вуха.

— Лишень удвох? Туди можна ходити тільки великим загоном. Ви добре знаєте, що лютопси в містечку облаштували собі табір.

Пастуша собака підвела морду.

— Саме так! Але ми не відчули жодного запаху лютопсів.

— Вони ніби щезли, — додала Стрілка.

Худорлява брунатно-біла гонча нервово походжала біля Лади, тривожно зиркаючи на скелі, що стриміли над деревами.

— І ми почули дещо інше, — загарчала Лада, відкопиливши губу й притиснувши вуха до голови від хвилювання. Щасливець насторожився. — Голоси довголапих, — прошипіла вона. — А ми, дурнí, думали, що позбулися їх назавжди.

Белла та Мікі підступили ближче одне до одного, і всі стурбовано перезирнулися.

Лада обернулася до Солодуні.

— Судячи з голосів, їх багато. Ми вирішили порадитися з нашою альфою, перш ніж підійти до них.

Белла спантеличено схилила голову набік.

— Хочеш сказати, що довголапі все ж таки повернулися?

Озирнувшись на скелі, Щасливець замислився. Довголапі зникли дуже давно, й відтоді багато що змінилося. Він пам’ятав, як блукав вулицями міста, випрошуючи у харчевнях їжу. Але це було ще до Великого Гаркуна — ціла вічність тому.

Між Бруно й Мартою впав сонячний промінь, брудний хвіст дозорної весело завихляв.

— Довголапі? Повернулися до своїх міст?

Солодуня насупилася.

— Але які саме довголапі? Чи, бува, не ті падлючі довголапі в жовтих шкурах, що схопили Пломеня?

Одразу загарчала Лада, настовбурчивши шерсть на карку.

— Ми стояли далеченько й не бачили їх, але якщо це саме ті довголапі, що мучили Пломеня, то від мене буде їм лихо!

Жук і Колючка дзявкнули на знак згоди й заходилися сердито намотувати кола.

— Нехай начуваються, — тупала передніми лапами Колючка.

Щасливець підвівся.

— Передовсім нам слід з’ясувати, що там роблять довголапі.

— Сьогодні ми вже нікуди не підемо, — твердо сказала Солодуня. — У пору Крижановітру шлях Собаки-Сонця дуже короткий. Він уже високо стоїть над головою, тож незабаром потягнеться до свого кубла. Блукати поночі небезпечно. Уранці я зберу більший загін, і ми дізнаємося, що надумали довголапі. Щасливцю, я хочу, щоб поруч зі мною був ти. А також Белла, Лада, Мікі, Марта і… — вона поглянула на решту собак, — омега. — Її погляд зупинився на Сонечку.

Маленька собачка з брудною довгою шерстю від несподіванки аж вирячила очі.

— Хочеш, щоб я пішла?

— Ти знаєш, як поводитися з довголапими, а для нас це вкрай важливо.

Сонечко шалено забила хвостом.

Щасливець обернувся до своєї подруги. Він радів, що за її керівництва собачі вміння важили більше за їхнє місце в ієрархії зграї. Сонечком стільки разів нехтували, отож він розумів, як для неї важливо зробити свій внесок у загальну справу.

Його думки перервала Громовиця, яка підійшла до Солодуні.

— Я також маю вирушити разом із вами, — мовила лютопсиця. — На випадок, коли щось піде не так. Я змогла б вас захистити.

Щасливець напружився. Що-що, а суперечки їм тепер геть не потрібні. Якщо зграя Бритви перебуває в містечку, то присутність Громовиці в загоні лише посилить небезпеку.

Вони можуть помститися їй за перемогу у Випробуванні люттю під час двобою з Іклом, або спровокувати її на ще одне випробування.

— Тобі варто залишитися вдома, — швидко промовив він. — Коли нас так багато піде до містечка, хто захищатиме інших собак? Ти сильна й відважна, тож ми покладаємо на тебе обов’язок пильнувати табір.

Солодуня, стоячи поруч із Громовицею, вдячно глянула на Щасливця. Він розумів, що вона теж не хоче, щоб Громовиця з’являлася в містечку.

Лютособака тільки пирхнула. Вона не була в захваті від перспективи залишитися в таборі, але похвала Щасливця її заспокоїла.

— Гаразд, — відповіла вона. — Я чатуватиму тут.

Наступного ранку Солодуня повела розвідувальний загін нерівною скелястою стежкою до Безкрайого озера. Щасливець вдивлявся в розбурхані хвилі, що набігали на пісок далеко внизу, розбиваючись у тумані. Холодний обшир води досі лякав, але він потроху до цього звикав. Собаки пострибали вниз до берега скелястим схилом, і Щасливець помітив, що вода вже не так пахне сіллю, як тоді, коли повітря було теплішим.

Стежка звузилася, і Щасливець ішов одразу за Солодунею. Озирнувся й побачив Мікі, Беллу та Ладу. Повільно переставляла лапи Марта, допомагаючи Сонечку перелазити через високе каміння.

Спускаючись зі скелі, вони якийсь час ішли вздовж струмка. Щасливець спинився, щоб напитися, але завагався. Вода мала незвичне забарвлення. Пес підійшов ближче, під лапами захрустіла вкрита інеєм трава. Торкнувся лапою краю води. Відчув поколювання холоду. Крига… ну, радше, щось схоже на мулисту напівкригу. Але Щасливець зауважив, що вода стає ніби густішою і твердне так само, як… Вуха Щасливця притислися до голови.

«Як тіло померлої собаки».

Він бачив замерзлі калюжі в місті, але чи могло таке статися з могутнім Собакою-Річкою? Невже Собачий Дух захворів? Погляд Щасливця ковзнув уздовж русла, яке виблискувало блідо-блакитною замерзлою смугою. Мабуть, Собаці-Річці було таки дуже холодно.

Щасливець заскімлив і підібгав хвіст. Намагаючись не думати про Собаку-Річку, він спускався за Солодунею кам’янистою стежкою над Безкраїм озером. Потім вони дійшли до околиці міста.

Солодуня обернулася до Щасливця.

— Запаху лютопсів майже не чути.

Справді, їхній запах був дуже слабким. Вочевидь, лютопси покинули кубло в будівлі довголапих. Але куди вони поділися?

Коли розвідувальний загін підійшов ближче до довголап’ячого поселення, Щасливець почув голоси самих довголапих. Потім уловив знайоме гуркотіння. «Шумоклітки!» Лада тихо заскімлила й опустила хвіст.

Солодуня спинилася, потім звернулася до собак.

— Тут, здається, купа довголапих. Треба дізнатися, що вони роблять у місті й чи залишаться тут надовго, тому підійдімо ближче. Ідіть за мною дуже обережно — одне за одним. І тримайтеся впритул до стіни: так нас важче буде помітити.

Вона почала скрадатися вздовж будівлі, Щасливець рухався за нею на певній відстані. Озирнувшись, він побачив, що слідом повзе Белла.

Голоси довголапих і гуркіт шумокліток дедалі гучнішали.

У кінці вулиці Солодуня припала до землі й зазирнула за ріг, підібгавши хвіст. Щасливець не втримався й підповз до неї, щоб і самому все побачити.

Він був приголомшений, уздрівши на сусідній вулиці купу довголапих, які ходили й перегукувалися. Шкури в них були помаранчеві, а не жовті, на головах виблискували тверді мушлі. Розсипаний повсюди пісок і щебінь кілька довголапих скидали на купи. Ще двоє вилізли на величезну жовту шумоклітку з єдиним велетенським зубом. Шумоклітка ожила, загуркотіла, почала скребти зубом поверхню й підбирати великі уламки каміння.

Солодуня й Щасливець відповзли назад до решти собак, принишклих під стіною. Прудкобігунка розповіла їм, що вони зі Щасливцем побачили.

Лада задумливо промовила:

— Вони не дуже схожі на тих довголапих, які вбили Пломеня. І скидається на те, що лютопси пішли звідси.

Белла облизалася.

— Може, нам варто роздивитися, чи, бува, немає тут якоїсь поживи? Там, де довголапі, завжди є що попоїсти.

Лада завагалася.

— Довголапих не варто зачіпати. Вони небезпечні.

— Ну, не всі довголапі погані, — заскімлив Мікі похнюпившись.

Щасливець відчув знайоме пощипування в животі. Пастуший собака після Великого Гаркуна суттєво змінився. З усіх повідкових собак йому було найважче відмовитися від думки, що його довголапі колись повернуться. І якщо Мікі знову засумує за своїм колишнім життям, це стане справжнім лихом.

Аж тут Сонечко схвильовано задзявкала, рвонула вперед і вибігла на вулицю.

— Я хочу їх побачити!

Щасливець кинувся навперейми, але першим її зупинив Мікі. Водночас Марта поклала перед імпульсивною омегою велику перетинчасту лапу.

— Не тепер, — заспокійливо мовила вона своїм глибоким лагідним басом. — Ми не знаємо, що то за довголапі.

Маленька собачка знітилася.

— Ой, вибачте, — заскімлила вона. — І справді… Не знаю, яка муха мене вкусила.

— Дивися! — тихо гавкнула Белла, стурбовано глипнувши на Сонечко. — Поглянь, що ти наробила!

Двоє довголапих почули підозрілу метушню й тепер тицяли руками в бік собак. Один почав обережно наближатися.

Щасливець глянув на Солодуню.

— Що нам робити? Вони нібито не агресивні.

Шерсть на карку Солодуні настовбурчилася.

— Ми достеменно не знаємо, які вони. Не хочу ризикувати. Вертаймося до табору!

Собаки без зволікання підкорилися наказу й помчали з міста за Солодунею, перестрибуючи через розкидане в піску тверде каміння, і подерлися на високий берег Безкрайого озера. Щасливець тримався позаду всіх, готовий зупинити Сонечко, якщо вона спробує повернутися до довголапих. Але омезі, вочевидь, вистачило розуму цього не робити. Вона бігла поруч із Беллою, її маленькі лапки ледве встигали за нею, а пухнастий хвіст тільки й мелькав у повітрі. Як і решта собак, вона мчала не озираючись.

На скелястій стежці, схованій від міста за горбатими валунами та густими колючими кущами, Солодуня спинилася. Собаки згуртувалися навколо неї. Сонечко втомлено лягла на землю відсапуючись. Підйом дався їй украй важко.

Мікі сердито накинувся на маленьку собачку.

— О Небо-Пcи, що ти собі думаєш? Ти ж бо могла втягти нас у велику халепу!

Сонечко зітхнула, припавши головою до землі.

— Та знаю, вибач. Не змогла втриматися. Коли зрозуміла, що довголапі близько, то відчула неймовірне бажання піти до них. Я виросла серед довголапих і страшенно їх потребую. Така вже звичка… Але не турбуйся, уже все минулося.

Мікі опустив голову, його очі подобрішали.

— Ну, то й добре.

А от Солодуня дивилася на Сонечко геть не поблажливо. Щасливець наїжачився, бо альфа наближалася до омеги. Він сподівався, що Солодуня не каратиме Сонечко надто суворо, як це зробив би напіввовк, але влада легко змінює собачу вдачу.

— Мусиш навчитися краще тримати себе в лапах, — нагримала вона на Сонечко. — Ми всі залежимо одне від одного, тож не маємо права на примхи.

Вона обернулася в бік табору і швидко рушила вгору по схилу скелі. Мікі й Лада пішли за нею.

Сонечко підвелася з винуватим виглядом і потрюхикала за собаками. Щасливець перевів подих. Влада не змінила Солодуню. Він не мав би сумніватися в доброті її натури. Відчув, як його переповнює гордість і любов.

Собаки подріботіли попід скелями. Щасливець сповільнив крок й опинився позаду загону поруч із Сонечком, яка щосили намагалася не відстати. Уповільнила ходу й Белла: вона дочекалася їх і пішла поруч.

Сонечко на мить підвела голову і глянула на брата з сестрою.

— Наперед знаю, що ви зараз скажете, — жалібно заскімлила вона. — Тільки не думайте, що я сподівалася побачити своїх довголапих там, просто… Просто дуже втішилася, що хоч хтось із них пережив Великий Гаркун і вони повернулися. Я знаю, що довголапі в жовтих шкурах дуже люті, але не всі довголапі такі. Мої завжди були добрими.

Щасливець дружелюбно лизнув білу собачку.

— Я не серджуся, Сонечко. Розумію, що ти дійсно хочеш виправитися. І це найголовніше.

Він перезирнувся з Беллою і кивком голови підкликав її до себе. Відтак вони відстали від решти зграї й спинилися між високими валунами, щоб їх ніхто не підслухав.

Белла схилила набік золотисту голову.

— Ну, що таке?

— Та нічого, просто… хотів дещо спитати. Якщо життя стане таким, як було до Великого Гаркуна, якщо повернеться багато довголапих і вони почнуть будувати нові міста, чи не захочеш ти знову жити разом із ними?

Белла заходилася вигризати реп’ях із шерсті. Нарешті висмикнула його й виплюнула на вкриту памороззю землю.

— Ні, — спроквола мовила вона. — Думаю, що мені не захочеться. Хіба що повернуться мої довголапі… Ну, тоді це геть інша справа. Не впевнена, що могла б покинути їх, якби вони захотіли, щоб я жила разом із ними. Але я маю зграю. Відчуваю в собі собачий дух, звикла до свободи, до того, що можу піти куди заманеться.

Почувши сестрині слова, Щасливець весело заметляв хвостом. Тепер вона була справжньою дикою собакою, такою, як і він. Вовкособ від них пішов, і зграя нарешті згуртувалася заради спільної мети — виживання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У таборі на притоптаній траві іній вже розтанув, але Щасливець і досі тремтів від пронизливого холоду. Під вечір небо взялося фіолетовою барвою. Солодуня підвела свою довгу бліду морду і якусь мить дивилася на скелі та Безкрає озеро. Потім знову обернулася до зграї. І розповіла все, про що дізналися під час своєї розвідки.

— Тож ми мусили негайно покинути місто, — скінчила вона.

— А довголапі побачили вас? Вони знають, що ми тут? — Стрілка, широко розплющивши очі, нетерпляче переступала лапами.

Бруно загарчав, а Хапа застигла: шерсть на її жилавій морді настовбурчилася.

Щасливець подивився на Солодуню, захоплюючись її владним спокоєм.

— Так, вони бачили нас у місті, — відповіла вона. — Але не погналися, коли ми пішли нагору, тому не знають, де ми перебуваємо.

Блакитні очі Лади були прохолодними й чистими, як вода покритого кригою струмка.

— Боюся, вони дуже близько. І ми тут у небезпеці. Вони замучили Пломеня. А якщо поставили на коліна такого могутнього пса, то зроблять те саме і з нами. А що, коли місто виявиться для них замалим і вони прийдуть сюди?

Стрілка заскавчала на знак згоди й підібгала свій тонкий хвіст.

Марта похитала кудлатою головою.

— Не думаю, що вони таке зроблять, — розсудливо мовила вона. — Тут нема будинків для довголапих, і вони не матимуть, де сховатися. А холод допікає довголапим дужче, ніж нам. Їм треба десь жити.

— Це нічого не означає, — заперечив Мікі. — Ми ж на власні очі бачили, що довголапі будують собі житло. То чому їм не прийти сюди й не почати будівництво на нашій території? Вони дуже розумні і зроблять усе, що їм потрібно… — він замовк із винуватим виглядом. — Я не кажу, що вони хороші, хіба що…

«Мабуть, не хоче, щоб собаки подумали, що він досі страждає за довголапими», — подумав Щасливець. Він заспокійливо глянув на пастушого собаку, а тоді обернувся до Солодуні. Решта зграйників теж спрямували на неї свої погляди.

У розмову рішуче втрутилася Сонечко.

— Я не боюся довголапих. Ми кращі мисливці, ніж вони, а в пору Деревоцвіту навколишні долини кишітимуть здобиччю. До того ж ми полюватимемо на гусей та інших птахів.

— А лютопси? — заскімлила Стрілка. — Що, як вони повернулися до міста? Бо де вони?

Солодуня підвела голову.

— Зграя звідси нікуди не піде. Не хочу повсякчас тікати. Далекі переходи лише виснажують нас, ми слабнемо й стаємо неспроможними битися, а нам ще, бачу, доведеться, — вона сіпнула хвостом, її очі спалахнули. — Ми впораємося з лютопсами, якщо вони сюди прийдуть. — Солодуня глянула на Марту й Мікі. — Довголапим потрібне місто, то нехай воно їм дістанеться. Але скелі й долина — наші.

— А якщо довголапі прийдуть сюди? — заскімлила Стрілка. — Мікі сказав…

— Ми нікуди звідси не підемо, — відкарбувала Солодуня.

Худорлява прудкобігунка змовкла й опустила голову. Зграя відчула полегшення. Мало хто хотів знову вирушати в мандри, тим паче в пору Крижановітру.

Згодом знову заговорила Солодуня, але вже лагідніше:

— Завтра вранці відбудеться церемонія початку наступної подорожі Собаки-Сонця.

Щасливець схилив набік голову.

— Що ще за церемонія? Усі ми вже маємо імена…

Солодуня зустрілася з ним поглядом.

— Церемонія вшанування тебе як бети зграї.

Усі радісно загавкали, а Щасливець відчув, що в нього здибилася шерсть.

Хапа обернулася до спантеличених колишніх повідкових собак і заметляла хвостом.

— Кожен собака в зграї, окрім бети, має знайти щось таке, аби запропонувати Собачим Духам.

— Це може бути шкура здобичі, — пояснила Лада, — або якесь незвичайне перо чи особливий камінчик. Щось таке, щоб Собачі Духи переконалися, що вони живуть у наших помислах. Також ваш подарунок має уособлювати якості, яких ви зичите нашому беті.

— Я бачила дуже гарні білі камінці біля ставка, — гавкнула тонким голоском Сонечко. — Вони сяяли світлом Собаки-місяця. Таке годиться?

Лада смикнула вухами.

— Ще б пак! — задоволено мовила вона.

Зграя розійшлася шукати підношення, залишивши Щасливця наодинці посеред порослої травою галявини. Коли Солодуню висвячували на бету напіввовка, то його ще не було в зграї, тож він нічого не знав про таку церемонію.

«Тоді я був собакою-самітником, ні за що не відповідав, ні про кого не дбав, думав тільки про себе».

Тепер він жив у зграї, і біля Солодуні почувався впевнено й на своєму місці. Але чи зміг він за такий короткий час із собаки-самітника перетворитися на зграйного собаку високого рангу?

«Чи впораюся я зі своїми обов’язками?»

Коли надворі згусли сутінки, Щасливець попрямував до кубла, яке він ділив із Солодунею. Прудкобігунка шукала підношення Собачим Духам разом із рештою зграйників. Щасливець умостився на підстилці з моху та листя й солодко позіхнув.

Біля входу до лігва, весело хекаючи, з’явилася Белла.

— Оця метушня з нагоди церемонії, мабуть, добряче вимучить тебе, Гирку?

У Щасливця роздратовано настовбурчилася шерсть.

— Анітрохи. Церемонія та й церемонія, — процідив він крізь зуби. — А от відповідальність, що ляже на мене як на бету, таки турбує.

Белла пирхнула й сіла на підстилку.

— Справа в тім, що насправді ти вже виконуєш обов’язки бети Солодуні. Після церемонії нічого не зміниться. Хай там як, але ця посада тобі дуже личить, — у її очах зблиснули грайливі вогники.

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, тепер ти зможеш стати тим, хто наказує іншим собакам, що їм робити, а не тим, до кого всі звертаються по відповіді, — вона нахилилася й жартівливо штурхнула в плече.

— Що за дурниці! — дзявкнув Щасливець, схопивши сестру за вухо. Вона добродушно лизнула його, і брат розлігся на підстилці й пирхнув.

Очі в Белли посерйознішали.

— Я довго придивлялася до Солодуні, як вона почувається в ролі альфи. Ти знаєш, я теж хотіла бути альфою і кинула їй виклик, але мушу визнати, що вона стала хорошою провідницею, а вдвох ви тільки підсилюєте одне одного. Те, що ви тепер разом фактично очолюєте зграю, додає нам усім упевненості, тому собаки стали набагато веселішими, ніж раніше. То скажи, будь ласка, чому б тобі офіційно не виконувати обов’язки бети?

Щасливець кинув на неї вдячний погляд, відчувши дійсно рідну душу — уперше, відколи вони пристали до дикої зграї.

Коли Белла й собі пішла шукати підношення, Щасливець зручно вмостився й заснув. І цього разу бачив безтурботний сон. Йому наснився звивистий шепіткий потік посеред долини. Із золотавим світлом і теплим повітрям. Серед порослого зеленою травою берега майоріли дрібні квіти. Від вітру колихалися гілки дерев, і одна з них, що низько звисала, зачіпала його за бік. Аж ось вітер подужчав, і гілка заштурхала його дедалі настирливіше. Ні. Це не була гілка. Щось схоже на… собачу морду.

Щасливець рвучко розплющив очі. Солодуня торсала його в ребра вологим носом. Сяйво Собаки-місяця крізь вхід до лігва надто слабко освічувало кубло, тож він майже її не бачив.

— Ну, нарешті! — Солодуня відхилилася. — Ніяк не могла тебе добудитися!

Щасливець підвівся й струсив із себе сон.

— Що сталося? Якась біда?

Солодуня захитала головою.

— У таборі все спокійно. Ти маєш піти зі мною. Але тихо.

Вони обережно обійшли сплячих зграйників. Лада сиділа спиною до них на межі табору, пильнуючи зграю від можливої небезпеки. Мікі й Хапа скулилися під низьким кущем, а неподалік від них розтягнувся старий Бруно: він голосно хропів. Під лапою Щасливця хруснула гілочка, у Бруно сіпнулася губа, але він не прокинувся.

Вони тихенько дійшли до негустого гаю. Щасливець дивився, як легко ступають лапи Солодуні промерзлою травою. Йому кортіло запитати, куди вони йдуть, але щось підказувало, що цього не варто робити. Солодуня йшла впевнено, не вагаючись. «Уже дуже скоро я знатиму, куди й чого вона мене веде».

Собаки дійшли до ставка, що мрів в оточенні дерев. Солодуня нарешті спинилася. Повітря було вологим, пахло Собакою-Землею, ніби після сильного дощу, але на освітленому сріблястим сяйвом небі не було жодної хмаринки. Собака-місяць махав хвостом над водною гладінню, і вона мерехтіла дрібними хвильками. Чи не покриється ставок кригою, як річка, де тверднула захолола вода?

Солодуня стояла і вдивлялась у воду, тому Щасливець й собі раз у раз зиркав на плесо. На поверхні відбилися їхні нечіткі постаті.

Прудкобігунка заговорила, не відриваючи очей від води.

— Ця частина церемонії таємна й відбувається тільки за участі альфи й бети, про неї не знає жоден інший собака. Я відбула її, коли стала бетою, а тепер і твоя черга. Маєш присягнути мені на вірність і пообіцяти якнайвідданіше і якнайліпше служити зграї. Це слід зробити до повернення Собаки-Сонця. Щойно складеш присягу й поклянешся, то новий день розпочнеш як мій офіційний бета. Ну, хіба що… — вона опустила голову. — Хіба що ти не схочеш стати бетою зграї. Ще не пізно відмовитися.

Щасливець нахилився до неї і лизнув її у вухо.

— Ні, я не відмовляюся.

Вона підвела на нього очі.

— Справа в тім… що тебе іноді важко зрозуміти. Ти можеш бути найхоробрішим собакою, якого я бодай колись бачила, але тобі нібито не хочеться брати на себе відповідальність. Досі пам’ятаю, що ти казав, коли ми тікали з Пастки… Ну, що ти хочеш бути собакою-самітником.

— Коли ж було, Солодуню. Відтоді багато спливло води, я змінився. — Щасливець опустився на холодну землю. — То було ще до Великого Гаркуна. Я був самітником і дбав тільки про себе, відповідав тільки за себе, і так мені було добре. Потім зустрів Беллу з її повідковими собаками, тож усі вони хотіли від мене слушних порад і відповідей на їхні запитання. Я почав боятися, що настане день, коли не знатиму, що їм відповісти, і страшенно їх підведу. — Він хрипко прокашлявся. — І в мені скінчився пес-самітник!

Солодуня пригорнулася до нього й лагідно промовила:

— Хіба ти не розумієш? Ти ніколи таким не був, принаймні справжнім псом-самітником. Просто тоді ще не знайшов свою зграю. Ти довів, що хочеш служити зграї правдою і вірою. Питання тільки в тому, чи будеш ти відданим мені, хай би що сталося?

Щасливець спробував повернутися так, щоб зазирнути їй у вічі, але голова Солодуні важко лежала на його шиї. Тож він сказав у темряву:

— Так, я завжди буду тобі відданий. Ти вже мала б у цьому переконатися. Хай би що трапилося, я завжди буду поруч.

Солодуня задоволено зітхнула.

— Дякую, Щасливцю. Мені дуже треба було почути ці слова.

І різко встромила ікла в його шию.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Пекучий біль пройняв Щасливця. Солодуня натиснула сильніше, встромляючи зуби ще глибше в його плоть. Із горла Щасливця вихопився здавлений стогін, але потрясіння не дало йому змоги навіть поворухнутися.

«Вона напала на мене!»

Солодуня налягла грудьми йому на спину, притиснувши до боку свій тонкий хвіст. Він задеревів під її вагою, відчуваючи кожен подих, а лапи тремтіли від напруження. Пес спробував упорядкувати свої думки. Біль проникав глибоко в тіло, а серце гупало в ребра. Може, це калатало серце Солодуні? Здавалося, їхні серця билися в одному ритмі.

Солодуня послабила хватку, і до затерплих кінцівок Щасливця повернулася здатність відчувати. Він міг би її тепер запросто скинути із себе і злісно розтерзати, але розумів, що цього йому робити не потрібно. Його тіло під хваткою Солодуні розм’якло. Він майже не помічав болю в шиї, коли прудкобігунка пригорнулася до нього м’яким теплим черевом. Така близькість видавалася йому правильною. «Саме цього мені й хотілося».

Відчув, як дихання Солодуні сповільнилося, вони вже дихали в одному темпі. Потім вона відпустила його шию, зісковзнула зі спини й зазирнула в очі.

Щасливець вирячився, побачивши блиск власної крові на її іклах. Тоненька червона цівка стікала на траву.

— Я прокусила тобі шкуру, — урочисто промовила Солодуня. — Цього знаку не побачить жоден інший собака. Рана зарубцюється, але ми знатимемо, що під шерстю є шрам. Тепер ти мій бета і маєш бути завжди мені відданий.

Щасливець опустив хвіст і схилив голову. Наче тіло знало, що робити, а правильні слова просто злетіли з його язика.

— Так, ми знатимемо, — повторив він. — Я матиму твій знак і завжди буду відданий тобі, Солодуню. Моя альфо.

Хвилею пробігло по його шерсті незрозуміле занепокоєння. Альфа…

Чи пройшла Солодуня таке саме випробування, коли стала бетою дикої зграї і присягнула на вірність напіввовку? Щасливець ковзнув поглядом по довгій шиї Солодуні. Її коротка шерсть у сяйві Собаки-місяця була гладенькою, наче оксамитовою. Але чи мала вона на шкірі шрам, якого під шерстю ніхто не міг побачити, — знак, відомий лише Солодуні та колишньому вожакові зграї?

Від пекучих ревнощів у Щасливця затремтіли вуса. Йому було нестерпно боляче думати про те, що його подруга зазнала такої близькості з вовкособом.

Солодуня незмигно дивилася на нього.

— Ти погодився стати моїм бетою. Своєю чергою, як твоя альфа, присягаюся Собакою-місяцем завжди бути шляхетною, чесною й відважною щодо тебе. За твою відданість я завжди захищатиму тебе. — Вона опустила голову, але не відводила погляду. — Якщо я коли-небудь порушу обітницю, то перестану бути твоєю альфою, і зв’язок між нами розірветься. А якщо це станеться через мій неправильний вчинок чи дію, через те, що введу тебе в обману, як твоя альфа, то такий зв’язок уже не підлягатиме відновленню.

Щасливець зауважив спалахи гніву в карих очах Солодуні. Невже вона подумала про зраду вовкособа?

Щасливець підійшов, і Солодуня лизнула його в ніс. Її очі подобрішали.

— Таємну церемонію закінчено, — прошепотіла вона. — Собака-місяць — свідок нашої клятви, якою скріплюємося воєдино. Тепер ми разом очолимо зграю.

Солодуня й Щасливець повернулися до кубла і згорнулися поруч калачиком. За мить прудкобігунка міцно спала, притуливши голову до боку Щасливця. натомість йому не спалося. Думав про дивні події, які привели його сюди, про страшні сни, які застерігали його про зміни вже в найближчому майбутньому.

Здавалося, минула ціла вічність, поки Собака-Сонце почав потягуватися під важким сірим небом. Солодуня розплющила очі.

— Як твоя шия?

Щасливець закліпав, здивовано відчувши, що прокушене місце майже не болить.

— Добре, — пробурмотів він.

— Тоді все гаразд. Настав час для офіційної церемонії, — вона лизнула його у вухо й вийшла з лігва.

Тепер уся зграя зібралася на галявині під деревами. Собаки обступили Щасливця нещільним колом, поклавши перед собою підношення.

Щасливець перевів погляд з Марти на Ритку, Хапу, Стрілку та Громовицю, зауваживши Ладу з її щенятами. Він розгублено тупцював, не звиклий до церемоній. Сидіти перед зграйниками, що витріщалися на нього при світлі Собаки-Сонця, було ніяково.

Солодуня, яка стояла між Беллою та Мікі, підвела голову.

— Ось обраний мною бета. Покладіть свої приношення до його лап.

Першою вперед виступила ясноока Хапа. Вона опустила на землю перед Щасливцем свій дарунок — скелет маленької нещодавно впольованої тваринки. Щасливець обнюхав підношення, а тоді підвів очі на Хапу. Їхні погляди зустрілися, і Хапа урочисто промовила:

— Я принесла тобі цей дарунок для того, щоб ти мав успіх у полюванні і наша зграя ніколи не голодувала.

Вона схилилася й доторкнулася своїм носом до носа Щасливця, потім позадкувала до загального кола.

Відтак вийшла Марта й поклала перед Щасливцем яскраво-жовтий камінець. Це була галька з берега ставка. Вочевидь, Марта ходила по нього разом із Сонечком, яка гордо стискала в зубах білий камінець.

 — Це камінець чистий. І дуже гладенький, — сказала велика чорна собака своїм глибоким лагідним басом. — Я принесла тобі цей дарунок, щоб ти так само, як Собака-Річка, котра водою пом’якшує береги, зміг загладжувати тріщини та суперечки в зграї, і ми працюватимемо як одне ціле заради спільної мети.

Вона теж торкнулася носа Щасливця, і він заплющив очі. Повіяло чимсь теплим і спокійним. Щасливцеві пригадалися слова його мами-собаки: «Мій любий Гирку, світ навколо тебе може здаватися дуже широким і небезпечним. Але хай би що трапилося, Собачі Духи прийдуть тобі на допомогу, щойно ти їх покличеш. Вони завжди стануть на твій захист».

Коли Щасливець розплющив очі, Марта повернулася до кола, і тепер Бруно ступив крок уперед. Старий буркотливий собака поклав перед Щасливцем міцну гілку. Заговорив, низько опустивши голову:

— Ця гілка міцна. Вона уособлює твою мужність, відвагу і гідність. Ані вітрові, ані зливі її не зламати.

Щасливець затремтів і пильніше подивився на Бруно. «Не хоче зустрічатися зі мною поглядом. Мабуть, досі відчуває провину за те, що став на бік вовкособа, коли той хотів вигнати мене зі зграї». Тоді Щасливець першим нахилився й торкнувся носа Бруно, давши зрозуміти старому коричневому псу, що годі шкодувати за минулим, бо той вчинок уже давно забутий.

Коли всі піднесли свої дари й пояснили значення кожного, зграя шанобливо завмерла. Усі мовчки дивилися на Щасливця — свого нового бету, лише Громовиця спрямувала погляд кудись високо в небо.

Щасливець підійшов до неї.

— Щось не так? — пошепки запитав він.

— Ну, не те, щоб «не так», але… — вона схилила голову і далі дивилася вгору. — Ти помітив, як Собака-Сонце перебігає з одного боку неба на протилежний? Здійснює одну й ту саму подорож щодня і завжди в одному напрямку. Як йому вдається опинитися на початку своєї подорожі, коли нам не видно його шляху туди?

Щасливець насупився. Про таке він ніколи не думав.

— Не знаю, — зізнався він.

Громовиця опустила очі.

— Не знаєш?

Щасливцеві стало шкода її розчарувати. «Громовиця вже не щеня й хоче знати геть усе — навіть те, на що я не маю відповідей. На жаль, на деякі запитання відповідей просто не існує».

Раптом він здригнувся від пронизливого завивання Солодуні. Побачив спрямовані в небо очі подруги й настовбурчений карк. Після протяжного завивання альфа схилила голову й глянула на зграю.

— Церемонію завершено, — сказала вона. — Статус бети підтверджено. Завтра зграя буде сильнішою, ніж була досі.

Вона закинула голову вгору й завила. Цього разу всі собаки вторили їй в унісон.

Уночі Щасливець лежав у кублі біля Солодуні й відчував до неї небувалу прихильність. Тепер усе було офіційно та серйозно, і вони не лише друзі, а й справжні альфа і бета. Він зітхнув, заплющив очі й відчув, як підіймаються й опускаються груди прудкобігунки біля його боку. «Якби я тільки знав, що чекає нас у майбутньому, коли ми вперше зустрілися в Пастці. Я не чекав би на Великий Гаркун! А прогриз би вхід до її клітки і сказав би їй, що з нами все буде добре».

Він замружився. Уявив собі дротяні прути клітки. Майже внюхав запах поневолених собак, запах страху, що здіймався від їхньої шерсті.

Щасливець обернувся до Солодуні, але між ними постали холодні залізні прути, тому він не міг дотягнутися до прудкобігунки. Повітря небезпечно зашипіло, і його хвіст притиснувся до ноги. Щасливець напружено нюшив повітря, відчуваючи, що в сусідніх клітках сплять собаки. Насувалося щось страхітливе — щось невідоме, без форми та запаху…

Щасливець схопився на лапи й перелякано заскавулів, бо під ним почала стрясатися земля. Це Великий Гаркун! «Але ж він уже стався!» Щасливець завив. «Великий Гаркун знищив місто, утім ми вижили! Чому я знову й знову повертаюся до Пастки? Що це означає?»

По той бік залізних прутів у своїй клітці спала Солодуня. Щасливець хотів був загавкати, але побачив маленького пухкенького песика, який дріботів коридором. Страшенно здивований, Щасливець дивився на песика, упершись лапою в дротяні дверцята своєї клітки. Аж тут дверцята прочинилися, і Щасливець вивалився назовні. Потім обернувся поглянути на Пастку, але всі клітки щезли просто на його очах.

Щасливець від подиву аж роззявив пащу. Затремтівши, він зиркнув собі під лапи. Земля під ним перетворилася на кригу. Що за мара?

Він утупився поглядом угору, в темний крижаний світ. Небесною шкурою над обрієм повис туман. Із мороку вийшов товстенький песик. Із темною шерстю на спині й білими передніми лапами. Щасливець злякано гавкнув.

«Альфі»!

Повідковий собака обернувся до Щасливця, дивлячись на нього ясними очима. На ньому не було жодної рани після сутички з тодішнім альфою дикої зграї. Здавалося, йому ніхто й ніколи не завдавав жодних ушкоджень.

— Ти живий! — Щасливець підбіг до свого давнього друга.

Альфі відступив на крок і повільно захитав головою.

Щасливець укляк на місці. Тепер він бачив, що обриси постаті Альфі хмарою розпливалися на тлі неба. І тоді зрозумів.

«Еге, це нереальний світ…»

— Чому ти мені снишся? — запитав він.

— Тому що все змінилося, відколи я помер, — відповів Альфі. — Після моєї смерті кожен пішов своїм шляхом. Твій шлях привів тебе сюди.

— Саме так, сюди? А де я? — Щасливець роззирнувся, вдивляючись у рухливу темряву.

— І твій шлях уже майже добіг кінця, — загарчав Альфі й відвернувся від Щасливця. — Хіба не відчуваєш?

Щасливець мовчав — чекав, що шерсть на спині підніметься або з’явиться бодай якесь тривожне відчуття в животі, утім нічого такого не сталося.

Голос Альфі полагіднішав.

— Зграя ще, може, й виживе, якщо кожен собака виконуватиме свій обов’язок, коли настане Борвій. Але найважливіший обов’язок ляже на тебе.

Щасливець не втримався й заскавулів.

— Який обов’язок?

Альфі відвернувся. Приземкуватий песик раптом постав старим і втомленим, потім його постать почала блякнути в клубах туману.

Щасливець скочив уперед.

— Не йди, Альфі!

Під його лапами застогнала земля, він почув тріскотіння криги. Усе єство Щасливця пронизав страх — під ним розверзалася земля, утворивши величезну яму…

Миттю підхопившись, Щасливець закліпав очима в цілковитій темряві. Серце вискакувало з грудей, і він хапнув повітря. Поряд солодко спала Солодуня. «То був лише сон».

За кублом причаївся приземкуватий кремезний собака. Щасливець помітив лишень порух темної шерсті, і собака зник у чагарнику.

«Альфі?..»

Ні, Альфі помер. Це, мабуть, отой загадковий собака, якого він бачив раніше під скелями. Щасливець мовчки підвівся, обійшов Солодуню й зупинився, розмірковуючи, чи варто її будити. «Ні. Я тепер бета, тож маю довести, що можу діяти за власною ініціативою». І принюхуючись до морозного повітря, вийшов у ніч.

Щільні хмари затуляли сяйво Собаки-місяця. Сьогодні вночі на варті мала стояти Стрілка, але її ніде не було видно. Мабуть, обходила територію. Тому Щасливець надумав довіритися власному нюхові й пішов на запах собаки. Той запах був до болю йому знайомий, але солоний вітер із Безкрайого озера заважав визначити, де саме й коли він на нього натрапляв. Щасливець похмуро ступав стежкою між низькими чагарями. Може, це хтось із самітників? Але навіщо якомусь собаці оселятися так близько до зграї?

Щасливець рвучко підвів голову. Із подивом відчув, що запах подужчав, отже, чужинець десь неподалік.

Він теж зачаївся й обережно принюхався, тоді вирішив просуватися вперед. А протискуючись під низькою гілкою, раптом збагнув, чий то запах.

«Це запах Ікла!»

З-за дерева, сильно похитуючись, вийшов молодий лютопес. Щасливець від подиву аж пащу роззявив. Прокушена лапа брата Громовиці сильно кровила. Ікло спіткнувся. Щасливець підскочив до нього й підставив плече, щоб той не впав.

— І ти мені допомагаєш після всього, що сталося? — захрипів Ікло й знесилено опустився на задні лапи.

Щасливець відступив.

— Що таке?

Ікло втомлено похнюпився.

— На мене напав Молот, коли я спробував піти зі зграї Бритви. Мені таки вдалося втекти, але він устиг прокусити лапу. Собака-Сонце вже кілька разів перетнув небо, але рана ніяк не гоїться. — Молодий пес низько схилив голову. — Я ходив до вашого табору, хотів попросити допомоги, але не наважився. — Він гірко зітхнув. — Дочекався, коли Стрілка обходитиме кордони, і прокрався сюди. Не хочу, щоб ти подумав, нібито я прийшов до вас проситися. Знаю, що це неможливо. Але сподівався, хтось із собак піде за мною, щоб дізнатися, що то за один вештається поблизу, і підкаже, як загоїти рану.

Щасливець примружився. Ікло завжди був аж занадто вірний лютопсам і не вагався навіть перед убивством рідної сестри, аби довести свою відданість. Але що ж із ним трапилося?

— Чому ти пішов від Бритви?

Ікло опустився на живіт. Ще ніколи Щасливець не бачив цього молодого пса таким приниженим.

— Під час Випробування Люттю Громовиця довела, що вона краща бійчиня, ніж я, і має більше самовладання. Це дуже розлютило Бритву, яка була змушена виконати угоду й відпустити Громовицю. Казала, що ніхто, окрім мене, не винен у тому, що нас, лютопсів, принизили «неповноцінні» собаки. Підбурювала кожного в зграї знущатися з мене. — В Ікла сіпнулася губа, ніби він хотів загарчати. — Та ліпше б Громовиця мене тоді вбила. — Він на мить замовк, а тоді знову підвів очі на Щасливця. — Проте всі вони напосілися не тільки на мене. А вирішили знищити й твою зграю. Я не хотів, щоб Бритва тебе вистежила. Ви з Мікі багато в чому мені допомогли, тому я надумав попередити тебе.

У Щасливця здибилася шерсть.

— Вони готують на нас засідку?

На дереві неподалік закричав-зацокотів нічний птах. Ікло аж підскочив, стрельнувши очима в бік звука. Похитуючись, він зіп’явся на лапи.

— Тут нас можуть підслухати. Я облаштував собі тимчасове, але добре заховане кубло. Бритва про нього навіть не здогадується. Зовсім недалеко. Ходімо туди, і я тобі все поясню, якщо… якщо ти допоможеш мені.

Ікло ступив крок уперед, спіткнувся і скривився від болю.

Щасливець поквапився до нього.

— Спирайся на мене.

Повільно вони пошкандибали краєм долини попри ставок до невеличкого гаю. Ікло ліг на нього всім тілом, тож Щасливець за якийсь час добряче втомився й важко дихав, відчуваючи на собі всю вагу лютопса.

— Тут недалеко, — пробуркотів Ікло крізь стиснуті зуби. — Он під тією скелею.

Коли вони дошкандибали до місця, Щасливець, попри крижаний вітер, від натуги аж пашів. Тепер допомагав Іклу шкутильгати повз високі валуни. Під скелею було геть незатишно: голе каміння, ніякого сховку від холоду чи дощу. Та тут жоден собака не схоче спати! Щасливець підозріло зиркнув на Ікла, який наступав на лапу із напівзаплющеними від болю очима.

— Ти так сильно боїшся лютопсів, що облаштував собі тут лігво?

Від гарчання за спиною Щасливець здригнувся й спіткнувся.

— Ні… Ікло так сильно боїться лютопсів, що привів свого колишнього рятувальника до нас у засідку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У Щасливця загупало серце, і він різко розвернувся. Побачив Бритву, обабіч неї Молота з Кинджалом і мало не зомлів. Потім позаду почув човгання, тож озирнувся. Решта зграї лютопсів вишикувалася шеренгою за Іклом, виграючи м’язами під шовковими шкурами. Щасливець запанікував, його лапи від страху затремтіли. Єдиний порятунок — це втікати до урвища, де Безкрає озеро билося об гострі скелі. Іншого шляху немає.

— Схопити його! — гаркнула Бритва.

Молот і Кинджал рушили до Щасливця. Він стрепенувся в очікуванні, що зараз їхні ікла уп’ються в його плоть. Але посіпаки Бритви тільки грубо штурхнули його на край урвища.

У Щасливця обірвалося серце. Попереду виднілися зубчасті чорні скелі. Поки пси підштовхували бранця вниз до скель, він гарячково обмірковував способи втечі. Решта собак зімкнула лави позаду. Коли Кинджал притиснув його ближче до скелі, Щасливець помітив темний отвір. Печера! Вона вела кудись у надра. Відчув грубий удар у бік і ковзнув униз схилом — посипалися дрібні камінці. У печері було темно й вогко, стояв їдкий запах сторожових собак.

«Вони тут облаштували собі нове лігво».

Щасливцю нічого іншого не залишалося, як прямувати в підземелля. Молот хапнув його зубами за бік і потягнув у лігво. Очі Щасливця призвичаїлися до темряви, і він розпачливо роззирався, але так і не побачив жодного просвітку в щілині чи тріщині кам’яних стін.

— Хутчіш, вуличний щуре! — загарчав Молот.

Він шваркнув Щасливця передньою лапою, від чого той із розгону вгатився в стіну.

Біль пронизав плече, Щасливець заскавучав, але пішов далі. Тепер хід вигинався, як собача лапа, й довкола стемніло. Щасливець майже не бачив, куди вони йдуть, але запах лютопсів оточував його зусібіч. «Мабуть, зграя перебралася сюди після того, як до міста повернулися довголапі, — здогадався він. — То вони шпигували за нами вже кілька днів».

Він кляв себе за легковажність. Як міг він не внюшити їхній сморід у морозному повітрі?

— Швидше, незграбне одоробло! — квапив його Молот.

Щасливець наддав ходи. Кілька шпарин у стелі печери пропускали слабке світло Собаки-місяця, що вийшов із-за хмар. Щасливець примружився. Він ніби щось побачив попереду — щось схоже на темну калюжу. Коли підійшов ближче, зрозумів, що то темне провалля. Він завмер, серце вистрибувало з грудей. У слабкому світлі не видно дна. «Вони хочуть кинути мене туди! — здогадався він, охоплений холодним жахом. — Наші так і не дізнаються, що зі мною сталося. Солодуня шукатиме мене, але ніколи не знайде…» Спробував уявити собі Собаку-Ліс і покликати його на допомогу, але викликати образ дерев під землею в затхлому повітрі виявилося неможливим.

На потилиці Щасливець відчув чиєсь дихання, і його шерсть настовбурчилася. Молот схилив морду до його вуха.

— Уперед, щуре!

Щасливець обернувся на чиєсь човгання. Із задоволеним блиском в очах Бритва солодко промовила:

— Ніяк не могла дочекатися тебе, вуличний покидьку. Може, щось хочеш сказати нам на прощання?

— Не роби цього, — Щасливець аж засоромився тремтливого скигління у своєму голосі. Ні, вона не змусить його стати боягузом. Він не благатиме змилуватися і не проситиме пощади. Проковтнув повну пащу слини: — Я не маю що тобі сказати.

— Тоді прощавай, щурику! — у голосі Бритви почулося деяке розчарування.

Вона різко нахилилася на нього вишкірившись. Щасливець інстинктивно відскочив назад, зачепився лапами за край темного провалля. Але не втримався, гавкнув і полетів у темряву, дриґаючи лапами. Гепнувшись головою об землю, відчув сильний біль. А потім усе зникло.

Смерділо попелом й гірким димом. Щасливець дивився на зруйноване місто довголапих. На вулицях потріскували вогнища, здіймаючи в повітрі вихори сірої пилюки і дряпаючи Щасливцеві горло, попри сильний дощ, що падав від Небо-Псів. Звідкись Щасливець знав, що вже ніколи не побачить сліпучого проміння Собаки-Сонця, бо Собачий Дух відступив за край цього світу.

Лютопси зграями нишпорили розбитими вулицями. Їхній різкий гавкіт розтинав повітря, і Щасливець скавулів від страху. Але навіть поблизу вони не зважали на нього, ніби він був невидимий.

Щасливець тремтів під дощем, шукаючи сховку. Минув Харчевню, де колись випрошував об’їдки. Але нічого їстівного там не знайшов — довголапі вже давно пішли звідти. Місто належало всюдисущим лютопсам.

«Але такого не може бути, щоб собаки панували в місті, — подумав Щасливець. — Хай би знову загарчав Собака-Земля, щоб їх провчити і прогнати. Вони надовго б запам’ятали його науку». Передньою лапою він кілька разів ударив по поверхні, підібгавши хвоста. І не відчув під собою Собаки-Землі. Земля була холодною, неживою та нерухомою. Здавалося, ніби Собака-Земля кудись назавжди пішов.

Щасливець почув сердитий гавкіт. Рвучко обернувшись, побачив гурт переляканих собак, яких вели перед собою Молот і Кинджал. Собаки посхиляли голови й поопускали низько хвости.

— Ворушіться, раби! — гарчав Молот, кусаючи їх за ноги.

Очі Щасливця зупинилися на нібито знайомому собаці, який ледве переставляла лапи. Його колись золотиста шерсть забруднилася й вилиняла, а задня лапа огидно викривлялася не в той бік.

— Белло! — закричав він. — Белло, що сталося?

Але сестра не обернулася на його оклик.

Він помітив старого коричневого бійцівського пса й маленьку кудлату собачку. «Бруно з Риткою!» Щасливець затамував подих. Собаки-раби — це його колишня зграя, але вони поранені, голодні та виснажені, тому він їх ледве впізнає. Мікі сперся на Марту, неспроможний стояти на лапах, і навіть велика чорна собака ледве йшла. І тут Щасливець помітив Солодуню…

У Щасливця стислося серце й замлоїло в животі. З-під обвислої шкури прудкобігунки відразливо випирали ребра, а лапи стоншилися, наче безлисті гілочки. На стегні кровоточила рвана рана.

По підборіддю Кинджала стікала кров.

Щасливець скипів від люті.

— Не чіпай її! — завив він на повен голос, але лютопси, здавалося, не чули його.

Він спробував підбігти до Солодуні, але прикуті до землі лапи не зрушили з місця. Глянув униз і побачив, як червона рідина хлюпнула йому на лапи. Звідки вона взялася?

Стрельнув очима вгору. Лютопси, скрегочучи зубами, кусали дику зграю й гнали її далі. Ось вони потяглися повз велетенську купу темної шерсті, завбільшки з чималу шумоклітку — ні, значно більшу, завбільшки з весь табір дикої зграї. І була та купа наполовину похована під розбитими валунами та якимись уламками. Із купи витікав кривавий струмок і звивався розбитою вулицею аж до Щасливцевих лап.

Бритва підскочила до купи шерсті, видерлася на її вершину і стояла з гордо піднесеною головою, а навколо неї горіли багаття. На чому вона стояла? Чи може таке насправді відбуватися…

Щасливець закліпав очима, недовірливо захитав головою.

Ні, таки ж Бритва підкорила Собаку-Землю!

Щасливець відвів погляд, і виявилося, що він сидить у клітці. Його морда впиралася в дротяні дверцята. Довкола інші собаки спали у своїх клітках. У Пастці було тихо й спокійно, але в повітрі відчувалося слабке тремтіння. Щось мало статися.

Щасливець торкнувся лапою дверцят клітки, відтак розгублено відсахнувся. «Чому я весь час повертаюся сюди?»

У проході між клітками з’явився Альфі. Він уважно дивився на Щасливця.

— Усе гаразд. Ти знаєш, що робити, — м’яко сказав він.

Щасливець шкрябнув пруття.

— Ні, я нічого не знаю й нічого не розумію! Поясни мені!

Його голос усіх розбудив, Пастка сповнилася скавулінням і гавкотом, щойно під їхніми лапами почала труситися земля.

— Альфі! — покликав Щасливець. — Допоможи! Що мені робити?

Він кинувся на дверцята, голова вперлася в залізні прути, а очі замружилися. Потім Пастка стала червоною. Якась рідина стікала зі Щасливцевої морди. На смак гидка, неначе попіл, змішаний із зіпсутим м’ясом. І він знав, що це таке.

Кров Собаки-Землі.

Щасливець отямився, вдивляючись у темряву. «Я живий!» Солона вода з чола збігала на ніс. Підвівши голову, що стугоніла від болю та запаморочення, спрямував погляд угору на стелю. Він опинився десь усередині скелі, у глибокій ямі в печері, де лютопси облаштували собі барліг. Заглибина нагадувала йому порожнистий хід, який рятувальний загін виявив у скелі неподалік від табору дикої зграї. Вони пішли саме цим ходом і зуміли втекти від підступного Безкрайого озера. Відчував, як пульсує місце, яким він ударився об дно западини. Потім обережно простягнув лапи. Здається, переламів нема.

Помалу зіп’явся на ноги й оглянувся навколо. У стелі печери був отвір, крізь який Щасливець побачив Собаку-місяць, що зазирав усередину.

Тілом прокотилася хвиля полегшення. А Собака-Сонце досі в безпеці — лютопси ще не вигнали його. «Про що це я таке думаю? — схаменувся він. — То просто був страшний сон. Попри всю свою силу, лютопси аж ніяк не можуть напасти на Собачих Духів. Бо їхні зуби не такі вже й великі».

Повітря пахло сіллю. Мабуть, десь поблизу був струмок, що впадав у Безкрає озеро. Тому й крапала вода зі стелі. Щасливець підкрався до стіни печероподібної заглибини і став на задні лапи, шукаючи вихід. Стіни надто прямовисні, щоб видертися нагору. Спробував зачепитися кігтями, але так і не зміг.

Позаду згори почулося гарчання. Щасливець обернувся. Над кам’яною западиною стояла Бритва й дивилася вниз на нього.

— Ну, як, бачив солодкі сни, щуре? — прохрипіла вона.

В очах альфи лютопсів зблиснуло щось схоже на шалену зловтіху від перемоги.

Щасливець ледве витримував її погляд.

— Якщо ти хочеш знищити дику зграю, то чому мене не вбила? — зашипів він. — Видно, на старість стаєш м’якшою!

Бритва загрозливо нахилила голову над краєм ями.

— Недооцінюєш мене, вуличний щурику. Я так само безжальна, як і була раніше. Дуже скоро ти в цьому переконаєшся, — і злісно пирхнула. — Невже ти гадаєш, що я аж так морочила б собі голову тільки для того, щоб тебе вбити? Ти, здається, геть із глузду з’їхав від того, що став бетою.

Щасливець із подиву аж пащу роззявив, чим себе й викрив. Звідки вона знає?

— О, я все про вашу паршиву зграйку знаю, — просичала вона. — Ікло бачив вашу дуже зворушливу церемонію з отією прудкобігункою. Але зрозумій мене правильно. Іноді вона мені навіть подобається. Вочевидь, має тверду вдачу, бо ж спромоглася з різношерстих дворняжок збити щось схоже на зграю. Та, на жаль, вона геть недолуга, як і всі дикі собаки. До того ж не тримає у зграї дисципліни.

Зі Щасливцевого горла вихопилося тихе гарчання. Страху він не переборов, але його вуса затремтіли від іншого почуття — злості.

— Не чіпай її!

Бритва повільно захитала головою й самовдоволено облизнулася. Потім хляпнулася на живіт і звісила морду над краєм кам’яної западини.

— Пізненько ти почав про неї думати. Як гадаєш, що станеться, коли зграя щуриків зрозуміє, що ти зник? Вони легко вистежать тебе тут за слідами крові Ікла. Відданість без кмітливості — найбільша проблема в дикій зграї. Ота твоя сухоребра прийде простісінько до мене в лапи.

— Не чіпляйся до Солодуні, вона тобі нічим не загрожує! — загавкав Щасливець і відчув, що біль у голові посилюється.

Бритва підняла над ямою голову.

— От дурбецало! Думаєш, мені цікава твоя кощава альфа? Я лише хочу вирвати горлянку отому лютому щеняткові. Тоді воно вже не заподіє жодної шкоди. — Її голос лунав із холодною твердістю. — Волію усунути загрозу вчасно.

По спині Щасливця пішов мороз.

— Яку ще загрозу? Громовиця не збирається відбирати в тебе зграю. Не чіпай її, і вона тебе не чіпатиме.

— Помиляєшся, міський дурню, — загарчала Бритва. — Та молода псиця знищить нас усіх — і люту зграю, і диких собак, і навіть отих повідкових щуриків. Геть усіх. Я бачила це уві сні.

Щасливцеві перехопило подих, і він аж застиг приголомшений. Невже він не помилявся, коли припускав, що Громовиця може бути причетною до їхньої загибелі? Він уже хотів був розповісти Бритві про власні сни. Хіба вона теж бачила Борвій собак, оту страхітливу битву серед хуртовини та снігових вихорів? Але опанував себе, енергійно обтрусившись. Здається, Бритва боялася програти поєдинок із Громовицею. Її розповідь, мабуть, зовсім не стосується Борвію собак, так само, як його видінь…

Очі в Бритви зробилися дикими.

— Я бачила… кінець цього світу. Так само, як і тоді, коли стався Великий Гаркун, і полилися річки крові з ран Собаки-Землі. Великий Гаркун я також передбачила! Тепер Собака-Земля потерпає від болю й дуже лютує. І свою жадобу помсти вдовольнить тільки тоді, коли проллється ще більше крові. — Вона шкірилася, а гарчання йшло з самої глибини її нутра. — А молода лютопсиця спричиниться до останньої битви — битви, що роздере небо надвоє, заллє світ кров’ю та засипле снігом. Існує тільки один спосіб не дати цьому статися. Собачі Духи підказали мені, що робити. Я маю знищити оте щеня лютої собаки, народжене після Гаркуна. Собака-Земля вимагає жертвоприношення, прагне жертви, а якщо її не отримає, то загарчить знову та повбиває нас усіх!

Щасливець сіпнувся, відчувши нудоту. Голова запаморочилася, бо пригадав мертве щеня, яке вони з Мікі знайшли в Собачому Саду. Воно було не з виводку Громовиці та Ікла.

— Ти вбила своє щеня! — аж задихнувся він від страшної здогадки.

Бритва здригнулася, наче від удару. Її очі потемніли.

— Я зробила так, бо мусила.

— І Крутя, — у Щасливця защемило серце, коли подумав про те маленьке ніжне собачатко — найслабкіше і найуразливіше у виводку лютопсів, яких урятувала дика зграя.

Бритва зовсім не відчувала каяття у своїх злодіяннях.

— Я вбила б його знову. Тоді я була занадто безпечною, тож покинула Собачий Сад. Убила їхню маму-собаку й вирішила, що щенята самі помруть. А ти їх викрав і зруйнував мої плани. Я все виправлю. Собачі Духи мали зі мною розмову, і я виконаю свій обов’язок. — Вона підвелася. — Я відверну наступний Великий Гаркун. Найперше я випущу дух із Громовиці, а тоді вб’ю її нікчемного братика. Обіцяю, що його смерть буде швидкою, адже він допоміг заманити тебе в мою засідку.

Вона обернулася і гавкнула в тунель:

— Шпичаку!

Щасливець почув чиркання кігтів по камінню. За мить він побачив молодого лютого пса, не надто старшого від Громовиці чи Ікла. На відміну від решти собак у зграї, він не мав ошийника. А його вуха були загострені, як у гострокігтих, анітрохи не схожі на вуха Ікла із відгризеними зазубреними краями. Оскільки довголапі відрізали їх із жорстокою точністю, було зрозуміло, що молодий пес народився ще до Великого Гаркуна. Він слухняно стояв і терпляче очікував наказів Бритви. «Цікаво, чи розуміє той Шпичак, що міг би бути також убитий Альфою? — думав Щасливець. — Якби народився після Гаркуна».

— Готовий? — запитала Бритва.

— Так, альфо! — гавкнув Шпичак.

Обоє лютопсів зникли в підземному ході.

У Щасливця досі паморочилося в голові. Він мусить вибратися звідси й попередити своїх про цю підступну пастку. Але як? Схиливши голову набік, задумався. Дальня стіна здавалася трохи шершавою та здіймалася не так стрімко. Якби ж він зміг добре розігнатися й набрати швидкість… Щодуху побіг до стіни, підстрибнув і спробував зачепитися за якийсь виступ передніми лапами. Але скеля виявилася твердою та гладенькою, тому він зісковзнув і боляче гепнувся.

Намагаючись зберегти спокій і не піддатися розпачу, Щасливець глибоко вдихнув і заходився ходити по колу на дні заглибини. Там, де просочувалася вода на камінні, виднілися купки моху. «Може, за них зачеплюся?»

Він поторсав лапою мох. Деякі всохлі купки відвалювалися, але решта міцно трималися за камінь. «Слід лізти швидко, аби мох не відірвався».

Щасливець відійшов до тильної стіни, а тоді побіг вперед. Устромляв кігті в мох, відчуваючи, як м’яка землиста зелень рветься та обсипається під його лапами. Купки моху трималися лишень стільки, щоб він видерся на камінь.

«У мене вийшло! Я майже нагорі!»

Учепився передніми лапами за край печерної впадини і в пориві ейфорії готувався підтягтися.

Але над головою вмить зблиснули ікла, й різкий біль обпік передню лапу Щасливця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець завив від болю. Мружачись у темряві, зміг розгледіти пошарпаний обрис вовчої голови на вершині заглибини. «Наш колишній альфа!» Вовкособ уп’явся в плоть Щасливця і переможно загарчав.

Лапа спалахнула вогнем, Щасливець утратив опору, зсунувся вниз по скелі й забив бік об вологу підлогу впадини. Солона вода хлюпнула на рану. Стиснувши зуби, він ледве втримався, щоб не заскавуліти. «Ні, не зроблю напіввовку приємності!»

Колишній вожак дикої зграї ходив по краю кам’яної заглибини. Його довгаста морда була в тіні, але Щасливець добре бачив злий відблиск у холодних жовтих очах.

— Ти так нічого й не навчився, — гаркнув вовкособ. — Усе не перестаєш вдавати із себе героя. Ох, який же ти дурень! Повестися на такий очевидний обман. Як ти міг довіряти Іклу після всього, що сталося? Ніколи нікому не можна довіряти.

— А ти правильно кажеш, — у відповідь загарчав Щасливець, щосили намагаючись встояти попри болюче тьохкання в лапі. — Я знав, що ти гнилий наскрізь, відколи тебе побачив. Ти вбив Альфі.

Вовкособ зупинився.

— Альфі? — перепитав розгублено.

Щасливець від люті наїжачився.

Вовкособ пригадував.

— Ааа… отой пухкенький невеличкий песик на повідку? Таж він без дозволу проник на мою територію. Він і його різношерста зграя становили загрозу для диких собак. А що мені було робити? Так мало статися.

І тут Щасливець завив.

— Ти вбив гарного доброго собаку й нітрохи не шкодуєш про те. Ти ходяче лайно! Тобі подобається з усіх знущатися, обманювати, насолоджуватися стражданнями, як це ти зараз робиш зі мною в ямі!

Напіввовк перехилився через край кам’яної западини, вишкіривши ікла.

— Нічого ти не розумієш, — загарчав він. — Ти тут ні до чого.

— Та невже? — кипів Щасливець. — А в чому тоді справа? Що змусило тебе зрадити власну зграю і пристати до лютопсів?

Вовкособ сторожко зиркнув у прохід. Стишив голос.

— Ідеться про виживання. Я роблю все, щоб залишитися живим. Якби всі думали, як я, то було б набагато ліпше.

Щасливець зітхнув.

— Але з дикою зграєю все було ніби добре. Повідкові собаки пристали до дикої зграї, всі жили начебто в злагоді. Коли ти впав у Безкрає озеро, то ми подумали, що ти втопився. Зграя сумувала за тобою. — Ну, правду кажучи, не вся зграя сумувала. Щасливець мусив визнати, що особисто він не відчував якогось дуже великого жалю через те, що напіввовк утопився. — А тоді ти йдеш і пристаєш до лютопсів! Ти ж бо їх ненавидиш! Нічогісінько не розумію!

Голос напіввовка був ледве чутним.

— Так, звісно, колись я ненавидів лютопсів. За їхню жорстокість. Мені не подобалося, що їх ізмалку навчають бути зубами й кігтями довголапих. До Великого Гаркуна я їх знав як ікла довголапих. — Він знову боязко озирнувся. — Тепер вони інші. Вони нікому не служать, тут кожен сам собі пан. Коли до моєї зграї пристали повідкові собаки, я відразу побачив, як легко між ними посіяти розбрат. А лютопси тримаються купи. Дуже поважають Бритву. Я захоплююся її ясним розумом і життєвою мудрістю, а найдужче — її вмінням тримати собак у залізних лабетах.

Щасливець розчаровано захитав головою.

— То ти готовий перед ними плазувати й лизати їм лапи? Бути в них на побігеньках і їсти останнім?

— А я не збираюся залишатися омегою. — Колишній альфа провів язиком по зубах. Щасливець зауважив сріблястий полиск на шерсті вовкособа. Сходив Собака-Сонце. — Для успіху потрібні здібні собаки. Вони мають вагу всюди. Навіть у цій зграї. Здогадайся, хто придумав план заманити тебе сюди?

Щасливець, насилу стримуючи лють, підняв морду й спокійно промовив:

— Омега. Так тебе тут величають, еге ж?

Губи напіввовка гнівно сіпнулися.

— Це не моє ім’я. І не альфа. Ти ніколи не знатимеш мого справжнього імені. — Він хотів іще щось сказати, але нашорошив вуха і напружився, бо в підземному ході з’явився Шпичак із загостреним уламком корча, якого, мабуть, прибило до берега Безкрайого озера. Вовкособ відсахнувся, ніби він був щеням, якого насварили, і зник у темряві проходу. Шпичак тягнув уламок гілки до того краю виступу, де нещодавно стояв омега лютопсів, завадивши бранцю вилізти з ями.

Шпичак робив своє і геть не зважав на Щасливця, буцімто його не існувало. А потім пішов у підземний хід, залишивши бранця на самоті.

Над Безкраїм озером повіяв вітер. До Щасливця долинав гуркіт хвиль, що розбивалися об скелі десь недалеко. Бранець відчував гострий запах солоного повітря і тремтів від холоду, але в глибокій вогкій печері годі було шукати якогось прихистку.

Він трохи поскімлив і спробував обтруситися й зігрітися, як навчила його Лада. Але це не надто допомагало. Тоді він почав швидко ходити по дну впадини, хлюпаючи лапами в крижаній воді. Глянувши вгору, зауважив, що Собака-місяць уже зник, а Собака-Сонце простягнув хвіст слабенького світла під темно-сірими хмарами. Що сталося з Собачими Духами? Колись Щасливець не сумнівався, що вони його захистять, але відколи Собака-Земля загарчав, його впевненість потрохи зменшувалася.

«Як мої сни про Борвій собак пов’язані з усім цим?» Здригнувшись, він згадав слова Бритви. «Їй снилися схожі сни, і вона знає, що Громовиця буде якось до цього причетна». Тепер він іще дужче переймався тим, що побачене уві сні — не просто сновидіння, а щось цілком більше. «Можливо, це послання від Собачих Духів». А сама Громовиця нібито геть не усвідомлює небезпеки. «Якщо сни — знамення від Собачих Духів, то чому вони попереджають мене? І Бритву? Чому Громовиця не відчуває нашого страхітливого майбутнього?»

«І що я робитиму, коли сни почнуть справджуватися?»

Собака-Сонце завис просто над отвором у стелі печери. Щасливець сумно спостерігав за ним, мріючи, щоб великий Собачий Дух надіслав трохи тепла. Крижана вода з Безкрайого озера стікала зі стелі, розбризкуючись біля його лап. Вона збиралася в глибокі калюжі, які подеколи навіть сягали колін, а потім поступово проникала крізь підлогу. Щасливець тепер постійно перебував у воді.

«А що, як вода перестане просочуватися? Тоді я просто втоплюся в цій холодній ямі».

У нього бурчало від голоду в животі, від спраги пересохло в роті й дуже дерло в горлі. Він знав, що краще не пити з калюж. Солона вода викликала б іще більшу спрагу. У нього паморочилося в голові, а ноги тремтіли від перевтоми та холоду.

Він притиснувся боком до кам’яної стіни, намагаючись триматися на ногах і зберегти якомога більше шерсті сухою. Хмари розійшлися, і всередину через отвір в стелі задував крижаний вітер. Холодне повітря аж жалило, солона вода кусала, ніби зуби вовкособа. Раз за разом Шасливець підносив ушкоджену лапу й вилизував рану. Його огорнув глибокий сум. Великим зусиллям волі він уявив собі дерева в ніжному літньому серпанку. Пригадав свого улюбленого Собачого Духа, який стільки разів виводив його зі скрутних ситуацій.

«Мудрий Собако-Лісе, не залишай мене на самоті, не допусти відчаю в страшному холоді. Я буду найхоробрішим собакою у світі, найпокірнішим і найвідданішим, якщо ти допоможеш мені втекти і я зможу ще раз побачити твої пущі».

Він уявив собі солодкаву росу, що скрапувала з листя до його відкритої пащі. Щасливець мимоволі схилив голову до скелі, і на нього найшло потьмарення. Солона вода, що хлюпала на морду, нітрохи не була схожа на росу. Жалила йому вуса, але він уже не мав сили здригатися від кожної краплі. Холодні ікла Крижановітру прокушували його плоть, тіло несамовито дрижало, а дихання переходило у швидкі хрипи.

— Щасливцю!

Крізь туман у голові Щасливець подивився вгору. Струнка собака стояла високо над ним. Солодуня? Може, то сон?

Поруч з’явилася Белла і приглядалася до купи гілляк, які залишив Шпичак. Ні, то не був сон — вони прийшли сюди його рятувати! Ось тут серед скель, де не росло жодне деревце, Собака-Ліс усе ж таки почув його!

Зачовгали лапи, і довгаста темна морда з’явилася між Беллою та Солодунею.

«Громовиця! Вона прийшла…»

Аж тут Щасливець отямився, і його радість перетворилася на крижаний страх, що слизькою гадюкою оповив його ноги. Ох, хай це буде сон. Бо коли все це відбувається наяву, якщо Солодуня й решта прийшли сюди його рятувати, то це означає, що підступний план Бритви вдався.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець почув вовтуження над головою, щойно Солодуня, Белла і Громовиця почали відтягувати колоди, звільняючи доступ до западини.

«Вони дійсно тут».

— Ні, — прохрипів Щасливець, важко ковтаючи слину. Він намагався вичавити із себе слова й попередити друзів, що вони потрапили в пастку Бритви.

— Усе добре, — заспокоювала його Белла. — Не розмовляй. — Вона простягла лапу і поплескала по заглибленню в стіні. — Як маєш силу, то ставай на задні лапи.

У Щасливця паморочилося в голові, а перед очима все розпливалося. Він силувався зосередити погляд на сестрі. Глибоко вдихнувши повітря, обіперся передніми лапами на кам’яну стіну. Угорі над краєм западини з’явилася стурбована морда Громовиці. Щасливець ледве стояв на тремких задніх лапах. Замружившись, намагався не зважати на біль, коли Громовиця стиснула свої міцні щелепи на його загривку й потягла вгору. Відчув, як Солодуня з Беллою притислися до нього обабіч і поволочили його по краю скелі вглиб підземного ходу.

Щасливець знесилено впав, важко відсапуючись. Перед його носом була калюжа води, і він обережно принюхався до неї. Дощ! Жадібно почав хлебтати воду, відчуваючи, як чиста крижана рідина потрапляє в горло. Він подумки подякував Собаці-Лісові. «Може, він і далеко звідси, але не покинув мене».

Солодуня лизнула Щасливця в ніс.

— Ми вже разом. Тепер усе буде добре. Ми знайшли тебе й відведемо додому.

У відповідь від ледве чутно проскімлив:

— Ти нічого не розумієш. Бритва хотіла, щоб ви мене знайшли. Я став приманкою у її сильці.

Громовиця впевнено захитала головою.

— Перш ніж зайти сюди, ми все розвідали. Тут нікого немає.

Щасливець сів, а потім зіп’явся на всі чотири лапи, відчувши, що дощова вода його освіжила. Крадькома понюхав повітря — жодного натяку на лютопсів. У душі відродилася надія. «Може, Громовиця й має рацію. А раптом Бритва втратила пильність?»

Із проходу до них долинуло гарчання.

— Усе точнісінько так, як я й передбачила. Дуже ви вже недоумкуваті та занадто віддані одне одному, щоб не потрапити в мій капкан.

Усі разом обернулися й побачили обриси гострих вух Бритви. За нею в проході стояли члени лютої зграї. Мокра шерсть виблискувала. «Вони, ймовірно, викачалися у воді Безкрайого озера, — здогадався Щасливець. — І тому ми не відчували їхнього запаху».

Солодуня зиркнула на зазублену кам’яну впадину, а потім знову втупилася поглядом у лютопсів.

— Біжімо просто на них, — прошепотіла вона. — Там перед ними є боковий прохід. Якщо побіжимо просто на лютопсів і заскочимо їх зненацька, то встигнемо шаснути в той відріг так, що они навіть не зрозуміють, що сталося. Починаймо.

Белла швидко кивнула.

— Туди необхідно домчати швидше за них.

Щасливець напружився, готуючись слідувати за ними. У нього досі паморочилося в голові, а лапи тремтіли від холоду й перевтоми. «Я щось не впевнений, чи зможу бігти».

Але не встиг він поділитися своїми побоюваннями, як Солодуня зірвалася з місця й щодуху понеслася назустріч лютопсам. Від подиву в Бритви аж щелепа відвисла, коли прудкобігунка стрілою полетіла просто на неї. Белла і Громовиця рвонули за своєю альфою, а Щасливець спробував гнатися за ними, важко переставляючи неслухняні лапи. Ніхто з них не міг встигнути за Солодунею, а Щасливець геть відстав.

— Готуйтеся до смерті, задири! — намагалася застрашити їх Солодуня.

Щасливець побачив сум’яття в очах Бритви. «Вона не розуміє, що задумала Солодуня — ще не здогадалася. Не вірить, що собака з дикої зграї наважилася напасти на неї на очах у її власної зграї». Прудкобігунка скористалася розгубленістю Бритви. Вдала, ніби хоче накинутися на альфу лютопсів, але раптом звернула в бічний прохід і розчинилася в темряві.

Бритва вирячила очі.

— За ними! — гаркнула вона.

Лютопси кинулися в атаку. Ринули вузьким проходом просто на Беллу, Громовицю і Щасливця.

— Робіть із паршивими щурами що хочете! — репетувала Бритва. — Але обов’язково схопіть щеня! Мені потрібне щеня!

Белла додала швидкості. Вона завернула за ріг і зникла в бічному ході, домчавши туди швидше за лютопсів. Громовиця не відставала від Белли, а Щасливець, повсякчас зашпортуючись, щосили квапився, щоб і собі встигнути. «Ми маємо звернути у відріг за Солодунею і Беллою ще до того, як там опиниться Бритва!» Він зціпив зуби й біг, переборюючи біль і втому. Зауважив, що наздоганяє Громовицю. «Вона вповільнила біг, — здивовано зрозумів він. — Навіщо?..»

Усе його єство стислося від страху, коли він збагнув, що Громовиця хоче, аби її наздогнали лютопси. Вона не тікатиме — вона прагне битися!

Ця думка якимось чином додала Щасливцеві сили, і він наздогнав Громовицю.

— Біжи зі мною! — гавкнув він. — Треба наздогнати Солодуню. Ми вже майже біля відрогу! — він перехопив її погляд і побачив у її очах лють.

— Мені треба поквитатися з Бритвою! — загарчала вона.

— Зараз не час для помсти! Їх дуже багато! Ти хочеш, щоб постраждала Солодуня з Беллою? Хочеш сама надаремно загинути?

Скривившись, він змушував себе бігти швидше, попри біль у передній лапі. На щастя, Громовиця наддала ходи. Вони встигли заскочити в бічний прохід, перш ніж там опинилися лютопси.

«Ми встигли!» — радісно подумав Щасливець.

Але щось було не так. Попереду зупинилися Солодуня з Беллою. Важко відсапуючись, також зупинилися і Щасливець з Громовицею.

Мружачись, Щасливець вдивлявся в морок. У грудях загупало серце, а хвіст задеревів. Попереду розгледів кремезні постаті трьох лютопсів. На їхніх шиях тьмяно виблискували ошийники — на всіх, окрім одного, що стояв посередині. Нижчий за решту, але трохи більший за щеня, завдяки м’язистому тілу він здавався набагато старшим. Щасливець упізнав грубо обтяті вуха — відгризені зубами іншого собаки. «Ікло…»

Тупаючи лапами, прибігла Бритва та решта її зграї. Марно кудись бігти. Усі шляхи для втечі перекрито.

Громовиця настовбурчила карк, опустила голову, з її горла вихопилося гарчання. Не звертаючи уваги на брата, вона впритул підійшла до Бритви.

— Так ось як ти дієш? Хитрістю та обманом! — загавкала вона. — Не маєш досить відваги, щоб зійтися в чесному двобої!

Вона підступила до альфи лютопсів, але перед нею постали Солодуня з Беллою, загородивши дорогу.

— Спокійно, — тихо промовила Солодуня.

Голос Громовиці задрижав від люті.

— А мені треба було знати. Вожачка лютопсів — всього лише жалюгідна страхопудка!

Бритва обурено уклякла на місці.

— Ти повіялася з паршивими щурами! — засичала вона. — Як ти смієш звинувачувати мене у безчесності?

Щасливець лизнув вухо Громовиці, намагаючись заспокоїти її.

— Бритва хоче, щоб ти билася, — мовив він. А тоді згадав, що йому казала альфа лютопсів.

«Молода лютопсиця спричиниться до останньої битви — битви, що роздере небо надвоє, заллє світ кров’ю і засипле снігом».

У Щасливця серце завмерло від страху. Бритва не хотіла, щоб Громовиця билася — вона хотіла, аби Громовиця померла.

Вожачка лютопсів підвела морду.

— Ікло, ходи сюди, — гаркнула вона. — Звідси тобі ліпше буде видно, як помре твоя сестра.

Молодий лютопес швидко кивнув і пошкутильгав до Бритви, протиснувшись між Солодунею та Беллою. Минаючи сестру, навіть не обернувся до неї, дивився просто перед собою.

Щасливець, попри все, що сталося, відчував жаль до Ікла. Він пам’ятав його ще маленьким, дуже енергійним, яснооким цуценям, яке вони з Мікі врятували із Собачого Саду. Тепер його шкура обвисла, всюди виднілися ще незагоєні глибокі сліди від укусів. Здавалося, кожен рух завдає собаці болю. «Вони знищили його, — подумав Щасливець, і смуток пронизав його тіло від вух до кінчика хвоста. — Ет, якби ж тоді він залишився з нами».

Ікло пришкандибав до Бритви і незграбно сів біля неї. Альфа облизнула щербаті зуби й зблиснула очима.

Щасливець зітхнув. «Ікло хотів бути з такими, як він. Навіть після того, як Бритва на його очах убила Крутя». У Щасливця напружилися м’язи. Чому ж тоді Бритва залишила Ікла живим? «Адже він народився вже після Великого Гаркуна так само, як і його сестра і брат?»

Щасливець насупився, у нього аж серце обірвалося, коли пригадав слова Бритви про те, що подарує Іклу швидку смерть. Вона ще не «розправилася» з Громовицею, а Бритва ніколи не відкладала якесь лиходійство на потім, якщо випала нагода і це було для неї вигідно.

— Ікло! — раптом гавкнув Щасливець. — Тікай! Геть звідси!

Перш ніж молодий лютопес устиг зреагувати, Бритва зненацька розвернулася й уп’ялася зубами Іклові в горло, несамовито роздираючи шкуру.

Кров Ікла широкими дугоподібними цівками забризкувала стіни проходу. Із пульсуючої червоної рваної рани чулося страхітливе харчання й булькання. Молодий собака смикався і бився об підлогу, завалившись на бік. Його задні лапи дриґалися, а передні шкрябали червону від власної крові стіну проходу.

Громовиця злякано зойкнула, але жоден інший собака не видав ані звука. Щасливець закам’янів, перелякано спостерігаючи, як поранений пес почав несамовито тремтіти, так само, як це робив Жах під час нібито видінь від Собачих Духів. Але молодого лютопса теліпало не від видінь.

Ікло нагло конав.

Над ним тріумфально нависла Бритва.

Приголомшені побаченим, усі ніби скам’яніли. Навіть лютопси завмерли і стояли мовчки, а собаки з дикої зграї геть заклякли від страху. Зате Бритва переможно поглядала на всіх. Відштовхнувши тіло Ікла до стіни сильною лапою, почала злизувати кров зі своєї шерсті. Ікло нестямно засмикався, його очі закотилися і стали гладенькими й білими, як Собака-місяць. З горла вихопився останній хрип, голова закинулася назад, а тіло знерухоміло.

— Ти вбила його, — Щасливець аж задихався. — Він був тобі відданий, а ти його вбила.

Бритва лупнула лапою по каменю.

— Тут відданість ні до чого. Я рятую всіх собак, і ти маєш бути вдячним мені! — Вона гостро зиркнула на свою зграю. — Заговорили Собачі Духи. Щенята, народжені після Великого Гаркуна, мають бути винищені. Залишилося тільки одне. — Бритва злизувала зі своїх вусів залишки Іклової крові й хижо дивилася на Громовицю. — Пора покласти цьому край. Настав час померти останньому з них.

Щасливець рушив загородити Бритві дорогу. Він сторожко озирнувся на Громовицю.

Потрясіння помалу тануло в очах Громовиці, і її морда скривилася від гніву, щойно вона відвела погляд від закривавленого тіла брата. Відштовхнувши Щасливця з дороги своїми м’язистими грудьми, вона посунула на Бритву.

Бритва опустила голову, готуючись кинутися на Громовицю. А потім несподівано підвела голову.

— Що таке? — рвучко видихнула вона.

Громовиця зупинилася як укопана, закрутила головою.

Щасливець також щось відчув. Тремтіло повітря, а бажання втікати було майже нестерпним. Його шерсть настовбурчилася, він глянув на Солодуню. Прудкобігунка роззявила пащу й вирячила очі.

— Так було в Пастці! Потім захиталася земля.

Молот притиснувся до стіни, а Кинджал заскімлив, як щеня.

— Як тоді! Перед тим, як повтікали довголапі!

— Що це таке? — гавкнула Громовиця. Вона витріщилася на свої лапи. — Таке відчуття, ніби Собака-Земля трясе своєю шерстю! Він сердиться? Може, хворий?

Вона відскочила, обернувшись до Щасливця.

— Чому всі собаки ніби знають, що відбувається, окрім мене?

— Тому що таке вже колись відбувалося, — буркнув Щасливець. Звісно, Громовиця не могла знати, що це таке, бо вона народилася після Великого Гаркуна. Так, їй розповідали про Великий Гаркун, але на своїй шкурі вона його не відчула. Часу на пояснення не було. Щасливець прошепотів до Солодуні та Белли:

— Слід ушиватися звідси, поки лютопси розгублені.

Солодуня зірвалася з місця першою, її легкі лапи зачиркали по хиткій долівці. Белла помчала викрутасами поміж лютопсів, які були надто приголомшені, аби спинити її. Щасливець штовхнув Громовицю.

— Біжи! — він погнав проходом, і йому відлягло від серця, коли почув тупотіння лап позаду себе.

Земля далі ходором ходила під їхніми лапами.

— Заговорив Собака-Земля! — гавкала Бритва. — Нам усім попередження. Він знову пошле Великий Гаркун, шоб нас усіх знищити, якщо те щеня втече!

Щасливець на бігу озирнувся. Молот принюхувався до землі, його тонкий хвіст прилип до боку. Кинджал хотів погнатися вздовж проходу за дикими собаками, але спинився, піднісши лапу.

— Повітря тремтить! — заскавулів він.

 — Мені начхати, що там із повітрям! Хапайте щеня! — заволала Бритва, але її зграя зі страху ніби очманіла й не рушала з місця.

«Вони нас не переслідують!» — в Щасливця відлягло від серця. Думка додала йому сили, і він побіг далі. Зиркнувши на Громовицю і зціпивши зуби від болю в лапі, він наддав ходи й побіг поруч із нею. За темним рогом скелі вони побачили, що Солодуня з Беллою тікають крізь прогалину між скелями на відкриту місцевість.

Щасливець із Громовицею вибігли назовні й жадібно вдихнули чисте холодне повітря. Їхні лапи ковзали твердою поверхнею, і землю, здавалося, трясло менше. «Може, Собака-Земля вже не гарчатиме», — обнадіював себе Щасливець.

Намагаючись не відставати від Солодуні, Белли та Громовиці, він щодуху мчав поміж низькими кущами повз великі гострі камені, зрізуючи шлях уздовж скель у бік долини до табору.

Солодуня спинилася попереду і чекала на Громовицю та Щасливця. Вона примружила очі.

— Здається, вони за нами не женуться.

— Підуть просто до нашого табору, щоб вистежити Громовицю, — прошепотіла Белла. — Бритва від свого не відступиться. А після того, що вона зробила з Іклом…

Щасливець схилив голову, його досі нудило від побаченого.

— Я її не боюся, — рикнула Громовиця.

— А варто було б, — різко сказала Белла.

Солодуня рушила до табору.

— Ходімо. Треба якнайшвидше повернутися до зграї. Ми самі тут нічого не зробимо. Нас мало. — Вона перевела погляд на Щасливця. — Ну, й ти змучений. Тримайся, ми майже в безпеці.

Собака-Сонце саме ховався за обрієм, коли підтримуваний Беллою та Громовицею Щасливець дошкутильгав до табору. Солодуня побігла наперед і вітала їх разом із Мікі, Сонечком та Риткою, які обступили Щасливця, пропонуючи свою допомогу.

— Найперше йому треба відпочити, — порадив Мікі, стурбовано схиливши набік чорно-білу голову.

— Йому необхідно поїсти! — дзявкнула Сонечко.

Ритка лизнула Щасливця в ніс.

— Йому холодно! Йому слід зігрітися.

Нетерпляче гавкнула Солодуня:

— Бруно! Хапо! Ану, принесіть йому щось поїсти.

Мисливські собаки попрямували до невеликого гаю, а Щасливець подибав до лігва. Він знову затремтів усім тілом, як там, у печері. Його страшенно лихоманило, він насилу тримався на ногах. Коли заповз усередину, Белла, Солодуня і Громовиця притислися до нього. Щасливець відчував тепло їхньої шерсті, але його зуби все одно цокотіли, а тіло здригалося.

— Усе буде добре, — заспокоювала Солодуня, тягнучись до нього, щоб лизнути в ніс.

Щасливець не мав такої певності. «Я так довго пробув у холоді, що моя кров ніби закрижаніла. Чи зможу я колись зігрітися?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець глипнув раз, удруге. Струсивши з себе сон і прокліпавшись, він сторожко вдивлявся в темряву. Передня лапа боляче тьохкала там, де його вкусив вовкособ, але принаймні Щасливець був у теплі. Солодуня, Белла і Громовиця міцно спали, згорнувшись калачиками. «Завдяки їм я і врятувався, — подумав Щасливець. — У таборі ми в безпеці. Але щось не відчуваю полегшення».

Натомість якесь недобре передчуття металевим присмаком бриніло в повітрі. Собака-Земля мовчав, але шерсть на карку Щасливця дибилася; щось наче ворушилося в нього під лапами.

Запах смачної їжі лоскотав ніздрі й відвернув увагу від тривожних думок. Раптом він зрозумів, що страшенно голодний. Забурчало в животі, і він аж прицмокнув, щойно Сонечко з’явилася на порозі зі шматком жирної гусятини. Вона підбігла до нього й поклала м’ясо на лапи.

Солодуня розплющила одне око.

— Це все твоє, бето, — прошепотіла вона. — Треба відновити сили. Ми їстимемо пізніше, — і сонно опустила голову.

Щасливець голодними очима витріщився на м’ясо.

— Бруно вполював гуску спеціально для тебе, — пояснила Сонечко. — Ми всі дуже хвилювалися, бо знали, що ти не міг просто так зникнути. А коли ввечері ти не повернувся, то зрозуміли, що сталося щось жахливе.

Щасливець вдячно закивав головою. Він облизався та спробував заговорити, але голос застряг десь у горлі. Почувався надто слабким, його мучила спрага, і він дуже хотів їсти.

Сонечко якусь мить занепокоєно спостерігала за ним, сіпаючи носом. Потім розвернулася й вискочила з лігва. Щасливець чув, як вона вовтузилася надворі, а потім до нього долинув шурхіт, ніби щось волочили. Брудна біла собачка тягнула в зубах до лігва якийсь шматок кори. Щасливець побачив, що кора була ввігнута, а всередині виблискувала вода. Сонечко залишила шматок кори перед ним. Він одразу припав до води й спрагло почав її хлебтати.

— Дякую, омего, — прошепотів він. — Я так хотів пити…

Вона махнула своїм білим закуйовдженим хвостом.

— А тепер тобі треба щось з’їсти! Почуватимешся набагато ліпше. — Сонечко відірвала шматок гусятини й дала його Щасливцеві. Він пережовував ніжне м’ясо, відчуваючи, як сік стікає по горлу. Сонечко казала правду — йому покращало. Собачка далі згодовувала йому маленькі шматочки м’яса й лизала ніс.

Раптом Щасливець напружився, пригадавши страшну смерть Ікла.

— Про лютопсів нічого не чути?

— Нема чого боятися, — пробурмотіла Сонечко. — Ти в зграї, а ми всюди розставили вартових. Ніхто в табір не прошмигне. Відпочивай і набирайся сили.

Щасливець заплющив очі. Про нього так піклувалися хіба ще тоді, коли був щеням.

Гирк аж засопів, коли мама-собака лизнула його в ніс. Тулився мордочкою до її шерсті, його животик випинався від випитого молока і з’їденого м’яса, яке довголапі дали сьогодні щенятам. Кубло довголапих було затишним. Крізь прозорий камінь зазирало проміння й зігрівало Гирка. Він задоволено зітхнув і розплющив очі.

— Матусю, розкажи мені казку.

— Добре, слухай. Розповім тобі про Блискавця, найпрудкішого з усіх собак-вояків, — мама-собака лагідно поклала Гиркові на спину лапу.

Гирк весело махнув хвостом. Зараз він почує одну з найулюбленіших історій!

Мама-собака прочистила горло.

— Небо-Пси пильнують за Блискавцем. Вони захищають його. Але Собака-Земля позаздрив йому, бо подумав, що Блискавець живе занадто довго, тож йому вже час померти. І Собака-Земля захотів забрати у Блискавця його силу.

Спиною Гирка пробігли мурашки. Сніп сонячного проміння зник. За прозорим каменем хмари затьмарили небо. У мами-собаки поглибшав голос і напружилося тіло.

— Одного вечора Блискавець почав дражнити Собаку-Землю. Він завжди був таким собі хитрим розбишакою — швидко дряпне поверхню, а тоді чкурне до себе на небо в безпечну схованку.

Гирк витягнув шию і здивовано глянув на маму-собаку. Він знав, що Бликавець і Небо-Пси були ще тими бешкетниками, але великої шкоди вони нібито не робили, здебільшого жартували. Він навіть ніколи не подумав би, що Блискавець аж настільки безсердечно може ставитися до Собаки-Землі.

Лапа мами-собаки на спині Гирка ніби аж поважчала.

— А цього разу Собака-Земля чекав на витівки Блискавця. Тихо лежав і дожидався, поки Блискавець стане настільки безпечним і настирливим, бо наперед знав, де той збитошник знову встромить свої кігті. — Мамин голос став гучнішим. — Собака-Земля чекав і чекав, облизуючи свої довгі ікла. І от коли Блискавець стрибнув униз на землю, як гадаєш, що сталося?

Гирк дивився на маму-собаку широко розплющеними очима.

— Собака-Земля страшенно загарчав, широко роззявив пащу і проковтнув Блискавця цілком!

Від потрясіння Гирк судомно вдихнув повітря. Мама-собака й раніше розповідала цю казку, але вона закінчувалася інакше! Він зарився головою в шерсть мами-собаки. Її м’язи напружилися, Гирк відсторонився й зазирнув їй у вічі, аби заспокоїтися. Від переляку заскавулів — на нього дивилася не мама-собака.

А Бритва!

Лютопсиця вишкірила зуби й опустила до нього голову так, що їхні вуса майже торкалися. Її подих відгонив металічним присмаком — запахом крові.

Гирк перелякано відсахнувся, але Бритва притисла його долі, поклавши свою лапу йому на спину.

— Де мама? — заскімлив Гирк. — Що ти зробила з нею? Де решта щенят?

Бритвині очі зловтішно заблищали.

— Лихі собаки мають бути покарані, — заревіла вона. — Собака-Земля проковтнув Блискавця цілком! Тому земля просякла кров’ю.

Її лапа притисла йому спину так, що він ледве міг дихати.

Щасливець розплющив очі й побачив, що Собака-Сонце сідає до свого лігва. Рвучко схопився на лапи. Серце шалено калатало. Але в повітрі під яскраво-блакитним небом не було жодного натяку на запах Бритви.

Тоді він із легким серцем струсив із себе спогади про страшний сон і роззирнувся. Солодуні, Громовиці та Белли в кублі вже не було. Щасливець позіхнув і потягнувся. «А про те жахіття, що наснилося, я не думатиму», — сказав собі. У животі відчував приємну ситість. Відпочиле після міцного сну тіло відновило силу. Навіть прокушена лапа не дуже боліла.

Щасливець спустився до ставка в гаю. Там він досхочу нахлебтався води. Після затишного лігва тепер ловив дрижаки під дошкульним вітром. Дерева стояли голі, і навіть висока трава похилилася під вагою інею. Щасливець нюшив землю.

Іній, як завжди, маскував запахи, але все ж відчувався натяк на щось незвичайне. Щасливець принюхався ще раз. Із землі підіймався якийсь кислий запах. Повітря гуло від слабкої вібрації. На спині миттю здибилася шерсть від знайомого відчуття страху.

Саме так він почувався перед тим, як світ розколовся на частини. Собака-Земля досі невгамовно загрозливо буркоче. А як заспокоїти його? Лапи затремтіли від згадки про пророцтва Бритви. «Вона однозначно патякає дурниці, — запевнив він себе. — Громовиця тут ні до чого». Але тривога не покидала.

«Мушу попередити зграю! Необхідно знайти безпечне місце».

До нього долинув галас на краю скелі, і він поквапився туди. Солодуня саме скликала збори. Нікого не треба було попереджати — всі й так розуміли, що відбувається.

— Ми всі відчуваємо це, — загавкала Солодуня. — Нам слід звідси забиратися.

Стрілка, невелика коричнева гонча собака, почала тривожно бігати колами.

— Минулого разу Гаркун повалив дерева, а земля… а земля розкололася!

Ритка нашорошила вуха.

— Будинок моїх довголапих трусився і трусився. Я загавкала до них, а їх уже не було!

— Розбився весь прозорий камінь! — повідомив Бруно, притиснувши коричневі вуха. — Розлетівся на друзки!

Скигля припав до самої землі, його маленьке тіло трусилося.

Зграю охоплювала паніка, і Солодуня голосно гавкнула, щоб усі втихомирились і замовкли.

— Собаки, зберігайте спокій. Ми всі пам’ятаємо той Великий Гаркун. Нічого доброго не вийде, якщо ми раз у раз згадуватимемо це жахіття.

Її підтримав Щасливець.

— Мусимо піти звідси якнайдалі.

— Але куди? — Солодуня дивилася на скелі в кінці долини. — Ми не зможемо втекти від Гаркуна. Тут принаймні відкрита місцина, а дерева ростуть здебільшого біля ставка. Хіба ти не пам’ятаєш місто довголапих або ж навіть оце містечко біля Безкрайого озера? Коли починає труситися Собака-Земля, то все високе й важке стає особливо небезпечним. Хіба не розумніше залишатися тут, просто неба, коли настане Гаркун?

На лапи підвелася Лада.

— Альфа правильно каже. Ви ж пам’ятаєте, як у лісі затряслася земля і почали падати дерева? Ми здебільшого вижили, бо наш табір був на галявині. Ще невідомо, чи знайдемо якусь безпечнішу схованку, тож, гадаю, краще залишатися на відкритій місцевості.

Стрілка заскімлила та прикрила голову лапами, а Ритка застрибала по колу.

Щасливець замислився. Солодуня й Лада мають рацію. Куди їм іти? Як утекти від землі, якою вони ходять?

Солодуня обернулася до нього.

— А ти що скажеш, бето?

Він схилив голову.

— Я теж так думаю. Нам краще залишитися тут. Варто триматися подалі від скель, бо вони можуть обвалитися, як і будинки довголапих. І було б небезпечно, якби ми стояли десь поблизу. — Він подумав про містечко довголапих на березі Безкрайого озера. Вулиці були вкриті піском і водоростями. Чи не вийшло озеро з берегів під час Гаркуна і чи не ринула вода на берег? Щасливець здригнувся. — Також мусимо триматися подалі від озера.

У зграї запанував спокій. «Собаки втихомирилися, бо альфа з бетою досягли згоди», — зрозумів він.

Ритка нервово виступила вперед, опустивши хвіст до землі.

— А як же довголапі, яких ти бачив у місті? — запитала вона. — Вони надто близько до Безкрайого озера, тож Гаркун їх обов’язково зачепить!

Солодуня прищулила вуха.

— Це нас не обходить. Мене можна звинуватити в байдужості до них, але я не пригадую, що хтось із них зі шкури пнувся, аби нам допомогти.

Дикі собаки відразу згідно закивали головами.

— Довголапі вважають себе дуже мудрими, — буркнула Лада, її блакитні очі були холодними, як небо. — Ну, то нехай самі думають, як рятуватися.

Колишні повідкові собаки були, певно, дещо іншої думки й занепокоєно перезиралися. Мікі ступив крок уперед.

— Дехто з нас жив із довголапими. Вони дбали про нас, годували, навіть любили. — Він замовк, задивившись удалечінь. А Щасливцеві подумалося: чи, бува, не згадує той молодого довголапого, якого колись вважав своїм найближчим другом? Пастуший собака звернувся до Щасливця: — Зрозумій мене правильно. Я тепер дикий, як і всі ми. Я не хочу жити з довголапими і знову натягати ошийник. Але нам необхідно переконатися, чи довголапі в місті знають, що Гаркун повертається. Інакше вони загинуть. Хай би що ми думали про довголапих, залишати їх у біді не можна.

Ці слова вразили колишніх повідкових собак. До Мікі одразу підійшла Марта, а Белла непокірно задерла морду. Сонечко стривожено описувала біля них кола.

Солодуня міцно стисла щелепи. «Вона заборонить їм наближатися до Безкрайого озера», — подумав Щасливець, спостерігаючи за сестрою. Знав, наскільки вона вперта. Тепер, коли наближався Гаркун і неподалік нипали лютопси, їм аж ніяк не можна було допускати розбрату й навіть якихось суперечок у зграї.

Щасливець говорив швидко, не забувши схилити голову й продемонструвати смирення.

— Альфо, якщо дозволиш, я міг би повести групу собак до містечка та спробувати попередити довголапих. Вони розумні створіння, але з поганою інтуїцією, отож не зможуть відчути наближення Гаркуна, — іще нижче схиливши голову, говорив ніби до землі. — Обіцяю не гаяти часу. Ми повернемося на скелю ще до початку Гаркуна.

Щасливець завмер. Відчував, як Солодуня тисне на нього своїм поглядом. «Вона знає, що я не можу достоту передбачити початок Гаркуна — ніхто із собак не може. Також існує ймовірність, що ми не встигнемо повернутися до табору. Але вона має зрозуміти, як багато це значить для повідкових собак. Вона не така, як той вовкособ, котрого ми називали альфою. Мала б дозволити».

Він затамував подих, відчуваючи хвилювання повідкових собак.

Солодуня зітхнула.

— Затія нерозумна, але я тебе не зупинятиму.

Щасливець підвів голову і закліпав очима, кинувши на неї вдячний погляд. «Геть не така, як наш колишній альфа!» — подумав він.

Солодуня відповіла йому суворим поглядом.

— Будь обережний, бето. І поквапся!

Вона обернулася до решти собак.

— Ну, і хто зголоситься піти з бетою допомогти довголапим?

— Я, — промовила Марта своїм глибоким голосом.

Белла махнула золотавим хвостом.

— Я також піду. Це буде останнє, що я зроблю для довголапих. Після цього вони підуть своєю дорогою, а ми — своєю.

До неї подріботів Мікі: в його очах дріботіли іскорки.

— Ми допоможемо їм. Це буде правильно. Ми швидко, туди й назад, — запевнив він Солодуню.

Схвильовано застрибали Сонечко з Риткою.

— Ми врятуємо довголапих! — дзявкнула Сонечко.

А от Бруно підійшов до Лади і важко сів біля неї.

— Я залишаюся. Тепер я зграйний пес. Мої довголапі покинули мене, а ті, що в місті, — чужі. — Його очі були холодними.

Щасливець зацікавлено глянув на старого пса. «Він каже правду. Йому вже геть байдуже, що станеться із довголапими».

На превеликий подив Щасливця, до повідкових собак, які готувалися вирушити до Безкрайого озера, підбігла Хапа.

— І я піду з вами, — дзявкнула вона.

До неї обернулася Белла.

— Але ж ти завжди була дикою собакою.

— Хочу зробити щось корисне, — відповіла та, недбало смикнувши вухом.

— Дякую, — буркнув Мікі, ніжно лизнувши маленьку собаку в щоку. Вона подивилася на нього сповненими ніжності очима. Щасливець схилив голову набік. «Таж Мікі з Хапою пара! І як я цього досі не помітив?»

Щасливець відчув, як хтось торкнувся його лапи, обернувся й побачив Жука, який захоплено дивився на нього.

— І я піду! — запропонував він.

Тут підскочила Лада й зубами схопила щеня за загривок.

— Ні, нікуди ти не підеш! — загарчала вона. — Довголапі вбили твого тата-собаку, а ти намилився їм допомогти! Нехай повідкові собаки доводять їм свою дурну відданість. Ми довголапим нічого не винні!

Кашлянула Солодуня, прочищаючи горло, й усі собаки обернулися до неї.

— Отже, усі, хто залишається в таборі, готуються до Гаркуна. Ми маємо вполювати здобичі про запас. Бо невідомо, чи зможемо потім десь роздобути їжу. Бруно з Ладою, подивіться, може, вполюєте якусь дичину, але далеко від табору не відходьте. Кожен собака має бути дуже пильним і негайно повідомити зграю про появу лютопсів, якщо вони наважаться сюди наблизитися.

Бруно з Ладою кивнули й побігли в бік долини, принюхуючись до замерзлої трави. Лада спинилася й суворо зиркнула на Жука. Опустивши голову, щеня враз відійшло від Щасливця.

Солодуня обернулася до собак, які вирушали в місто.

— Не забувайте, мені потрібно, щоб ви повернулися якнайшвидше, — мовила вона й пішла поруч зі Щасливцем, ведучи загін до урвища.

Першими через зубчасте каміння скелі перелізли Белла з Мартою. Щасливець із Солодунею трохи відстали. Альфа повернула голову до його вуха і перейшла на шепіт.

— Будь обережним. Повертайся за перших ознак небезпеки.

Вона притулилася головою до його голови. У Щасливця аж у грудях замлоїло від її солодкавого запаху.

— Повертайся до мене, мій бето, — тихо видихнула вона, перш ніж відійти.

Щасливець рушив стежкою вниз, потім озирнувся. Засмучена Солодуня самотньо стояла на вершині скелі.

Щасливець насилу відірвав від неї погляд і поквапився наздоганяти загін. Пообіцяв собі, що побачить її знову. Але поки спускався стрімким скелястим схилом, відчув у животі холодок тривоги, і його вуса сумно затремтіли.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець побіг униз по камінню, наздоганяючи інших собак, що обходили скелю. Із Безкрайого озера подув солоний вітер. У лапи заповзала тривога, до горла підступав страх, і Щасливець раз у раз зиркав на вершину скелі. Тепер уже не було видно ані порослої травою долини, ані гаю біля ставка, де вони отаборилися. І вже не відчувався запах його альфи.

Погляд ковзнув уздовж скелі. Десь там, у вологих печерах, у своєму лігві ховалися лютопси. У повітрі не було навіть натяку на запах ворогів, але чи не спостерігала за ними Бритва разом зі своєю зграєю із чагарників?

У Щасливця аж голова сіпнулася назад, коли він почув унизу різке дзявкання. Сонечко ледве перелазила через каміння, щоразу збиралася на силі й незграбно стрибала вниз. Вона невдало приземлилася, підвернула лапу й зупинилася вилизати забите місце.

Мікі став просто перед нею.

— Що, сильно вдарилася? Болить?

— Нічого, — гордо відповіла мала собачка.

Вона підвелася й зістрибнула з наступного каменя. Її лапи заковзали схилом, і вниз по вузькій стежці та через край урвища посипався дощ дрібних камінців.

Щасливець з тривогою пильнував за нею. Знизу до нього долинав далекий гуркіт хвиль Безкрайого озера. На мить він собі уявив, як віхтик брудного білого хутра перекочується через край урвища, й здригнувся.

— Ми допоможемо тобі, — сказав він м’яко, намагаючись не образити її. — Ми тебе переноситимемо через високі камені. Пам’ятаєш, як ми тікали від чорної хмари, і в деяких місцях підйоми були дуже крутими? Тоді ми переносили і тебе, і Скиглю.

— Усе добре, — наполягала Сонечко. — Мені не потрібна допомога. Я сама можу спуститися. — Вона вдячно зиркнула на Щасливця та Мікі, а тоді тихо додала: — Але допоможете мені потім іти вгору.

Мікі витягнув шию і лизнув її в ніс.

— Аякже.

Він тримався трохи попереду неї, а Щасливець — дещо позаду, і так вони спустилися схилом скелі.

Якийсь час вони йшли берегом Безкрайого озера, а тоді побачили місто. Навіть іздалеку Щасливцеві було видно, як уздовж вулиць бігають гуркотливі шумоклітки. Повсюди снували довголапі. «Усе саме так, як ми й передбачали. Вони навіть не здогадуються, яка небезпека нависла над ними».

Тримаючись подалі від сторонніх очей, решта собак відпочивала на околиці міста. До них підійшли Мікі, Сонечко і Щасливець.

— Подивіться! — гавкнула Белла. — Собака-Озеро хвилюється. Знає, що станеться якесь лихо.

Щасливець глянув на озеро й здригнувся. Його сестра правильно підмітила. Звичний ритм озера був порушений. Хвилі здіймалися та хаотично крутилися.

«Саме так я про це й думав. Озеро, мабуть, вийшло з берегів, коли трапився Великий Гаркун, і це може повторитися».

— Дуже тривожно на душі, — заскімлила Хапа.

Мікі підійшов до неї і притулився мордою до її щоки.

— Ми ж бо сюди прийшли ненадовго, бето?

— Лишень попередимо довголапих — і гайда до табору, — погодився Щасливець.

Шерсть на його карку здибилася. Невже земля хитнулася?

«Ні, це в мене з переляку. Хвора уява», — переконував себе пес, хоча й розумів, що біда близько.

Він повів собак на край міста. Усі дивилися, як довголапі в помаранчевих шкурах роблять своє. Двоє з них тягали вулицею палиці з прив’язаним до них гіллям, змітаючи в купи пісок, потрощене прозоре каміння та сміття, що висипалося з перевернутих тухлянок, і весело перегавкувалися. Вулицею прогуркотіла шумоклітка, і ще один довголапий у помаранчевій шкурі висунув голову й махнув їм рукою.

Щасливець підкрався ближче, махнувши хвостом, щоб усі підтяглися до нього. Собаки притислися до стіни, аби їх ніхто не побачив.

— Що вони роблять? — прошепотів Мікі.

Щасливець глянув повз довголапих із палицями на інших, які по колу пхали в землю довгі дерев’яні дошки, і буркнув:

— Не знаю.

— Вони нічого не відчувають, еге ж? — Хапа дивилася на людей. — І геть нічого не підозрюють.

— Вони не такі, як ми, — пояснила Белла. — У них нема Духовних Собак, які б їм допомагали.

— То що робитимо? — запитала Хапа. — Як ми їх попередимо?

Щасливець невпевнено облизнувся.

Заговорила Сонечко.

— Мої довголапі про щось здогадувалися, коли я бігала колами й голосно дзявкала. Може, знову так само спробувати?

— Можемо впертися їм у ноги і відштовхувати їх від Безкрайого озера, — запропонувала Марта. — Мали б зрозуміти.

Белла здійняла вуха.

— Мої довголапі насторожилися б, якби я почала завивати.

— Ви всі маєте рацію, — погодився Щасливець. Він глянув на берег Безкрайого озера. Воно крутилося дивними колами, збиваючи на поверхні біле шумовиння. Страх пронизав пса до кісток. — Слід діяти швидко. Робіть усе належне, щоб довголапі зрозуміли, що вони в небезпеці, але так, щоб вони вас не схопили! Тікаємо після моєї команди. Можливо, нам доведеться повертатися до табору вже за мить.

— Добре, бето, — загавкали собаки.

— Гаразд. Тоді вперед!

Щасливець пострибав уздовж вулиці. Чув, як за ним лопотять лапи решти. Він озирнувся й побачив, як Сонечко бігає хаотичними колами й відчайдушно дзявкає. Хапа з Риткою теж підстрибували й крутилися, повторюючи за омегою її дії. Щасливець уповільнив крок, гадаючи, як відреагують на це довголапі.

Спочатку вони тільки усміхалися. Двоє з палицями зупинили свої розмашисті рухи й тицяли пальцями в собак. Але коли Белла й Щасливець почали завивати, вони напружилися. Марта з Мікі побігли до двох довголапих, але ті відступали, попідіймавши передні лапи з палицями, ніби захищаючись. Потім собаки побігли до іншого довголапого, аби відігнати його від довгих дощок, загнаних у землю.

— Та не туди! — роздратовано загавкав Мікі. — Утікайте від Безкрайого озера!

— Ви їх лякаєте! — вигукнув Щасливець. — Вони вас не розуміють. — Зазирнув за дошки в землі й здригнувся. Там була глибочезна яма, яка нагадала Щасливцеві про западину в печері лютопсів.

— Що то за шум? — спитала Марта, обернувшись у бік озера.

Мікі відразу спинився й нашорошив вуха.

— Безкрає озеро відходить від берега. Зараз станеться щось небачене!

Страх стиснув живіт Щасливця, і його карк настовбурчився.

— Негайно вертаймося до табору! — наказав він.

— Але довголапі! — заскімлив Мікі. — Може, добре, що вони нас бояться!

Він опустив голову, загарчав і рушив на людей. Хапа підбігла до нього й теж рикнула.

Двоє довголапих відступили, але третій підскочив до глибокої ями. Він висмикнув із землі довгу дошку й почав розмахувати нею перед собою. Хапа завагалася, підійнявши передню лапу, але тут загавкав Мікі й підійшов іще ближче до довголапого, мало не торкаючись його.

— Іди геть! Забирайся звідси!

Довголапий перелякано заволав і вперіщив Мікі дошкою по крижах. Мікі заскавулів від болю, але не відступив. Щасливець притис вуха й приготувався відтягати пастушого собаку в безпечне місце. Коли довголапий знову замахнувся дошкою, зарепетував інший довголапий. Усі обернулися до нього й побачили, що він показує на Безкрає озеро.

«Певно, таки помітили щось незвичайне!» — здогадався Щасливець. Вода відійшла далеко назад й ніби збиралася у величезну хвилю. Довголапий приклав до вуха маленьку чорну коробочку з тонким хвостиком й панічно зарепетував у неї. Інші довголапі почали бігати вулицею, несамовито розмахуючи руками.

Повітря наповнилося виттям довголапих і гарчанням шумокліток.

Щасливець намагався перекричати цей неймовірний гамір.

— Усе, довголапі побачили, що відбувається! Вони знають про небезпеку! Нам слід тікати. Негайно. Нас чекає альфа. Вертаймося до табору!

— Біжу, Щасливцю! — відгукнувся Мікі, повертаючи назад.

Довголапий із дошкою відсахнувся від нього. Задня оранжева лапа ковзнула по краю ями. Він зойкнув, випустивши дошку. Замахав передніми лапами, ніби хотів за щось ухопитися. А тоді зі страшним криком упав у провалля.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець та інші собаки підбігли до Мікі й зазирнули в яму. Довголапий упав на кілька собак униз — занадто глибоко, щоб самому звідти вилізти. Помаранчеві передні лапи чіплялися за стіни. Він кричав, але його пронизливий голос губився в гуркоті шумокліток і галасі переляканих довголапих.

Пастуший собака перебирав лапами по краю ями.

— Треба йому допомогти!

— Ні, Мікі! — завив Щасливець, сповнений рішучості відтягти товариша подалі від небезпеки. — Ми за нього не відповідаємо. Нехай довголапі йому допоможуть!

— Шасливець правильно каже, — погодилася Хапа. — Цей довголапий ударив тебе. Він злий і тобі не друг.

— Він злякався! Думав, що я хочу його вкусити! — Мікі, як завжди, був поблажливим.

Белла торкнулася носом плеча пастушого собаки.

— Нехай власна зграя його рятує. Нам треба повертатися до табору.

— Але вони не знають, що він упав у яму! Хіба ти не бачила, яким стало Безкрає озеро? Воно вийде з берегів. Вода накриє довголапого й він утопиться! — Мікі від страху вибалушив очі. — Ніхто його не рятуватиме. Він помре в оцій ямі, — жалібно заскімлив пес.

Щасливець роззирався й бачив усюди поспіх і безлад. Довголапі бігли до шумокліток, намагаючись залізти всередину, перш ніж звірі рушали з місця. Звідси він не міг добре бачити озеро, але Мікі, мабуть, мав рацію. Поштовхи Собаки-Землі дуже скоро розворушать Собаку-Озеро, підбурять до виходу з берегів.

Вуха Щасливця притислися до голови. Згори пролунав далекий гул — звук, який він чув раніше, хоча й не одразу впізнав. Це було гудіння велетенських птахів із прозорими кам’яними тілами завбільшки з шумоклітку і крилами завдовжки з будинок довголапих. Стіни ями почали лавиною осипатися на оранжеву голову довголапого, який став рачки й обтрушувався.

Щасливець обернувся на дорогу. Усе відбувалося саме так, як і казав Мікі. Довголапі тривожно гавкали, коли від’їжджали в шумоклітках або бігли до залізних птахів, що пролітали над вулицею, певно, шукаючи місце для приземлення. Ніхто так і не помітив, що довголапий десь пропав.

Щасливець обернувся до ями. Нещасний простягав помаранчеві передні лапи та скімлив.

У Щасливця стислося серце. «Він не потоне. Його живцем засипле землею…»

Щасливця замлоїло від згадки про кам’яну пастку в лігві лютопсів. Умить на спині здибилася шерсть, коли він уявив оті високі стіни чашоподібної впадини. Пригадав задуху й усвідомлення, що не може звідти видертися. Страх стиснув йому груди. «Я обіцяв Солодуні, що ми втечемо за перших ознак небезпеки. Чому ж тепер вагаюся?»

— Будь ласка, — скімлив Мікі. — Ми не можемо його отак залишити.

Жалість важким тягарем лягла на Щасливця, і він полохливо роззирнувся в пошуках підручного засобу, який міг стати їм у пригоді. Захитав головою й, усупереч здоровому глузду, промовив:

— Візьми одну з тих дерев’яних палиць. Спробуймо його витягти.

Мікі зраділо заметляв хвостом, відтак схопив палицю й потяг її до краю ями. Белла докірливо зиркнула на Щасливця, але теж схопилася зубами за другий кінець палиці. І всі троє опустили її довголапому.

Стривожена Сонечко збуджено плигала.

— Повітря таке дивне! Дуже якесь дивне! — дзявкала вона.

Щасливець прищулив вуха. «Вона має рацію, відбувається щось незвичайне».

— Ану, хутчіше, — пробелькотів він, не випускаючи палиці з пащі.

Мікі спрямував знаряддя вниз, підштовхуючи його лапами. Спочатку довголапий вагався. Потім простягнув передні лапи і спробував ухопити палицю.

Земля сильно здригнулася, і повітрям розлився дзенькіт розбитого прозорого каменю.

— Гаркун! — крикнула Белла.

Палиця ковзнула в яму, мало не поціливши в переляканого довголапого. Щойно Щасливець глянув на вулицю, як йому забило дух. Сіра кам’яна дорога тріснула навпіл, і з тріщини вичавлювалася мокра земля. У повітрі відчувався сильний запах Безкрайого озера. Він був скрізь: навколо них, над ними ба навіть під ними. Земля тряслася, смердник неподалік перевернувся й підстрибом покотився по вулиці.

Страх верещав і завивав у вухах Щасливця, тож на якусь мить він застиг, охоплений панікою. Марту били дрижаки, Сонечко перетворилася на тремтливий клубок шерсті, а Белла з Хапою штовхали одна одну, намагаючись у сум’ятті кудись бігти.

Тільки Мікі все ще намагався врятувати довголапого. Тепер він підскочив до дошки, зануреної в хиткий ґрунт. Раз по раз смикав і нарешті витяг її.

Інстинкт наказував Щасливцеві тікати, але він пересилив страх і кинувся допомагати Мікі. Разом вони потягли дошку до ями. Вирвавшись з обіймів паніки, Марта поквапилася їм на допомогу. Сильна водолазиха таки спромоглася підняти дошку над краєм.

Тим часом прилетіли залізні птахи й зависли над містечком. Звідти випустилися довгі смужки хутра, і страхітливі довголапі в помаранчевих шкурах почали ними спускатися на землю. Таке Щасливець уже якось бачив у лісі. Але цих довголапих не цікавили собаки — вони навіть не дивилися на них, коли приземлилися, а поквапилися забрати собі подібних.

— Вони забули про нього, — пробурмотів Мікі, спрямовуючи дошку в яму й хекаючи від натуги.

Оранжевий довголапий, наполовину засипаний землею, несамовито борсався, але не міг звільнитися з-під завалу й дотягнутися до дошки. У Щасливця шалено калатало серце. «Він не вибереться… Та ніхто не зміг би!»

Потім позаду почувся глибокий голос Марти.

— Собака-Озеро вже йде, але він почекає, поки ми не підемо. Він брат Собаки-Річки. Я послала йому свої думки і знаю, що він послухається.

Щасливець не був певний, що вірить їй, але слова Марти заспокоїли його й додали сили. Набравши повні груди повітря, він допоміг Мікі нахилити дошку під кутом, а Марта опустила її якнайнижче.

Раптом земля нахилилася й підкинула довголапого. Він простягнув передні лапи й ухопився за кінець дошки. Земля здригнулася, і Щасливець ледве втримався на ногах. Усі разом, намагаючись не спіткнутися й не впасти, обережно задкували, витягуючи бранця.

Крила велетенських птахів здійняли вихори бруду та сміття. Щасливець ледве розклепив очі. Його нижня щелепа тремтіла від напруження, бо він щосили тягнув дошку. Коли наважився глянути на вихор, то зраділо побачив, що довголапий з’явився над краєм ями й видряпується по дошці назовні. Він упав на бік геть знесилений і хапав ротом повітря.

Щасливець озирнувся. Останні оранжеві довголапі залазили по смужках хутра до черев велетенських птахів.

— Якщо він зараз не піде до них, то вони полетять! — гукнув Щасливець до Мікі, перегавкуючи гуркіт.

Мікі миттю все зрозумів. Підбіг до довголапого й заходився лизати його грубу оранжеву шкуру, щоб він отямився. Потім почав головою штурхати виснажену людину та голосно скавуліти.

Здавалося, довголапий уже не боявся Мікі. Він сів і нахилився до пастушого собаки, поклавши помаранчеву лапу йому на голову.

Мікі заскавулів іще голосніше, довголапий озирнувся, а тоді, здається, все зрозумів. Спотикаючись на хитких лапах, він побіг, намагаючись наздогнати останнього велетенського птаха, що здіймався в небо.

«Ось і все, що бідолашний Міккі отримав у подяку за порятунок життя довголапого, — гірко подумав Щасливець. — Його погладили по голові».

Але щойно довголапий дістався смужки хутра, що звисала з велетенського птаха, то обернувся. Він пильно дивився на собак, потім простяг передню лапу, щось гавкаючи і підманюючи Мікі до себе. Однозначно він запрошував Мікі летіти з ним.

Хапа заскавуліла, підібгавши хвіст між ногами.

Щасливець відчув, що скімлення підступає і йому до горла. «Він полетить із довголапим! Він завжди хотів бути з ними».

Мікі бив хвостом об землю, дивився на довголапого й гучно відсапувався. Раптом розвернувся й чкурнув назад до собак. Навіть не глянув, як довголапий видерся в черево птаха, що потім піднявся в повітря, полетів до лісу, а згодом зник удалині.

Щасливець був страшенно здивований.

— Ти завжди хотів бути з довголапими, а тепер, коли з’явилася нагода піти з ними, ти відмовився!

— То був не мій довголапий, — відповів Мікі. — Та й багато чого змінилося. Я вже не той собака, ким був раніше. Тепер у мене є зграя.

Щасливець радісно пирхнув. «Усі вони пройшли тривалий шлях», — він сповнився гордощів. Навіть Сонечко не дивилася на залізних птахів, що зникали з довголапими всередині. Щасливця заливало хвилею любові до всіх цих собак, які колись так опиралися втраті повідків і так довго тужили за життям перед Великим Гаркуном.

Гаркун!

Щасливець схаменувся. «Що ж це я так розчулився? Не час розслаблятися». Земля затрусилася дужче, а вода шипіла та бризкала із зяючих розколин у твердокам’яній дорозі. Він сторожко зиркнув на Безкрає озеро. Вода підносилася вгору, ставала дибки, здійнявшись височезною хвилею, і насувалася на сушу неймовірно швидко.

— Тікаймо! — гавкнув бета.

Щойно собаки обернулися до берега озера та вибоїстої стежки, що вела до їхнього табору, як від скелі до них долинув глухий гуркіт. Усі нашорошили вуха і напружено спостерігали за камінням, що скочувалося зі скелі.

— Ой, дорога до табору! — вирячив очі Мікі.

У скронях Щасливця загупало.

— Там решта зграї! — скрушно вигукнув він.

Виступ скелі страхітливо загарчав й обвалився в озеро.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець дивився на хмари пилу, що огортали обвалену скелю. Серце гупало в грудях. Думав тільки про неї — про Солодуню! Вона була нагорі з рештою зграї. Чи достатньо далеко вони відійшли від урвища? Чи вижили вони?

— Озеро! — закричала Белла.

Собаки крутнулися й побачили шалено бурхливий обшир. Гігантська біла хвиля мчала до берега, щомиті збільшуючись і втягуючи в себе довколишню воду. Спочатку вона була завбільшки з шумоклітку, потім — із залізного птаха, а тоді — з будинок довголапих.

— Собака-Озеро з’їдає всю воду на своєму шляху! — заскімлила Белла.

— Він такий голодний, що проковтне місто!

— Утікаймо! — завив Щасливець і помчав до підніжжя скелі.

Потріскана твердокам’яна дорога розколювалася по всій довжині вулиці, зі шпарин вихоплювалися бризки солоної води. Раптом земля під Щасливцем здибилася, він упав, але відразу знову підхопився й побіг до піщаного берега Безкрайого озера.

Щоб повернутися до табору, їм слід було бігти вздовж берега, ризикуючи наразитися на гнів Собаки-Озера. Він обернувся глянути на решту собак, які мчали позаду. Губи Марти ворушилися. Невже вона надсилала свої думки до Собаки-Озера з проханням змилостивитися над ними й затримати свою лють ще на якийсь час?

Щасливець знову подивився на скелю. Передня її частина впала й оголила позублений сірий камінь. Звідти звисало коріння й стирчали гострі уламки скельної породи, а навколо клубочилися хмари пилюки, затьмарюючи небо.

— Туди не можна підходити! — занепокоїлася Белла. — Це небезпечно!

Тим часом Мікі наздогнав гурт собак й поглянув на воду.

— Мусимо ризикнути й далі просуватися вздовж берега. Там десь є ще одна стежка на скелю.

— Вода наближається! — заверещала нажахана Ритка.

У Щасливця в голові заметалися думки. Величезна біла хвиля, здавалося, наближається до берега, дедалі збільшуючись. Як далеко собаки встигнуть відійти, перш ніж вона добереться до них?

— Мерщій біжімо! — гавкнув Мікі.

Щасливець рвучко кивнув і помчав уздовж берега, майже не дивлячись на бурхливу воду в озері та на смертоносну хвилю, що вирувала й набирала сили. Собаки дерлися сипким піском, їхні лапи тремтіли, а дихання переривалося. Вони обігнули обвалений виступ. Кам’яна порода прямовисно стриміла, отож підніматися тут було неможливо. «Помилка! Слід було ризикнути й лізти на скелю, що обвалилася. Тепер ми не встигнемо втекти, нас накриє хвилею!» Щасливець запанікував, але побачив ледве помітну стежку між камінням, яка в’юнилася вгору крізь зарості трави.

«Дякувати Собаці-Лісові!»

— Сюди! — подав він голос, дряпаючись схилом.

Белла, Хапа та Мікі бігли одразу за ним. Бета обернувся, щоб перевірити, як там решта. Ритка дуже старалася і спритно вистрибувала на каміння, перебираючи своїми коротенькими ніжками. Марта йшла за нею, несучи в зубах Сонечко, наче щеня. «Ох, бідолашна Сонечко!» У панічній метушні він геть забув про маленьку омегу. Добре, що з ними була Марта. Його пройняли любов і вдячність.

Стежка вздовж скель заглиблювалася в суходіл, відводячи собак щоразу далі від озера. Незабаром вони вийшли на пологіший схил, отож підійматися стало набагато легше. Але Щасливець досі був як на шпичках. Їх оточували високі скелясті стіни, і земля тремтіла, хоча вже не так сильно, як раніше. «Якщо скелі почнуть обвалюватися, то нас поховає заживо!» Він підібгав хвіст і спробував відігнати від себе цю думку.

Щасливець знову згадав про собак, яких вони залишили в таборі. Думав про Ладу та її щенят, про Громовицю, Бруно, навіть про Скиглю. Та найчастіше в його уяві зринала Солодуня. Він щосили мчав уперед стежкою вгору. М’язи пекли, а серце завмирало. «А що, як із нею щось сталося? А що, коли наше прощання на вершині скелі було останнім?»

Він почув тупіт: це його наздогнала Белла.

— Із ними все буде добре, — запевнила вона.

Він стурбовано глянув на неї, але нічого не відповів.

На вершечку скелі собаки побачили зубчасте каміння, що тяглося аж до Безкрайого озера. Величезна біла хвиля накрила вулиці міста, проковтуючи будинки і змітаючи на своєму шляху покинуті шумоклітки. Щасливець здригнувся від страху. «І ми там могли бути».

Усе мало дещо інший вигляд із вершини, на яку вони піднялися. І хоча це було зовсім незнайоме місце, стало зрозуміло, що навколо все змінилося. Частина схилу обвалилася. Погляд Щасливця ковзнув глибоким кратером із каміння та землі, де лежало викорчуване дерево.

Собаки обережно ступали по прибитій траві, намагаючись зорієнтуватися в зміненому світі.

Щасливець усвідомив, що земля вже не двигтить під лапами. Гаркун скінчився. Принаймні він не був таким сильним, як минулого разу. Тож зграя могла й не постраждати, якщо трималася подалі від урвищ.

— Он дерева й наш ставок, — заскімлила Сонечко.

Мала собачка правильно сказала — попереду дійсно виблискував ставок, але Щасливець ледве його впізнав. Кілька дерев у гаї впали, біля їхніх стовбурів зібралися замулені калюжі. Висока трава здебільшого вилягла. Але найгірше було на краю скелі, яка стала ще позубленішою й закінчувалася прямовисним урвищем.

Зграя зникла. Хоча Безкрає озеро й далі гуркотіло десь удалині, розбиваючи свої хвилі об берег, над долиною нависла зловісна тиша. Щасливець рвучко загавкав, потім ще раз — і прислухався, чекаючи на відповідь. Але все кругом заполонило німе мовчання.

Щасливцеві лапи затремтіли й підкосилися. Він упав долі, як повалене дерево. «Солодуня…» Він не повинен був її залишати і йти до міста, не тепер, коли відчував небезпеку. Його пройняв нестерпний біль.

Першою запхинькала Сонечко. Потім Мікі, Хапа та Белла заскімлили й заскавуліли. А тоді Марта закинула назад чорну голову і завила.

— Ви чуєте? — гаркнула Ритка, перекрикуючи ошалілих собак. — Ви щось чуєте?

Усі замовкли, нашорошивши вуха. Хтось завалував удалині, на протилежному боці ставка!

Ритка кинулася вперед, несамовито метеляючи хвостом.

— Стій! — наказав Щасливець. — Слід бути обережними. Гаркун усе пересунув. Не квапся і тримайся подалі від дерев, вони можуть упасти.

Він повів собак горбкуватою місцевістю, уважно придивляючись до місця, куди потім опускав лапу. Але ж йому так само, як і Ритці, хотілося мчати на гавкіт. Його груди сповнилися палкою надією.

Вони оббігли ставок, і звук став голоснішим.

— Це голос Громовиці! — промовила Марта й забила хвостом по землі.

— І Бруно! — додала Сонечко.

— Де ви? — голосно гавкнув Щасливець.

— Тут! — відповів Бруно. — Під стовбуром біля води.

Щасливець принюхався й відчув запах зграйників. А потім побачив їх. Вони сховалися під вузлуватим корінням поваленого дерева. Стовбур упав у ставок і наполовину занурився у воду. Щасливець схилився зазирнути під гілля й відчув, як кілька носів привітально доторкнулися до його носа. Серед собак Щасливець одразу помітив світлу морду Солодуні — й від серця відлягло.

— Ми перейшли сюди, коли почали падати дерева, — пояснила вона. — І сховалися під корінням. Але потім земля здригнулася, дерево покотилося, затиснуло нас, і ми опинилися в пастці. Чекаємо, поки все заспокоїться, і тільки тоді почнемо пробивати вихід назовні.

Мікі зістрибнув із дерева.

— Уже ніби не трясе. Гаркун скінчився. Ми вам допоможемо, — пастуший собака почав енергійно рити намоклий ґрунт.

Йому на допомогу поквапилася Хапа, швидко працюючи короткими сильними лапами. Ритка допомагала Мікі й Хапі, відгрібаючи землю вбік, а Щасливець, Белла та Марта розчищали стежку до схованки.

— Усе, вихід майже вільний! — підбадьорливо дзявкнула маленька омега.

За мить з-під стовбура виліз Жук.

— Щасливцю! — зрадів молодий пес. Його тонкий хвіст розсікав повітря, а сам він збуджено стрибав навколо своїх товаришів. — Ми правильно зробили, що сховалися тут від Гаркуна?

— Правильно, правильно, — відповів Щасливець і весело завихляв хвостом.

— Це я придумав! — гордо повідомив Жук.

— Так, так, — з-під дерева на мокру траву слідом за братом вилізла Колючка й одразу обтрусилася. — Він сказав, що під великим стовбуром гарна схованка, яка захистить нас від інших дерев, якщо вони впадуть. І Солодуня погодилася!

— Та певно, що погодилася, — дві стрункі передні лапи з’явилися в прогалині під деревом, і за мить Солодуня опинилася на волі. До неї кинувся Щасливець і лагідно загарчав від хвилювання.

— Ти дуже розумно вчинила, коли відвела зграю від скелі.

— А що сталося?

Їхні очі зустрілися.

— Виступ скелі обвалився в Безкрає озеро. Але ми живі-здорові. Також урятували довголапих. Попередили їх про небезпеку. Вони повтікали на отих своїх величезних птахах.

Солодуня схилила голову набік.

— Ми бачили їх високо над головою, але земля почала сильно труситися, й нам уже було не до них.

— Повідкові собаки добре себе проявили, — мовив Щасливець. — Довели свою відданість зграї, а найбільше — Мікі.

Але тут Щасливець подумав, що не варто всього розповідати. Бо Солодуня, мабуть, не зрозуміє палкого бажання Мікі врятувати довголапого з глибокої ями.

У Мікі заблищали очі. Він зніяковіло опустив свою чорно-білу голову.

— Дуже рада за вас. І з нами також усе гаразд, — сказала Солодуня.

Тим часом із-під дерева далі вилазили зграйники. До їхньої шкури поприлипали грудочки землі та стебла трави, але жоден собака не зазнав ушкоджень.

Солодуня відірвалася від Щасливця й помчала в долину. Потім озирнулася й здивовано роззявила пащу.

— Просто не віриться! Думала, скеля тверда, це ж бо камінь, але вона обвалилася, щойно Собака-Земля обтрусилася.

Вона рушила далі.

— Альфо, будь обережною! — мовила навздогін Лада. — Ґрунт досі нетривкий. Краще тримайся подалі від скель. Ти потрібна нам жива та здорова!

Солодуня розвернулася й подріботіла назад до зграї.

— Ти розумниця, — прошепотіла вона до Лади. Потім обернулася й жартома штовхнула Жука та Колючку. — Як і твої щенята. — Проникливо оглянула зграю. — Нам і далі знадобиться багато мудрості.

Щасливець теж обвів усіх поглядом. Собаки, що повиходили зі схованки, вилизували з шерсті бруд і качалися по траві, але повсякчас дивилися на альфу. Громовиця обтрусила свою коротку шерсть, схилила голову й нашорошила вуха.

Солодуня глянула на долину.

— Мусимо відбудувати табір, бо тільки там зможемо себе захистити. Зараз саме той час, коли нам вкрай необхідно триматися разом. Гаркун повернувся, а ми вижили. Якщо він минув, то це означає, що лютопси теж попідхоплювалися на лапи та обтрушуються від бруду й сміття. Бритва знала, що мав статися Гаркун. Вона мала видіння. І тепер переконалася в правдивості свого пророцтва. Вона вважає, буцімто Собака-Земля сердиться й потребує жертви. Бритва незабаром прийде до нас, і ми повинні бути напоготові.

Щасливець похнюпився, споглядаючи скелі. Йому не хотілося думати про Бритву та її тривожні видіння, не хотілося розмірковувати над тим, як вони дивним чином збігаються з його власними снами. Але Солодуня розсудливо зазначила, що Гаркун тільки підштовхне Бритву до рішучих дій. Вона прийде по Громовицю й битиметься з кожним, хто стане на її захист.

Щасливець затремтів. «У нас обмаль часу».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки здивовано перезирнулися.

— Який стосунок має Бритва до Гаркуна? — запитала Лада.

Бруно важко сів і прочистив горло.

— Вона слушно питає, альфо. Але ти теж правильно кажеш, і ми всі з тобою згодні. Так, Бритва — велика загроза. Але вона не всесильна й не може управляти стихіями — жоден собака на це неспроможний!

Усі погодилися з Бруно. Щасливець зрозумів, що Солодуня не встигла розповісти зграї про те, що вони вчотирьох почули від Бритви. А вожачка лютопсів стверджувала, що Собака-Земля гніватиметься доти, поки житиме Громовиця. Також Бритва переконана, що настануть іще гірші часи, якщо тільки не заспокоїти Собачих Духів смертю Громовиці.

На спині Щасливця здибилася шерсть. Від підійшов до Солодуні й легенько торкнувся її плеча носом.

— Ти збираєшся розповідати їм щось про сни? — зашепотів він. — Наразі вони нічого не знають про них. А якщо дізнаються, то тільки злякаються.

Він почув якесь хрипіння, зиркнув униз і побачив Скиглю. Маленький песик витріщив очі й висолопив язика.

— Що може нас налякати? — захекано запитав він. — Чому ти не хочеш, аби ми знали про сни, Бето? — Він обернувся до зграї зі зловтішним виглядом. — Наші альфа і бета мають від нас якісь таємниці. Завжди шепочуться між собою…

Зграєю прокотилася хвиля підозрілого дзявкання.

Солодуня так люто зиркнула на маленького приземкуватого собаку, що він відсахнувся, сховавшись за Бруно та Марту.

— Це зовсім не так, — запевнив Щасливець.

Мікі задумливо подивився на нього.

— Бритва розповіла щось важливе, коли ви потрапили до неї в засідку в печерному барлозі, чи не так?

Громовиця напружилася й тихо загарчала.

Солодуня зітхнула.

— Мікі, ти дуже здогадливий. Не знаю, чи варто все розповісти. Бо Щасливець має рацію, коли каже, що моя розповідь всіх лише налякає.

Очі Лади широко розплющилися.

— Якщо ти хочеш, щоб ми спільно дбали про загальне добро, то нам треба знати, що відбувається.

Солодуня простягнула лапу й злизала з неї трохи бруду.

— А може, це навіть на краще… Якщо Щасливець не заперечує.

Щасливець затамував подих, його хвіст нервово смикався. Він не хотів, щоб собаки зграї знали так багато про його сни. Він почувався геть незахищеним, ніби на якихось оглядинах. «Так, але справа не тільки в мені», — подумав він. І, проковтнувши страх, на знак згоди опустив голову. Зграя принишкла, чекаючи, що скаже Солодуня.

— Чи пам’ятаєте ту ніч під час Великого Гаркуна, коли Щасливець зомлів? — почала вона. — Тоді він бачив видіння, і вони закарбувалися в його пам’яті… — Вона стишила голос. — Раніше він також бачив незвичайні сни.

Собаки почали перешіптуватися, і Щасливець буквально відчув, як вони напружилися, нашорошили вуха та випростали хвости. Він не хотів дивитися на них. Тому відвів погляд на далекі позублені скелі, не в змозі зустрітися з їхніми цікавими очима. «А що, коли вони подумають, що я слабак?» Він обернувся і скоса зиркнув на Солодуню.

— Які сни? — заскімлила Стрілка.

Солодуня опустила струнку лапу.

— Йому снилася хуртовина й жорстока битва між собачими зграями.

— Борвій собак, — прошепотіла Хапа, її вуха притислися до голови. — Тобі досі сняться такі сни, Щасливцю?

— Тобі сниться оте жахіття, про яке мені колись розповідала мама-собака, — заскімлила Стрілка. — Собачі Духи накидаються один на одного. Блискавець б’ється з Небо-Псами, а Собака-Земля — із Собакою-Річкою, і все це відбувається на Світанку Часів.

Хапа зосереджено зморщила носа.

— Я також дещо пам’ятаю… але хіба то була не битва між зграями? Битва не на життя, а на смерть, після якої виживала тільки одна зграя?

Лада підвела морду.

— Так, битва між зграями, — авторитетно мовила вона.

Ніздрі Щасливця відчули їдкий запах страху. «Усім щенятам розповідають казки про Борвій собак. І їм тепер страшно…»

— У тому-то й біда, — сказала Солодуня. — Ми здебільшого чули про Борвій собак, але ніхто з нас не знає, що це таке. А Щасливцеві таке сниться раз по раз.

— Але ж це просто казки, еге ж? — запитала Марта. — Казки, які мама-собака розповідає своїм щенятам, аби вони не пустували: «Щенята, ану, не бешкетуйте, бо Собачі Духи дивляться на вас. Ви ж бо не хочете накликати на себе Борвій собак?» Ну, отакі дурниці.

— І я так думала, — зітхнула Солодуня. — Але тепер сумніваюся… Коли лютопси заманили Щасливця в засідку і скинули в яму, то Бритва розповіла йому таке, у що аж ніяк не віриться.

Щасливець наважився окинути поглядом зграю. Від напруження собаки скам’яніли.

Солодуня облизала губи.

— Бритва буцімто бачила видіння про собак, що билися… І воно збігається зі снами Щасливця.

Зграєю покотилося глухе гарчання. Тим часом Солодуня прочистила горло й вела далі.

— Щасливець нічого на розповідав Бритві про свої видіння. Він мовчав. І це було правильно. Бритва вважає, що Собака-Земля гарчала, позаяк була дуже розлючена, а також сердитиметься знову і знищить цілий світ. І що існує тільки один спосіб її зупинити.

Собаки мовчали. Повітря аж бриніло страхом.

Тишу порушила Громовиця.

— Це все через мене, еге ж? Я завжди думала, що Бритва вбила Крутя через його немічність. І нашої смерті хотіла, бо ненавиділа нашу маму-собаку, ну, можливо, колись посварилася з нею абощо. Потім вирішила, що Бритва розлютилася через те, що я втекла з її зграї. Але все, що ти кажеш… це пояснює, чому вона вбила Ікла. І чому вона хоче вбити мене. Бо вона впевнена… — Громовиця підвищила голос: — Вона переконана, що я спричиню Борвій собак?

Солодуня вагалася з відповіддю, і Щасливець вирішив їй допомогти:

— Так, Громовице. Вона вважає, що народжені в її зграї після Великого Гаркуна щенята накличуть Борвій собак — остаточний руйнівний Гаркун. Саме тому вона вбила Крутя, коли дізналася, що ви троє не вмерли без їжі й води, як вона задумала. Ікла вона не чіпала тільки тому, що намагалася ним заманити тебе.

При згадці про братів морда Громовиці болюче викривилася.

Вуса в Мікі затремтіли, і він протяжно завив.

— А те щеня… мертве щеня… яке знайшли в Собачому Саду? — він зиркнув на Громовицю.

— То було щеня самої Бритви, — тихо відповів Щасливець.

Солодуня вдарила передньою лапою по вологій землі.

— Усе це свідчить про серйозність її намірів. Якщо вона вбила власне щеня, аби врятувати себе і свою зграю або взагалі всіх собак — чи що там вона собі надумала, — то вона не зупиниться ні перед чим, аби вбити Громовицю. Тому й заманила Щасливця в засідку, щоб Громовиця потрапила в розставлене нею сильце. Ми врятувалися лише завдяки тому, що затрясся Собака-Земля. Щойно Бритва вирішила, що Громовиця в неї в лапах, то вбила Ікла без жодних докорів сумління. Хай би що про нього говорили, але він був їй відданий. Ніхто цього не заперечить. І я на власні очі бачила, як вона роздерла його.

Собаки надовго замовкли.

Першою озвалася Лада, яка вийшла наперед.

— Якщо Бритва збирається прийти до нас на розправу, то нам слід мерщій тікати. На її боці навіть наш колишній Альфа.

Пастуший собака здригнувся.

— Наша зграя значно менша за зграю Бритви. Ми вже втратили не одного собаку. І тепер не можемо сподіватися, що встоїмо перед лютопсами. Втеча — наш єдиний порятунок.

— Але куди тікати? — запитав Мікі. — Вона шукатиме нас… і знайде. Ти знаєш це.

— Ми не можемо сидіти тут склавши лапи й чекати, поки прийде Бритва. У нас є цуценята. — Лада ніжно глянула на Жука й Колючку.

Колючка тупнула чорною лапкою.

— Ми вже не цуценята! Ми можемо битися, як і Громовиця! Вона нас навчила.

— Ні! — загарчала Лада. Її блакитні очі небезпечно зблиснули. — Я не хочу втратити ще одне цуценя!

Щасливець невпевнено облизнув ніс. «Мікі має рацію. Якщо зараз покинемо табір, то Бритва піде слідом. Вона ніколи від нас не відчепиться».

Наступною заговорила його сестра Белла.

— Гадаю, тікати не варто, — твердо сказала вона. — Серед нас є щенята й літні собаки… і ми не можемо все життя ховатися. Рано чи пізно лютопси нас вистежать. Краще дати їм відсіч, поки ми ситі й дужі, ніж дозволити, щоб вони заскочили нас зненацька.

— Ми швидко бігаємо! — задзявкотіла Колючка.

Зграя вибухнула гавкотом, дехто став на бік Лади, а хтось підтримав Мікі.

Уперед протиснувся Скигля й, прочистивши горло, мовив:

— Є ще один вихід.

— Що за вихід? — запитала Стрілка.

Собаки замовкли, чекаючи, що скаже пес із плескатою мордочкою.

Скигля важко сапав, виваливши з пащі рожевий язик.

— Ми не можемо битися з Бритвою. Але не можемо й тікати. Рішення напрошується саме. Воно очевидне: ми віддамо їй те, що вона хоче.

Щасливець і Мікі обурено загарчали, утім Скигля не зважав на них і вів далі:

— Нам не слід проявляти шляхетність до якоїсь там сторожової собаки. Так само, як Собака-Сонце встає і заходить, так і вона є лютопсицею, тож такою завжди залишиться. Вона жорстока, і їй не можна довіряти. Вона народилася не в нашій зграї, і ми не маємо гинути за неї. Ми їй нічого не винні.

Щасливець люто настовбурчив шерсть. «Як тільки сміє Скигля звинувачувати Громовицю в тому, що їй не можна довіряти, коли він сам найбридкіший і найпідступніший пес у зграї?» Щасливець очікував, що вся зграя відразу запротестує, але дехто тихо розмірковував над словами малого собаки. Хапа схилила голову й опустила вуха. Лада вилизувала передню лапу.

Щасливець глянув на Громовицю, остерігаючись, що вона може накинутися на Скиглю. Але замість того, щоб розізлитися, вона сумно похнюпилася. І скидалася радше на розгублене щеня, ніж на люту сторожову собаку.

А Скигля вперто провадив своє:

— Згадайте, як ми намучилися, коли тікали від лютопсів! Хто може сказати, скільки нам довелося пережити? А вони завжди нас знаходили, хай де б ми були. Невже нам варто ризикувати своїми життями заради чужинки? — Він переводив банькаті очі від собаки до собаки. Від хвилювання його голос був гучним і пронизливим. — А що, як Бритва каже до пуття — її видіння не надто відрізняються від видінь Щасливця, а ми ж йому віримо.

Щасливець умить опинився біля опецькуватого песика. Повалив Скиглю долі та з лютим гарчанням притис його шию до землі.

— Та як ти смієш! Скільки Громовиця доводила свою відданість зграї, а ти… а ти завжди був зрадником і негідником. Жоден собака, який має бодай краплю честі, не наважиться таке казати! Мені слід негайно скинути тебе зі скелі, щоб провчити, смердючий недомірку!

Скигля затремтів під лапою Щасливця.

— Та я просто так сказав! Лишень запропонував! — затинався курдуплик.

— Бето, — спокійно промовила Солодуня. — Так, його пропозиція дуже гидка, у дусі боягуза Скиглі, але він має право її висловити.

Щасливець знехотя відпустив шию пласконосого собаки, і той, задкуючи, сховався за Бруно.

— Ми не можемо навіть думати про те, щоб отак просто віддати Громовицю Бритві, — зауважила Марта, підходячи до молодої лютособаки. — Громовиця завжди була віддана зграї, навіть утекла від Бритви, коли та її схопила, і повернулася до нас. І гідно трималася під час Випробовування Люттю — чесно билася зі своїм братом, довівши, що тепер протистоїть своїй колишній зграї, — Марта ніжно лизнула Громовицю у вухо. — Нам пощастило, що вона з нами.

Громовиця пригорнулася до Марти й тицьнулася мордою в її кошлату чорну шерсть. Щасливець розчулився. Між ними певний час були прохолодні стосунки, бо якось посперечалися про доречність протистояти лютопсам, але згодом дійшли згоди.

З іншого боку собачого кола заговорила Лада.

— Громовиця не побоялася й пішла визволяти Пломеня. І хоча ми так і не змогли його врятувати, але то не її провина… У цьому не винен жоден собака.

— Вона хотіла допомогти нашому татові-собаці! — дзявкнула Колючка.

— Вона наша собака, — додав Жук.

Тут подала голос Ритка.

— Навіть не можу собі уявити нашої зграї без неї… Ми не можемо отак просто взяти й віддати її лютопсам! Такий крок суперечитиме нашому собачому духові. Ми ж не якісь лисиці чи гострокігті!

Щасливець обвів поглядом зграю. Дехто із собак мовчав із задумливим виглядом. Помітив, що Стрілка дивиться кудись у бік позублених скель, а Бруно уникає його погляду.

Тут знову вперед випхався Скигля. Очевидячки, прочухан від Щасливця його нітрохи не злякав. Він уліз передньою лапою в багнюку біля ставка й вирячився на Щасливця.

— Пам’ятаєш про свій принцип? — глузливо спитав він. — Ну, про правило Чотирьох Лап? Якщо мене підтримають ще троє собак, то ми проголосуємо про передачу Громовиці лютопсам і довічне звільнення від переслідування цією зграєю. Ми проголосуємо за нове мирне життя — без утеч і кривавих бійок. Усі мають нас послухатися, бо ми діємо відповідно до правила, введеного нашим мудрим бетою.

Солодуня підвелася, і Скигля здригнувся, але далі тримав лапу в багнюці.

— Може, нагадати тобі, хто тут альфа? — загарчала вона. — Не тобі це вирішувати.

— Авжеж, ти альфа, і ми тебе дуже поважаємо, — пхикнув він, схиливши голову з удаваною пошаною. — Але ж хіба наша альфа боїться порад від своєї зграї? Невже ти скасуєш цей чудовий принцип?

Прудкобігунка скривилася й ніяково смикнула вухами.

«Не дозволяй цього, Солодуню, — подумки прохав Щасливець. — Проігноруй цього хитрого щура. Це нечесно — так зраджувати Громовицю!» Він розумів, що йому ліпше промовчати — для Солодуні дуже важливо показати перед зграєю свою силу й довести зграйникам, що тільки вона відповідальна за ухвалення остаточного рішення. Усі завмерли в очікуванні. Солодуня вийшла наперед, обвела зграю поглядом й набрала повні груди повітря.

— Гаразд, — сказала вона холодно. — Можете проводити своє голосування. Якщо ще хтось хоче відступитися від своєї приятельки, нехай скаже це вголос!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець відчув неймовірне напруження. Запала така тиша, що він навіть почув, як вітер жене дрібні хвилі по ставку й десь у долині дзижчить комаха.

Дещо завагавшись, уперед вийшла Стрілка й поставила свою сухорляву лапу біля лапи Скиглі. Щасливець заскреготів зубами.

— Вибач, Бето, — буркнула гонча собака. — Але я ніколи не вважала Громовицю собакою з нашої зграї. Нічого особистого, вона просто… інша. Нехай іде до своєї зграї. Нехай там і вирішують її долю.

Щасливець ледве втримався, щоб не загарчати від люті. Він уже збирався щось промовити, аж тут почув важке гупання. Із дальнього боку кола тупцяв Бруно. Старий пес облизнувся й тільки тоді ляснув лапою по багнюці поруч зі Стрілкою.

— Громовиця стільки зробила для зграї. Вона — наша! — загавкав Щасливець, почуваючись зрадженим.

Бруно тяжко зітхнув.

— Вибач, Щасливцю. Я не хочу смерті щеняти. Але іноді необхідно ухвалювати складні рішення заради загального добра. Якщо вигнання Громовиці означатиме, що Бритва залишить нас у спокої, або якщо це відвернене Борвій собак, тоді це правильний крок. — Він принюхувався і, попри сказане, мав присоромлений вигляд. — Ми повинні вигнати Громовицю зараз, поки не пізно: Бритва шукає її, а не нас.

Щасливець гаркнув і поквапився стати біля Громовиці. Він так притулився до неї, що молоду собаку затиснуло між ним і Мартою. Щасливець опустив голову і випростав задні лапи. Марта зробила те саме, вишкіривши білі зуби. Люто зиркаючи на решту зграї, вони чітко давали всім зрозуміти: «Кожен собака, який хоче вигнати Громовицю зі зграї, матиме справу з нами!»

Запала тиша. Скигля, Стрілка і Бруно стояли біля ставка із зануреними в багнюку лапами, а Щасливець виклично на всіх дивився. Не вистачало лише одного голосу для придуманого ним правила Чотирьох Лап. «Мені начхати, що саме я запропонував правило Чотирьох Лап. Я не дозволю жодному собаці прогнати Громовицю зі зграї!» Він затамував подих. Здавалося, час зупинився. Аж тут він почув човгання, і його серце стислося. Хтось наближався! Здригнувшись від несподіванки, він побачив, що це була Солодуня.

Прудкобігунка підійшла до Скиглі.

— Досить! — владно сказала вона. — Я почула думку зграї і бачу, що небагато хто з нас пристав на цей безчесний задум. Здебільшого собаки погоджуються з моїм рішенням. Громовиця залишається з нами, і ми її захищатимемо.

У Щасливця відлягло від серця і на мить аж запаморочилося від вдячності. «Безперечно, Солодуня мене не підведе».

Марта схвально гавкнула басом, а Громовиця ніяково махнула хвостом. Скигля відійшов, а Стрілка позадкувала. Бруно захитав головою й сів неподалік від решти, злизуючи бруд із передньої лапи. Щасливець зітхнув і обвів усіх очима. Лада розчулено кліпала, поклавши підборіддя Жуку на лоб. Хапа пригорнулася до Мікі. «Майже всі собаки задоволені, — зрозумів він. — Відколи Солодуня стала альфою, вони почуваються вільніше».

— То що ж нам тепер робити? — спитала Хапа. — Знаємо, що Бритва обов’язково прийде сюди забирати Громовицю, і нам її недовго чекати. Сьогоднішній Гаркун вона сприйме як гнів Собаки-Землі.

Їй відповіла Белла:

— Досі ми або тікали, або ховалися в таборі. Ми дозволяли Бритві брати ініціативу у свої лапи — вона діяла, а ми потім якось реагували.

— І що ти пропонуєш? — запитала в неї Солодуня.

Щасливець зацікавлено спостерігав за ними. Беллині очі блищали, як у дитинстві, коли вона щось замислювала.

— Нам потрібно заскочити Бритву зненацька. У мене є план. — Вона глянула на зграю. — Ми запропонуємо угоду: нехай альфа лютопсів б’ється не на життя, а на смерть із Громовицею біля замерзлої річки. Але це має бути чесний бій, і Бритва має прийти сама.

— Так, я хочу з нею битися! Помщуся за братів… за свою зграю, — прогарчала Громовиця й гордо здійняла морду.

Щасливець напружився та обернувся до неї.

— Але ж ти щойно отримала своє доросле ім’я! До того ж Бритва набагато досвідченіша за тебе. — Він звернувся до Белли: — А ще я дуже сумніваюся в її чесності. Вона приведе всю свою зграю.

Його вуса затремтіли. Повітрям розливалася свіжість, а над головою збиралися сірі хмари. Ось на ніс упала холодна крапля.

— Бета правильно каже, — кивнула Солодуня. — Бритва нізащо не прийде сама.

Белла тріумфально махнула хвостом.

— Звісно, не прийде! Щасливцю, а ти пам’ятаєш вузьку стежку на березі річки під високими скелями, коли ми йшли слідами дикої зграї до Безкрайого озера? Там було місце, де зникала трава і земля ставала піщаною?

Лада схилила голову набік.

— Я знаю, про що ти кажеш. Там повітря стає солоним, хоча Безкрайого озера зовсім не видно. І там геть непривітно — похмуро й вітряно, пустеля одним словом.

Щасливець щось таке пригадував.

— Далеченько звідси.

— Ну, денний перехід, — відповіла Белла. — Чудова місцина для засідки, хіба ні? Скажемо Бритві, щоб вона прийшла на двобій із Громовицею саме туди. Ми сховаємося серед скель і нападемо, коли лютопси проходитимуть унизу. Накинемося на них ізгори і матимемо перевагу. А якщо зможемо нейтралізувати вожаків… Як же їх звати — отих найближчих посіпак Бритви?

Щасливець пригадав двох м’язистих лютопсів, які завжди ходили обабіч альфи.

— Молот і Кинджал, — мовив він.

— Саме так, — Белла вдарила лапою по землі. — Якщо ми їх нейтралізуємо…

— Із мене досить ваших дурниць! — втрутився Скигля. — Цей план абсолютно недолугий. Найліпше було б вигнати Громовицю зі зграї. Вона ніколи не була однією з нас. — Він зухвало глянув на Солодуню. — Якщо ти збираєшся битися заради Громовиці, то я йду від вас. Не маю бажання бути загризеним лютопсами до смерті!

Солодуню перекосило від огиди.

— Ти завжди був таким собі куцим боягузом, — загарчала вона. Тільки скаржишся, та ще й хитруєш… Якщо хочеш іти — будь ласка! Вшивайся звідси негайно! — Вона окинула поглядом решту зграї. — Це стосується будь-кого, хто хоче піти від нас. Ніхто тут нікого не тримає.

Її погляд затримався на Стрілці та Бруно. Старий пес підібгав свій кошлатий хвіст і мовив:

— Так, я боявся, що Громовиця залишиться в зграї, бо розумів, чого це нам вартуватиме. Ти так вирішила, а ти — наша альфа. Я поважаю твоє рішення. А це моя зграя. І з неї я не хочу нікуди йти.

— Я теж не хочу, — заскімлила Стрілка, нервово переступаючи з лапи на лапу.

— І не мусиш, — сказала Солодуня. — Допоки ти віддана зграї, тут твій дім.

Скигля дзявкнув, вишкіривши зуби.

— Ой, як мило, — глузував він. — Я впевнений, що ви разом будете дуже щасливі. Поки не потрапите в лапи до лютопсів! Прощавайте, бовдури! А мені ще стає розуму, щоб вибрати життя. — Він високо задер голову, розвернувся й пішов геть.

Тим часом дощ дужчав, перетворившись на пелену з білого мокрого снігу, і Щасливець дивився вслід малій приземкуватій постаті, аж поки вона не зникла в імлі.

«Ото дурень! — подумав Щасливець зі щемливим смутком. — Він ніколи не був мисливцем і, попри всю свою ядучу злостивість, не зміг би перемогти в сутичці навіть пораненого гострокігтя. — Після всього, що накоїв Скигля, Щасливець мав би радіти, що нарешті позбувся його. — Він завжди сіяв розбрат. Завжди намагався нашкодити й не давав мені жити, відколи я пристав до дикої зграї». Але в серці Щасливця не було гніву. Він не вірив, що Скигля зможе вижити на самоті. Також не вірив, що колись побачить його ще раз.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Зграя зібралася неподалік від ставка під деревами, які встояли під час Гаркуна. Голе, безлисте гілля майже не захищало від мокрого снігу. Сонечко тремтіла, притиснувшись до боку Щасливця.

— Куди подівся Собака-Сонце? Уже посутеніло, хоча ще рано для несонця. — Вона обтрусила своє брудне біле хутро й заскімлила: — Як гадаєш, чи міг він злякатися Гаркуна? Небо-Пси останнім часом щось так злостяться.

Щасливець не знав, що відповісти. А Сонечко правильно зауважила — товста шкура хмар потемніла, а мокрий сніг став іще густішим.

Бруно зітхнув.

— Скигля був кепським бійцем, але мені все одно шкода, що він пішов. Утрата будь-якого собаки послаблює нашу зграю. — Його сумні карі очі глянули на Беллу й Солодуню. — Ви дійсно думаєте, що ми зможемо перемогти лютопсів, коли заскочимо їх зненацька? Але ж вони природжені бійці — це в їхній крові. А ми втратили найсильніших — Пломеня і колишнього альфу, що перейшов до Бритви. Хіба нам під силу з ними впоратися?

Белла мить помовчала, а потім пожвавішала.

— Наразі зграя Бритви, може, нам і не по зубах. Але якщо ми приймемо ще кількох собак, то можемо й позмагатися з нею.

Хапа зацікавлено обернулася:

— Але ж собаки не ростуть на деревах! Щось не пригадую, коли востаннє бачила собаку не з нашої зграї, яка не була б лютопсом.

— А я пригадую, — заявила Белла, гордо махнувши хвостом. — У зграї Дрючка! Пам’ятаєш, ми розповідали тобі, що бачили їх у лісі? Колишній їхній скажений вожак мертвий, тож вони тепер цілком пристойна зграя. А ще сильні бійці. Якщо вмовимо їх нам допомогти, матимемо достатньо собак, щоб перемогти лютопсів. До того ж нам на лапу зіграє ефект несподіванки.

Під старим покрученим деревом примружилася Солодуня.

— Не надто шляхетний задум. Наскільки я пам’ятаю, ти з повідковими собаками вдалася до схожих хитрощів, коли напала на наше колишнє лігво. Тільки тоді для збільшення чисельності зграї ти покликала на допомогу лисиць.

Хвіст Белли опустився, але вона з високо піднятою головою витримала погляд Солодуні.

— Це була дурна, дуже ганебна помилка, і я ніколи б її не повторила. Цього разу в нас будуть значно кращі й набагато надійніші союзники.

— Чому ти впевнена, що цим собакам можна довіряти? — запитала Ритка. — Ми їх зовсім не знаємо, і коли ними заправляв Жах, вони були просто навіжені.

— Але не він же тепер їхній альфа, — зауважила Белла.

Стрілка нервово походжала біля Бруно.

— Ми можемо їм довіряти. Тепер їхній альфа — Дрючок, а колись він був у нашій зграї. Зрештою, він брат Стриби, — сказала вона, сумно заскімливши. — Він завжди був сильним і хоробрим. Якщо погодиться битися пліч-о-пліч із нами, то не підведе.

Щасливець здригнувся, згадавши клаповуху собаку, яка так хоробро билася з лютопсами під отією високою смугастою будівлею на Безкрайому озері. Як же лютопси називали ту будівлю? Ага, маяком. Він затремтів, пригадавши страшну битву в тумані. Стриба там загинула. Спогад про її смерть накотився хвилею, гостро різнувши болем у грудях. Він знову побачив, як мисливська собака пливе за течією від берега. Одне її довге вухо коливається на поверхні. Друге вигнулося над оком, ніби вона заснула. Щасливець потрусив головою, відганяючи видіння.

Солодуня підхопилася на лапи, утупившись поглядом у Беллу.

— Не дуже шляхетний задум, але може вийти.

Белла замела хвостом.

— Я можу піти пошукати Дрючка з його зграєю. Ще хтось зі мною піде? Мікі чи Ритка?

— Ні, — Солодуня вийшла на сніг, опустивши вуха. — Ми всі підемо. На розділену зграю найлегше напасти, а ми не знаємо, що Бритва робитиме далі. Нам слід триматися разом, коли вона нападе.

Сонечко широко розплющила очі.

— Але Небо-Пси нам не дозволять! Усюди страшна сльота, а Гаркун, мабуть, поперевертав землю. Небезпечно кудись іти, хіба ні?

— Будемо обережними, — запевнила її Солодуня. — Така погода може на деякий час утримати лютопсів від рішучих дій. Варто цим скористатися.

Вона почала помалу спускатися вниз схилом. Щасливець не відставав. Цівки води текли по його намоклій шерсті, хлюпали по м’якому ґрунту. Лапи ковзали по багнюці, і він подумав, що Сонечко, певно, має рацію й недаремно хвилюється. «Ми не знаємо, як поведеться земля під нашими лапами. А що, коли обвалилося ще більше скель?» Він смикнув вухами, озирнувшись на маленьку омегу. У її очах застигла рішучість, і вона безстрашно дрібуляла непевною хиткою ходою по багнюці під проливним дощем, бо товстий шар болота обліпив її лапи.

Щасливець подумав про довгий шлях до річки, а тоді ще далі, аж до лісу, де розташувався табір Дрючка. Буде нелегко.

Солодуня повела зграю долиною, намагаючись не підходити надто близько до скель. Щасливець порадив їй піти вузьким проходом уздовж озера, яким він, Хапа й інші врятувалися від високої хвилі, коли тікали зі зруйнованого міста. «А як там Собака-Озеро? Досі сердиться? А якщо він пошле нову хвилю, аби нас утопити?» Щасливцеві забракло духу поділитися своїми побоюваннями з альфою. І щойно озеро невиразно замаячило вдалині, він почав пильно вдивлятися в пелену з мокрого снігу й уважно стежити за білою хвилею припливу. Важко було щось розгледіти у тьмяному світлі, а сніг сипав із неба і танув, змішуючись із солоною водою внизу.

Спускатися зі скель було складніше, ніж підійматися, тим паче за такої сльоти. Щасливець щосили намагався втриматися, ковзаючи лапами на твердому камінні. Мокрий сніг замерзав, перетворюючись на невидимі й смертельно небезпечні крижані латки.

— Обережно, тут дуже слизько! — попередив Щасливець собак, що йшли позаду.

Його застереження дещо запізніло. Сонечко послизнулася на кризі, проїхала повз Щасливця й ударилася об камінь, різко зойкнувши. Щасливець присів біля неї.

— Сильно забилася?

Здригнувшись, вона підвелася.

— Здається, не дуже. Здебільшого злякалася. Нічого, я зараз уже піду.

Бруно ніжно торкнувся її своєю вусатою мордою.

— Може, я тебе понесу?

— Ой, дякую, — промурмотіла Сонечко.

Вона сиділа, збираючись на силі. Бруно стиснув зуби на її загривку, підхопив маленьке тільце й поніс.

Хоча в призахідних сутінках було неможливо розгледіти Безкрає озеро, Щасливець на слух визначив, що воно трохи заспокоїлося після Гаркуна. Зграя спускалася до берега, а Щасливець пильнував, чи, бува, не видно десь великої хвилі. Вода далеченько відійшла від берега. Здригнувшись, пригадав, що вона має звичку повертатися й знову затоплювати сушу. Саме так і сталося тієї ночі, коли він із рятівним загоном, відрядженим на пошуки Пломеня, сховався в печері на піщаному березі. Вони прокинулися за кілька годин уночі й виявили, що озеро затопило піщаний берег. Тоді собаки мало не загинули, намагаючись вислизнути з тієї пастки.

Щасливець проковтнув свої страхи. «Ми маємо досить часу, поки озеро повернеться… Наразі можемо бути спокійними».

Першою до берега дісталася Солодуня. Під завивання вітру вона повела зграю в обхід міста. Споглядаючи потріскані дороги та розвалені будівлі, Щасливець полегшено зауважив, що довголапі не повернулися. Він сподівався, що вже й не повернуться. «Це небезпечне місце як для собак, так і для довголапих».

Вони щодуху мчали околицями міста. Мокрий пісок із голови до лап обліплював їх і застрягав у лапах. Щасливець, пробігши якусь відстань, раз по раз спинявся, щоб обережно принюхатися. Але жодного натяку на лютопсів не було.

Солодуня підкликала до себе Беллу й Щасливця. Разом вони наддали ходи, щоб їх не почули інші.

Прудкобігунка обтрусила мокру шерсть.

— Де те місце, про яке ти казала?

— Трохи далі берегом, — відповіла їй Белла.

— Але тепер усе так змінилося, — зауважила Солодуня. — Мені видно, куди сягнула вода під час Гаркуна. Величезна хвиля, певно, котила каміння та валила дерева… Якщо Собака-Озеро вийшов із берегів, то, мабуть, так само зробив і Собака-Річка. Отже, ти можеш і не впізнати того місця, коли ми дістанемося до нього.

Белла глипнула на Щасливця.

— Пам’ятаєш, де ми бачили отого величезного звіра з твердими круглими лапами і довгим гнучким хвостом?

Щасливець згадав. На мить до нього повернувся насичений гострий запах тварини, і він облизав зуби.

— Ми побачили тварину неподалік від того місця, я його одразу впізнаю. — Беллині очі пробіглися по піску. — Земля була вибоїста, але поросла травою, і там не було піску. — Вона обтрусилася й пішла далі мокрим берегом.

Озирнувшись, Щасливець побачив, що зграя далеко розтягнулася. Мокрий сніг далі вкривав ґрунт крижаною кіркою, а собаки ковзали та дряпалися горбистою місцевістю. Лада щосили підштовхувала своїх уже майже дорослих цуценят, бо їм і справді було нелегко йти. Марта з Бруно по черзі несли Сонечко по мокрій і слизькій стежці.

Щасливець сподівався, що місце, про яке казала Белла, вже близько. «А що, коли Гаркун сильно змінив місцину уздовж річки? Це припустила Солодуня. Тоді нам ніде влаштовувати засідку на лютопсів. Та й Дрючкова зграя могла перейти з лісу на якесь інше місце». До того ж він не мав певності, що після такого напруженого дня вистачить сили на тривалий перехід. Він обернувся до Белли й Солодуні, які вперто просувалися вперед, а тоді глянув на бурхливе озеро. Щойно він видерся на прибережний горб, як здалося, що вода змінила колір й позеленішала. Собаки обійшли кілька скель, і плесо знову потьмяніло.

Мікі дріботів поруч зі Щасливцем.

— Поглянь! Онде видно той берег.

Щасливець ствердно гавкнув. Було приємно побачити сушу крізь пелену мокрого лапатого снігу. Чи була вона там весь час? І куди вона поділася, коли Собака-Озеро замінив Собаку-Річку?

— Ми майже на місці, — сказала Белла і забила хвостом. Спинилася і провела мордою над мокрою землею.

Солодуня сторожко зиркнула на неї. «Певно, не надто довіряє її думці», — подумав Щасливець.

Але після чергового закруту річки берег на вигляд став більш-менш схожим на колишній. Із мокрого ґрунту пробивалися тонкі травинки. «Ось де ми бачили велетенську хижу істоту», — подумав Щасливець. Місце було заспокійливо знайомим, і він відчув, як усе накопичене напруження тепер тануло. «Белла знає, куди йти!» — із гордістю подумав він.

Кілька невисоких дерев упало, а земля розкололася, вивернувши коричневі нутрощі. Щасливець зіщулився, згадавши свій сон, у якому помер Собака-Земля. І відразу відігнав цю думку.

— Уже недалеко! — повідомила Белла. Русло річки знову вигнулося, і біля стежки здійнялися оголені скелі. — Сюди! — переможно гавкнула вона.

Щасливець насупився. Усе геть не таке, як він пам’ятав. Певно, Гаркун відколов великі шматки скелі, і вони покотилися вниз. У темних сутінках під важким мокрим снігом вони здавалися дуже високими й зловісними, немов вишкірена хижа паща.

Солодуня прискіпливо оглядала скелі. Зграя обступила свою альфу.

— Гарне місце для засідки, — визнала вона. — Скелі, здається, й далі тягнуться, а стежка вузька, тому тікати нема куди, хіба що в річку. Хотіла б я побачити, як Бритва її перепливатиме, але спочатку нам треба видертися на те високе каміння.

Сповнившись ентузіазму альфи, Ритка скочила на невисокий камінь, а тоді спробувала вилізти вище. Аж тут щось тріснуло, й вона покотилася вниз. Слідом посипалися дрібні камінці.

Решта собак відскочили. Бруно втратив рівновагу та сповз униз берегом.

— Обережно! — застерегла Хапа.

Старий собака з буркотінням видерся назад на стежку.

Ритка поскубувала скуйовджену шерсть на боці.

— Вибачте. Я не хотіла, — тихо мовила вона.

Солодуня суворо зиркнула на неї.

— Перш ніж щось робити, варто спочатку подумати! Ну видно ж, що з цього боку не пройти, бо скелі стрімкі, гострі й високі. Ми підніматимемося на них іззаду. — Її погляд ковзнув по руслу річки. — Сюди.

Щасливець наддав ходи поруч із прудкобігункою, що дріботіла вздовж берега. Мокрий сніг перестав падати, хмари потроху розходилися. Похолоднішало, а Собака-Сонце побіг шукати своє тепле ліжечко за обрієм.

— Скоро геть стемніє, — прошепотів Щасливець. — Собакам треба відпочити.

— Знаю, — відповіла Солодуня. — Трохи далі.

Вони наближалися до того відтинку річки, де рятувальний загін залишив Дрючка і його нову зграю. Запах здавався знайомим — не такий солоний, трохи землистіший, але після Гаркуна місцевість неймовірно змінилася. Деякі чагарники повалило, а один кущ плавав у річці, зачепившись за берег так, ніби намагався вилізти з води. Між уцілілих чагарів скелі огинала звивиста стежка.

Солодуня обернулася до зграї.

— На цій частині берега багато рослинності. Ви станете табором у підліску. Ми зі Щасливцем спробуємо знайти дорогу на гребінь скелі.

Дехто полегшено зітхнув. Стрілка сіла на траву, а Марта поклала Сонечко долі. Щасливець помітив, що велика чорна собака мала втомлений вигляд, і йому стало її шкода. Зазвичай, попри всі труднощі, вона завжди була сповнена рішучості. «Певно, Гаркун на неї теж вплинув».

Лада з Беллою принюхувалися, шукаючи місце для ночівлі. Щасливцеві теж хотілося відпочити, але Солодуня вже протиснулася поміж кущами й перестрибувала повалене дерево. Він поквапився слідом. Земля була вибоїстою, він зашпортався за вивернутий корінь і мало не впав. Коли випростався, то побачив, що Солодуня спинилася неподалік.

— Сюди, — покликала вона його.

Чагарники й земля поступилися місцем скелям, що стрімко здіймалися вгору. Щасливець дерся вгору наосліп, заледве здатний щось побачити перед собою. Потім каміння немов розступилося, і вони з Солодунею опинилися на голій скелі. Над головою завис Собака-місяць. Його слабкий відблиск ковзав річковою гладіню.

Щасливець подивився вниз. Стежка була далеко під ними. Із завмиранням серця він уявив, як нею біжать лютопси. Хоча дика зграя зможе напасти на ворогів зненацька і згори, але собакам буде важко стрибнути зі скелі, не поскручувавши шиї. Один нерозважливий рух — і вони шубовснуть у річку.

Щасливець стурбовано глянув на Солодуню.

— А що, коли задум повністю не вдасться? Щось піде не так? Бо все тут якесь непевне…

Солодуня дивилася на річку.

— Я знаю, бето. Шкода, що не маю ліпшого плану. Але ми змушені діяти, інакше доведеться до скону тікати від Бритви.

Щасливець пригадав свій сон, у якому лютописи перемогли Собаку-Землю й жорстоко та брутально правили світом. Він підійшов ближче до Солодуні й поклав голову їй на плече. Вона лизнула його у вухо.

— Навіть якщо зазнаємо невдачі, то зробимо все можливе, щоб змінити стан справ… Принаймні ти будеш поруч.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собака-Сонце ховався за густою сірою хмарою, але його слабке світло і далі мерехтіло на поверхні річки. Долинуло пугикання сонної нічної птахи, щось зашурхотіло в промерзлій траві. Щасливець бачив сонними очима, як підвелася Солодуня. Йому не хотілося вилазити з нагрітих зграєю чагарників, але Солодуня вже потягувалася, а інші собаки також прокинулися, шумно позіхали, ставали на лапи й обтрушувалися.

Незабаром Жук із Колючкою почали енергійно гасати й стрибати одне на одного, тонко повискуючи, а тоді чкурнули до води.

— Агов, ви там обережніше! — гукнула їм услід Лада. — Не підходьте близько до краю, там слизько!

Щасливець пирхнув білим туманом. Шерсть на спині покрилася інеєм. Бета дикої зграї вивернувся й заходився злизувати паморозь, відчуваючи на язику холодок.

Раптом різко гавкнула Солодуня.

— Хапо, ти поведеш мисливський загін. Візьмеш… — вона замовкла, обмірковуючи, хто може бути найкорисніший на полюванні.

Щасливець розумів, що в умовах навислої над зграєю небезпеки Солодуня не надавала великого значення якимось усталеним правилам.

— Мікі і Беллу, — нарешті вирішила вона. — Розумію, що в пору Крижановітру полювати нелегко, але довкола повно дрібної дичини. Я відчуваю її запах. Не баріться. Спробуйте якнайшвидше щось уполювати. Поснідаємо й рушимо далі. Остерігайтеся зламаних і нахилених дерев, не наближайтеся до урвищ.

— Слухаюся, альфо, — виструнчилася Хапа й подріботіла до берега річки, високо піднявши хвіст. Мікі з Беллою побігли за нею й невдовзі зникли з поля зору.

Почувся легкий тупіт лап, на березі з’явився захеканий Жук. Позаду бігла його сестра.

— Ми дещо знайшли! — поквапився повідомити Жук.

— Щось дуже дивне, — додала Колючка.

Солодуня зі Щасливцем попрямували за підрослими щенятами на берег.

— Дивіться! — дзявкнула Колючка.

Поверхня води була вкрита тонкою кригою.

Жук обернувся до Щасливця.

— Чому вода не тече? Може, щось із Собакою-Річкою?

— Іноді, коли настають холоди й Собака-Сонце віддаляється від землі, вода твердішає. Замерзає, — розповів їм Щасливець.

— І вона зовсім не рухається? — запитала Колючка.

Щасливець лагідно підштовхнув малу носом.

— Рухається. Може, навіть сьогодні почне рухатися, а може, аж у пору Деревоцвіту, коли нагріється повітря.

Жук почовгав ближче до Колючки і трохи її відтіснив.

— Безкрає озеро теж замерзне?

— Не думаю, — відповів Щасливець.

Таке йому було важко навіть уявити. Але все може статися… Він пригадав свій сон про Альфі. Той собака з’явився на кризі… Чи то був замерзлий Собака-Річка? Щасливець тривожно озирнувся. «Може, це якесь незвичайне місце? — питав він сам у себе, пригадуючи слова мертвого собаки. — Може, саме тут я дізнаюся, що робити? Невже це місце, де я виконаю свій обов’язок?»

Десь недалеко закрячив крук, і бета дикої зграї стривожено нашорошив вуха.

До них підійшла Марта. Боязко простягла лапу до тонкої криги, натиснула на неї… Й одразу відскочила, тихо заскімливши.

Жук дивився на неї широко розплющеними очима.

— Собака-Річка, часом, не хвора? — запитав він. — Ти знаєш, що з нею? Її морозить?

— Вона спить, — заспокійливо мовила Марта, дивлячись на крижану кірку, але її вуса збуджено затремтіли.

— Відійдіть від берега! — гавкнула Лада. — Ану, хутко до мене!

Щенята обернулися й побігли до матері.

— Ми підходили до річки обережно, — дзявкнула Колючка.

— Обережно… Скільки разів вам казати! Крига тонка, а вода під нею спить. Тільки подумайте, як розсердиться річка, коли ви її розбудите, зламавши лід?

Лада відвела щенят до тимчасового табору в заростях, а Солодуня, Щасливець і Марта залишилися над річкою.

Щасливець бачив, що Марту щось тривожить.

— Із Собакою-Річкою нічого не станеться, — заспокійливо мовив він. — Коли я жив у місті, то ставки в парку часто замерзали в пору Крижановітру, але завжди розтавали в пору Деревоцвіту.

Чорна собака глянула на нього карими очима.

— Знаю, але… Мені все одно сумно. Це ніби вона померла й ніколи не оживе. — Марта відвела погляд від води й обтрусилася. — Знаю, що кажу дурниці. Мабуть, утомилася.

Не встиг Щасливець щось відповісти, як Марта обернулася й пішла берегом. Потім лягла на живіт і, кидаючи погляд на кригу, заповзялася вилизувала собі лапи.

— Піду до неї, — буркнув Щасливець.

— Трохи пізніше, — Солодуня вигнула шию й нашорошилася.

Повернулися мисливці — Белла тримала в зубах голуба, а Мікі з Хапою несли по кролику. Неподалік від чагарників їх обступили собаки.

Щасливець радісно заметляв хвостом. Він знав, що в такій місцевості важко знайти дичину. І хоч пишного бенкету не вийде, але сьогодні ніхто в зграї не залишиться без поживи.

Зголоднілі собаки нетерпляче чекали, поки Солодуня відірве шматок кролика й відійде, — це означатиме, що тепер черга Щасливця. Він знав, що для альфи й бети дуже важливо бути ситими, аби мати силу для захисту зграї. І все ж таки вони подбали про те, щоб залишити чималі шматки дичини для слабших. Не так, як отой вовкособ, який наїдався донесхочу, зневажаючи нижчих за рангом зграйників. Траплялися дні, коли Скигля й Сонечко взагалі нічого не їли. Щасливець зиркнув на брудну білу собачку й зауважив, що в її очах світиться радість.

«У зграї Солодуні немає голодних собак».

Знову згадав напіввовка. Цікаво, як йому там ведеться в ранзі омеги? Бо мав він зовсім кепський вигляд — геть висох, а з-під шкури випиналися ребра. Але в Щасливця до колишнього вожака дикої зграї не знайшлося жодної краплі співчуття. «Катюзі по заслузі. Він зробив свій вибір, коли перейшов на бік лютопсів».

Щойно Сонечко проковтнула останній шматок голуба, зграя рушила стежкою вздовж річки. Собака-Сонце мружився крізь хмари на замерзлу воду. Невдовзі Солодуня повела зграю ще далі від Безкрайого озера, долаючи шлях по вивернутій землі та повалених кущах. Вони щоразу нижче спускалися схилом у долину, принюхуючись, чи, бува, не відчують запаху інших собак.

У Щасливця настовбурчилися вуса, й він озирнувся. Місцевість здалася йому знайомою. Дерева тут росли густіше, а ґрунт був родючіший. Щасливець обійшов стовбур поваленого дерева, коріння якого стирчало вусібіч і похитувалося на вітрі. «Ліс під час Гаркуна дуже небезпечний. — Його шерсть стала дибки. — А що, коли Дрючкова зграя загинула?»

Поки Щасливець стояв і принюхувався, його наздогнала Белла.

— Упізнаєш це місце?

— Та нібито, — буркнув він і раптом відчув дуже слабкий Дрючків запах у повітрі. — Здається, саме тут я вперше побачив Жаха, того скаженого пса.

Солодуня вийшла наперед й заговорила до зграї.

— Стає зимно. Нам треба повернутися до скель над річкою ще до того, як Собака-Сонце піде спати. Ми розділимося на три окремі групи, щоб швидше знайти Дрючкову зграю. Одну групу поведу я, Щасливець очолить другу. А ти, Ладо, візьмеш опіку над третьою. Зі своєю групою я прочісуватиму бокову частину долини навколо скель. Лада піде в напрямку лісу, але далеко не заходьте. А ти, Щасливцю, шукатимеш у центральній частині лісу.

Лада й Щасливець кивнули на знак згоди.

— І повсякчас гукайте Дрючка, — казала далі Солодуня. — Щоб не заскочити його зненацька, бо тоді він може вирішити, що ми хочемо непомітно проникнути на його територію.

Ритка, Громовиця й Хапа були в загоні Щасливця. Вони дивилися, як решта собак розходяться від них урізнобіч. Тоді Щасливець коротко гавкнув і повів свій загін просто в лісову гущавину, у протилежному від берега річки напрямку. Просувалися повільно, бо дерева просто налазили одне на одне. Щасливець кликав Дрючка щокілька кроків, перелазячи через зогнилий підлісок й остерігаючись зламаного гілля.

Високо у верховітті крячили величезні круки, під лапами собак хрустіло опале листя. Ліс у пору Крижановітру сильно відрізнявся від золотого лісу в пору Багрянолисту. Проміння Собаки-Сонця, пробиваючись крізь голі гілки, вимальовувало на нерівній землі дивні візерунки. Щасливець почувався як на шпичках і хотів якнайшвидше повернутися до зграї.

Аж тут над лісом здійнялося басовите люте ревіння — здавалося, задвигтів ґрунт. Сполошені круки залопотіли крилами, а собаки вирячилися одне на одного.

— Що це таке? — дзявкнула Ритка.

Майже одразу вони почули болісне собаче завивання.

— Сюди! — гавкнув Щасливець.

І всі подерлися крізь густу пущу, петляючи між деревами та вистрибуючи на зламані гілки. Вискочивши на галявину, собаки побачили справжнє страхіття.

Величезний кудлань стояв на задніх лапах. Його брунатне хутро тремтіло від люті, він задер голову і страшно ревів. Із його кривих зубів тягнулася слина, а передні лапи шалено молотили повітря. Його голова зачіпала гілля сусіднього дерева, а тулуб був наче стовбур.

Щасливець від несподіванки роззявив пащу.

Під цим кудланем зіщулився сухорлявий собака з сірою шерстю. Його хвіст притисло повалене дерево, тож він рвався і дерся, щоб звільнитися. Побачивши Щасливця й решту собак, він відчайдушно завив.

— Допоможіть! Я не можу витягти хвіст з-під дерева! Сиджу тут від самого Гаркуна. Допоможіть! Я кликав на допомогу свою зграю. Але прийшов лише цей кудлань.

Велетень сердито пирхнув. Гупаючи лапами по землі, він наближався до нажаханого собаки.

У Щасливця закалатало серце. Він не був певен, чи зможуть вони впоратися з цим чудовиськом, але достоту знав, що залишати бідолаху напризволяще не можна. Щасливець підбіг до сірого небораки, люто гавкаючи на кудланя, який на мить замовк і розгублено кліпав, витріщившись на собак.

Хапа слідом за Щасливцем побігла до кудланя, вибухнувши оглушливим валуванням. Чудовисько тим часом оговталося. Замахнулося на Щасливця здоровезною лапою, але той спритно ухилився й відскочив убік, тож кігті кудланя тільки черкнули його шерсть.

— Не чіпай його, потворо! — дзявкнула Громовиця й підбігла до Щасливця збоку.

Велетенська кудлата голова розлючено тряслася. Обернувшись до Громовиці, звір знову оглушливо заревів.

Ритка зарепетувала, як навіжена, намагаючись усіх перекричати:

— Не робіть цього! Згадайте кудланя біля білого кряжа, куди колишній альфа послав мене з трьома цуценятами!

Хапа з Громовицею обернулися до Ритки й чекали, що вона казатиме далі, а от Щасливець не міг відірвати погляду від чудовиська. Масивна голова кудланя крутнулася вбік, маленькі очі налилися кров’ю. Пащу вкрила піна, а морда, щойно кудлань зосередив свою увагу на Ритці, люто зморщилася.

— Громовице, пам’ятаєш? — питала в неї Ритка. — Але ти була дуже мала. Ікло почав гавкати на кудланя, від чого звір лише дужче знавіснів!

Щасливець пригадав сутичку в горах, яку вони з вовкособом спостерігали на безпечній відстані. Ритка мала рацію! Їм слід заспокоїти кудланя, а не дражнити його.

Звір провів лапою по землі, залишивши кігтями довгі борозни. Потім знову перевів налиті кров’ю очі на Щасливця. Громовиця й неборака із затиснутим хвостом знову страхітливо загарчали.

— Не ворушіться, — наказала Ритка. — І не дивіться йому в очі. Він вважає, що ви викликаєте його на бій.

Щасливець зробив так, як йому сказали, розпростерся долі й опустив очі. Хапа та Громовиця зробили так само. Щасливець зиркнув на бідолашного сірого собаку. Він далі несамовито витріщався, але вже мовчки.

— Ось так краще, — підбадьорювала Ритка. — Тепер ви не маєте загрозливого вигляду. Щасливцю, Хапо, спробуйте підрити землю під стовбуром дерева й звільнити хвіст бідолахи. Але швидко…

Роздратований дзявканням Ритки, кудлань витріщився на неї, а Щасливець і Хапа почали несамовито гребти ґрунт під деревом. Сірий собака вдячно вискнув, щойно його хвіст звільнили.

— Тепер повільно відходьте, — сказала їм Ритка. — Повільно.

Величезний кудлань уже ревів на собак, що задкували до Ритки. Відступаючи, Щасливець не відводив очей від звіра. Той знову став на задні лапи, грізно нависши над собаками. Його губа затремтіла, паща запухирилася бульбашками слини. Щасливець зіщулився й понад силу змусив себе не втікати. Разом з усіма собаками він сховався за найближчим стовбуром.

За мить звір гепнувся на чотири лапи, відвернувся від собак, немовби забув про них. Потім підійшов до поваленого дерева, штовхнув лапою й відкотив його вбік. Сердито буркаючи, кудлань із тріском прокладав собі шлях крізь поламане гілля й сухий хмиз.

— Що він робить? — запитала Громовиця.

Щасливець відповідав дуже тихо:

— Певно, хоче повернутися до свого барлога.

Поза сумнівом, кудлань прокладав дорогу до провалля за поваленим деревом. За мить він зник у темряві, пирхнувши наостанок.

Щасливець повів собак подалі від звірового лігва. Сірий собака йшов обережно, щоразу обертаючись лизнути свій хвіст. Коли вони опинилися на безпечній відстані, Щасливець зупинився трохи відпочити під високим деревом із товстим стовбуром. Усі зібралися навколо нього. Те дерево не було голим, як решта, і замість листя мало незліченну кількість голок.

Хапа заходилася причепурювати свою жорстку, як дріт, шерсть.

— Авжеж, — сказала вона. — Кудлані сплять весь Крижановітер. Щойно згадала, що вони дуже не люблять холод. Певно, Гаркун його розбудив, тоді ще дерево впало перед лігвом… Ще й ти тут нагодився, — звернулася вона до сірого собаки.

Пес зі скаліченим хвостом здригнувся.

— Я вже втратив будь-яку надію на допомогу. Кликав свою зграю, і це, мабуть, розбудило кудланя. Дуже радий, що він сердився так на мене, як на Гаркун і те дерево, — сухо буркнув він. Потім випростався й глянув на Щасливця й інших собак. — Ви врятували мені життя. Навіть не знаю, як вам дякувати.

Щасливець уважно подивився на сірого собаку. Він був дуже худим, але його стрункі ноги вигравали м’язами.

— Ти зі зграї Дрючка?

— Так. Я Шепіт. Ви знаєте мого альфу?

— Він колись був нашим зграйником, — відповіла Хапа, а потім додала: — Оце наш бета Щасливець, а це Ритка і Громовиця.

Шепіт дивився на Громовицю з благоговінням і трепетним страхом.

— Це ти та Громовиця? Та, що вбила Жаха?

Щасливець одразу занервував, пригадавши несамовиту лють Громовиці в тій сутичці.

Молода лютопсиця схилила набік голову.

— Я просто допомагала друзям. Мені шкода, що так сталося. Знаю, що він був твоїм альфою, але він був лихим собакою, — вона зніяковіло зиркнула на Щасливця.

Щасливець підвівся, розмірковуючи, чи не доведеться йому захищати Громовицю. «А що, коли цей собака був відданий Жахові, а не Дрючкові?» І дуже здивувався, коли Шепіт припав до передніх лап Громовиці, а тоді ліг на живіт, перевернувся на спину й підняв лапи.

— Наш новий альфа розповів нам про твою хоробрість і відвагу. Ти визволила нас від Жаха! Ти врятувала нашу зграю! Ми назавжди в боргу перед тобою!

Громовиця здивовано вирячилася.

— Я просто хотіла допомогти своїм друзям, — знову розгублено повторила вона.

Шепіт підвівся на лапи й поштиво схилив голову.

— А ти дійсно віддана, відважна і скромна — саме така, як про тебе й розповідав Дрючок.

Громовиця завихляла своїм тонким хвостом і радісно пирхнула. Щасливець також тішився. «Може, Громовиця й неправильно зробила, що вбила Жаха саме так, але вона дійсно віддана, і її хвалять недарма».

Щасливець придивлявся до навколишніх дерев.

— А де решта зграї?

— Не знаю. Коли почався Гаркун, всі повтікали хто куди. Ніхто не відгукнувся на мій заклик, тож це означає, що вони десь далеко.

— Як твій хвіст? — запитала Ритка, принюхуючись.

Хвіст мав якийсь дивний вигин.

Шепіт обернувся.

— Мабуть, зламаний. Але не дуже болить. Головне, що я живий. Уже думав, що мені кінець, як уздрів кудланя.

Аж тут із пущі долинуло завивання Солодуні, яка кликала Дрючка. За мить собаки почули відповідь.

— Здається, вона знайшла твою зграю, — дзявкнула Хапа і вдарила хвостом по землі.

Шепіт швидко махнув хвостом і здригнувся від болю.

— Ой! Я страшенно тішуся, але мушу якийсь час не вихляти хвостом, — сказав він і добродушно схилив голову набік.

Щасливець загавкав до Солодуні та Дрючка, а тоді повів свій загін через густі зарості, поки не побачив струнку постать прудкобігунки між деревами. Лада зі своїм загоном уже підійшла до них і по черзі віталася із собаками з Дрючкової зграї. Щасливець швидко порахував усіх. Там був сам Дрючок, його бета — чорний Хлюп, а ще Шепіт і п’ятеро незнайомих Щасливцю собак.

Клаповухий альфа радісно дзявкав і махав хвостом, раз по раз лижучи носи собакам зі своєї колишньої зграї.

— Щасливцю! І ти тут! — він побіг уперед, із дивовижною спритністю пересуваючись на трьох ногах.

Його зграя неймовірно тішилася, що Шепіт знайшовся серед собак дикої зграї. Щасливець привітався з Дрючком і поквапився до Солодуні — вдихнути її теплий запах. Хоча вони розлучилися ненадовго, він дуже скучив.

— Не чекав побачити тебе в цих хащах, — мовив Дрючок. — Сподіваюся, ти трохи поживеш у нас? Ласкаво просимо до нашого табору. — Його очі пробігли по собаках дикої зграї. — Зачекай… а де Стриба? — Він обернувся до Солодуні та Щасливця. — Де моя сестричка?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Проміння Собаки-сонця миготіло між голим гіллям, коли Щасливець, Солодуня і Дрючок видерлися на величезний гладенький стовбур поваленого дерева. Угорі ледь чутно шурхотів вітер. На гіллі мерехтіла біла паморозь. Дві зграї зібралися неподалік і підкріплялися дичиною, яку мисливці зі зграї Дрючка зарили в землю ще до Гаркуна. «Це було дуже розумно, — подумав Щасливець. — Варто вчитися в них — запасатися їжею, думаючи про завтрашній день».

Солодуня обернулася до сумного Дрючка.

— Дякую, що поділився з нами поживою.

Дрючок смикнув обвислими вухами.

— На здоров’я. Ми й так перед вами в боргу. Шепіт урятувався завдяки кмітливості Ритки. Добре, що ви так вчасно нагодилися.

Солодуня стишила голос і жалібно заскімлила:

— Шкода, що ми принесли тобі гірку новину.

Дрючок мовчки кивнув головою. Обидві зграї закінчили їсти і тепер весело бавилися поміж деревами.

— Я не дуже добре знав Стрибу, — зізнався Щасливець. — Але вона завжди була доброю, відданою й хороброю собакою, для якої зграя стояла на першому місці. Вона ніколи не ухилялася від відповідальності й завжди допомагала та захищала інших.

Дрючок заскімлив.

— Шкода, що ми віддалилися одне від одного, коли я пішов з вашої зграї. Не знаю, чи вона мені це пробачила. Тішуся, що їй було добре з вами. — Він задумливо дивився крізь стовбури дерев на собак. — Тепер я маю власну зграю й мушу думати про неї. Ніколи не прагнув стати вожаком, але зараз уже не покину своїх собак. Я не міг повернутися до зграї вовкособа. Він вважав мене перебіжчиком і нізащо не дозволив би повернутися до зграї. — Дрючок обтрусився й озирнувся. А потім звернувся до Солодуні: — А що з ним сталося? Невже він також загинув?

— Ні, він живий, — промовила вона крижаним тоном. — Раптом щез, коли ми билися з лютопсами. Але потім виявилося, що він пристав що зграї Бритви… став її омегою.

Дрючок вражено вирячився на прудкобігунку.

— Гадає, що перейшов на бік переможців, — пояснила вона, насилу стримуючи гнів. — А сама Бритва одержима всілякими божевільними ідеями про кінець світу.

Щасливець пильно дивився на насупленого Дрючка. Було дещо дивно бачити, як колишній зграйник — простий вартовий, калічка, якого напіввовк уважав зайвим тягарем для зграї, — тепер нарівні говорить із Солодунею, своєю колишньою бетою. «У жорсткій ієрархії напіввовка собак нижчого рангу зневажали. Такого не буде в зграї, яку очолює Солодуня».

Щасливець шанобливо схилив голову. Його дивувало, що двоє вожаків можуть отак — без жодних сутичок — мирно спілкуватися. «Напіввовк ніколи б отак не розмовляв. — Щасливцеві перехопило дихання від гніву. — Зрадник… — Альфа вчинив дуже недобре, коли вигнав зі зграї Дрючка. Утім він багато дурного накоїв».

Солодуня розповіла Дрючкові про видіння Бритви, жорстоку смерть Ікла, а також про задум альфи лютопсів убити Громовицю. Наостанок висловила переконання, що її зграя мусить дати відсіч лютопсам, і повідомила про те, що Скигля пішов.

Дрючок схилив голову.

— То ви хочете битися з Бритвою?

— Розуміємо, що це буде нелегко, — відповіла Солодуня. — Але маємо покласти цьому край. — Вона спокійно глянула йому в очі. — І нам потрібна твоя допомога.

Щасливець утупився очима в Дрючка, який не зводив погляду із Солодуні. Зустріч із Дрючком може змінити долю зграї. У Щасливця під шкурою напружилися м’язи, він облизався.

Солодуня вела далі:

— Якщо наші зграї об’єднаються, то отримаємо великі шанси перемогти лютопсів. Хоча ми не настільки сильні, як вони, але чисельно їх переважатимемо. У нас є чудові бійці, до того ж спробуємо заскочити ворогів зненацька.

Щасливець затамував подих. Якщо Дрючок зараз їм відмовить, то вони втратять перевагу в чисельності. «Як довго зграя зможе захищати Громовицю, коли з’являться лютопси?» — здригнувся Щасливець.

— Вибач, Солодуню, — почав Дрючок тихим, але рішучим голосом. — Я дуже хочу тобі допомогти, але я альфа своєї зграї. Я не можу тепер наражати на небезпеку життя своїх собак. Вони надто натерпілися від Жаха. Після його смерті ми зажили мирним життям і потроху почали оклигувати. Дехто ще дуже неврівноважений, бо досі дається взнаки колишня жорстокість Жаха. Буде неправильно знову наказувати їм битися, адже це не наша війна.

У Щасливця похололо на серці.

— Може, ти запитаєш у них? Якщо хтось погодиться битися за Громовицю, нехай іде з нами, а решта залишається в лісі.

— Ти не знаєш моєї зграї.

— Про що ти?

Дрючок скочив зі стовбура й подріботів поміж деревами.

— Ходіть гляньте.

Щасливець і Солодуня й собі зістрибнули, і всі троє підійшли до своїх зграй. Дика зграя безтурботно зиркала на своїх альфу та бету. А собаки з Дрючкової зграї посхоплювалися з місць, обступили Дрючка і, поприсідавши, покірно схилили голови в очікуванні вказівок.

Дрючок підвів морду.

— Лягайте на спини й покажіть свої животи!

Вражений Щасливець спостерігав, як усі семеро собак упали долі й перекотилися на спину. Собаки дикої зграї здивовано закліпали.

— Тепер усі встаємо, — наказав Дрючок, і його зграя негайно підкорилася. Він обернувся до Солодуні. — Мої собаки не звикли самі думати.

Щасливець облизнув свій ніс. Він знову згадав про Жаха — божевільного альфу, який знущався зі своєї зграї, страшенно залякуючи її. Оті зацьковані, перестрашені собаки не наважувалися навіть дихнути без його наказу. Дрючок мав рацію — вони не звикли сумніватися в наказах вожака й неспроможні діяти на власний розсуд.

Дрючок винувато блимав на Солодуню.

— Якби ви спитали в мене, коли я був сам, то я пішов би з вами. Але тепер мушу дбати про зграю. Якщо я попрошу їх битися, то вони битимуться на смерть. Гадаю, це буде неправильно. Це не буде чесно щодо них.

Щасливець не втримався: у його голосі проскочило скигління.

— Але ж ти чув, що казала Солодуня! Бритва не зупиниться, поки не вб’є Громовицю!

Громовиця вдарила темно-брунатною лапою об землю.

— Ні, Дрючок має рацію. Це не його війна, Щасливцю. Я не хочу, щоб хтось із собак ризикував своїм життям заради мене.

— Вибачте, — знітився Дрючок. — Якби я міг допомогти, я це зробив би. Але моя зграя вдосталь настраждалася.

Коли Щасливець спробував переконати Громовицю, що вони все одно здолають Бритву, а Дрючок наполягав на тому, що його зграя нічим не може зарадити, кілька собак раптом подали свої голоси.

Серед загального гавкоту та дзявкоту вирізнявся один тоненький і рішучий голос.

— Альфо… а якщо ми схочемо битися?

Усі стихли, а Шепіт нервово підійшов до Дрючка.

— Знаю, твоє рішення остаточне, ти — мудрий альфа, і ми маємо тебе слухатися. Але я так собі подумав. Громовиця врятувала нас від Жаха. І сьогодні знову вона допомогла мені втекти він кудланя. — Він зиркнув на молоду лютособаку. — Вона хоробра й дуже добра. Якщо їй загрожує небезпека, то я готовий битися, щоб її захистити.

У грудях Щасливця замріла надія. Він хотів обернутися до Дрючка й дізнатися, що він скаже, аж тут затріщали сухі гілки, і малий песик із жосткою, як дріт, шерстю підійшов до Шепота. Щасливець упізнав у ньому Хлюпа.

— Що хочеш сказати, бето? — запитав Дрючок.

Хлюп схилив голову.

— Я також битимуся за неї, якщо дозволиш, альфо. Жах перетворив наше життя на пекло. Тільки завдяки Громовиці ми позбулися його.

З-поміж лісових собак прокотився схвальний гомін. Маленька руда собачка з блискучими очима коротко дзявкнула й шалено замела хвостом.

— Ми зробимо так, як накаже альфа, але я погоджуюся з Хлюпом. Я також хочу допомогти Громовиці.

— Дякую, що висловила свою думку, Гонко. — Дрючок глянув на Солодуню і Щасливця, а тоді звернувся до своїх собак: — Я так бачу, що дехто з вас хотів би висловити вдячність Громовиці. Косю, Дубко, Вітрецю? Омего? Що ви скажете?

Поки він говорив, четверо собак його зграї почергово вийшли вперед.

— Альфо, ми зробимо так, як ти накажеш, — сказав сухорлявий собака з жорсткою шерстю і з посмугованою шрамами мордою. — І ми готові битися. Варто віддячити Громовиці і її друзям за те, що вони зробили для нас.

Кремезний брунатний собака біля нього схвально закивав головою.

— Авжеж, — підтримала мала чорна омега не гучнішим від мишачого писку голоском.

— Для нас честь битися пліч-о-пліч із собаками, які позбавили нас від Жаха, — сказав короткошерстий невеликий собака з великими вухами, який довго дивився Щасливцеві в очі, перед тим як шанобливо схилити перед ним голову.

— Дякую, Вітерцю. Ну що ж, тоді дуже добре. Я не збирався просити вас битися за іншу зграю, утім коли ви готові це зробити з власної волі, то я не заперечую. Ми приєднуємося до вас. — Він подивився на Солодуню і Щасливця, які вдячно махали хвостами. А потім обернувся до своєї зграї і владно гавкнув: — Ми не покинемо наших друзів у їхній боротьбі з лютопсами! Ми битимемося поруч зі зграєю Солодуні й захищатимемо Громовицю для загального добра всіх собак!

Його зграя завила на знак згоди, а Громовиця, сяючи очима, обернулася до Марти. Чорна собака лизнула її в ніс і щось зашепотіла, але що саме, Щасливець уже не чув. У нього відлягло від серця. Обидві зграї схвильовано метушилися й дзявкали. Сонечко бігала маленькими колами, а Ритка підскочила до Шепота й тицьнулася йому в морду носом, шалено крутячи хвостом.

Щойно Собака-Сонце почав сідати за обрій, обидві зграї подерлися крізь густі чагарі до підніжжя скелястого схилу. Саме тут вони сховаються в засідці за камінням, чекаючи на лютопсів. Хапа з Ладою вилізли на скелю відшукати найзручніші місця, звідки можна зненацька напасти на лютопсів. Усі гуртом узгоджували стратегію дій із собаками Дрючка.

Солодуня, Щасливець і Белла підійшли до Дрючка з Хлюпом, що стояли під порослим мохом деревом, і домовилися про свої наступні кроки.

— Хтось має піти викликати Бритву на двобій із Громовицею, — сказала Солодуня.

— Це має бути хтось із нашої зграї, — додала Белла. — Бритва не повинна знати, що ми об’єдналися з Дрючком.

— Ви впевнені, що вона прийде? — запитав Дрючок.

— Бритва прийде. Вона одержима думкою про смертельну сутичку з Громовицею, — похмуро відповів Щасливець.

Почувши своє ім’я, до них підійшла Громовиця:

— А може, саме я й піду до Бритви? Буде дивно, якщо хтось інший викликатиме її на двобій зі мною.

— Ні! — гавкнули на один голос Щасливець, Солодуня й Дрючок.

Солодуня спробувала їй пояснити:

— Навіть якщо ми всі разом підемо до лютопсів, ти однаково з нами не підеш. Бритва може напасти на тебе у своєму таборі, а це не передбачено нашим планом. Ми хочемо виманити її у скелі, де ворожа зграя буде набагато вразливіша.

Громовиця кивнула, але з усього було видно, що вона готова і далі сперечатися.

Швидко заговорив Щасливець.

— Я можу передати виклик від Громовиці. Я бував у таборі Бритви й не думаю, що цього разу альфа лютопсів захоче мене вбити відразу на місці. Вона прагне дотягтися до Громовиці.

Дрючок не був у цьому впевнений.

— А якщо ти помиляєшся? Ну, ти сам кажеш, що лютопси не з тих, хто діє чесно чи за якимись правилами, отож вони можуть напасти на тебе. Вони добре знають, що ти завжди захищаєш від них Громовицю, то чому б їм не скористатися нагодою раз і назавжди покінчити з тобою й вивести тебе з гри?

— Хоч я й не переможу Бритвину зграю, але я здатен від неї втекти. — Щасливець облизався. — Я остерігатимуся нападу. Щойно вони кинуться до мене, щодуху втікатиму й приведу їх у нашу засідку.

Бета й сам здивувався своїй рішучості піти до табору лютопсів і протистояти Бритві. «Може, це і є мій обов’язок, про який говорив Альфі?»

Солодуня напружилася.

— Мені це геть не подобається. Я не в захваті від того, що Щасливець піде до лігва лютопсів сам. І все ж таки я вірю у свого бету й у те, що він знайде вихід із надзвичайно складної ситуації. Знаю, що з усіх собак він справиться з цією місією якнайкраще.

Щасливець кліпав очима від ніжності до прудкобігунки. «Найгірше те, що мені доведеться розлучитися із Солодунею, хай навіть на одну ніч». Він не дозволяв собі думати, що розлука може тривати значно довше і що він узагалі її може вже не побачити.

Пес задер голову, вдивляючись у мереживо голого верховіття дерев. Повернулися круки, заповнивши ліс своїм моторошним крячанням. Собака-Сонце пускав свій променевий хвіст поміж гілок, від чого все довкола забарвлювалося рожевим золотом. Незабаром посутеніє.

Щасливець підхопився на лапи.

— Мені час вирушати. Посплю десь дорогою. Тоді я зможу дістатися табору лютопсів завтра на світанку. Вони будуть ще сонні та мляві. Заледве чи матимуть велику жагу мене роздерти.

— Їм завжди кортить когось роздерти, — похмуро сказала Громовиця.

— До того ж за ніч вони наберуться сили й дуже розсердяться, що їх розбудили, — додала Белла, стурбовано схиливши голову набік. — Може, мені піти з тобою?

Щасливець обернувся до неї. Звісно, йому хотілося мати якусь компанію, але він розумів, що так робити недоцільно.

— Якщо ми прийдемо вдвох, то вони відразу запідозрять, що ми хочемо напасти на Бритву. І тоді буде складніше її переконати прийти на зустріч самій, без зграї. Викликати її на двобій із Громовицею — найкращий спосіб виманити з лігва. — Він захитав головою, знову пригадавши Альфі. — Мушу зробити це сам.

Він попрощався зі зграєю, а Солодуню лизнув у ніс.

— Будь обережний, — прошепотіла вона, як і того разу, коли вони прощалися на скелях біля свого табору.

— Я скоро повернуся, — запевнив її Щасливець.

Він нібито весело махнув хвостом, але, попри вдавану впевненість, усередині бету гризли сумніви. Навіть якщо він буде дуже обережним і не підходитиме близько до лютопсів, а тікатиме за найменшої небезпеки, все одно існує ймовірність того, що вони його заманять у пастку. Утім продираючись крізь густий ліс і чимчикуючи стежкою над річкою, Щасливець намагався не зважати на ці думки.

Натомість він зосередився на самому задумі. Він бачив божевільний запал в очах Бритви — знав її відчайдушне прагнення вбити Громовицю. «Вона піде зі мною, — запевняв він себе. — Її поплічники, мабуть, уже обнишпорили наш табір і знають, що ми пішли звідти. Вона нізащо не схоче втратити можливість віднайти останню лютособаку, народжену після Великого Гаркуна». Ця думка трохи заспокоювала, тож він наддав ходи. Але на стежці понад замерлою річкою у живіт знову слизькою гадюкою заповз страх. Адже лютопси — потужна й добре організована зграя.

Невже дикі собаки навіть за підтримки зграї Дрючка мають достатньо сили, щоб перемогти лютопсів?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Над замерзлою річкою востаннє сяйнуло червоне хутро, і Собака-Сонце зник із виду. Щасливець переймався думкою про те, де саме спить Собачий Дух за обрієм. Чи завжди там затишно, безпечно й тепло? Чи відвідують його хоча б зрідка Собака-Ліс і Собака-Річка?

Над річкою повіяв вітер, але навіть його сердите дихання не могло зрушити з місця кригу. Щойно ніч опустилася на ліс, як Щасливець підібгав хвіст. Тепер він не бачив дерев за довгим скелястим пасмом, але знав, що вони нікуди звідти не ділися. Він сторожко завмер.

У пору Деревоцвіту поміж дерев завжди чути щебетання пташок навіть уночі. Завжди десь шелестить листя і дзижчить комашня. А от Крижановітер — це здебільшого німа тиша. Дуже суворий і сумний час.

Добре, що хоч Собака-місяць зійшов. Вигулькнувши з-за хмар, він, здавалося, ніби кудись хотів повести Щасливця. Повітря було чистим, але аж до болю пощипувало холодом. «Треба знайти місце для ночівлі, бо якщо мені доведеться тікати від лютопсів, то мушу набратися сили». Ось уже закінчилося скелясте пасмо, і бета дикої зграї принюхувався, шукаючи затишну місцину для тимчасового лігва, але щось його насторожило. «А чи безпечно мені зупинятися?»

Ніч видалася такою морозною, що він бачив, як його дихання кучерявиться невеличкими хмарками. І повітря якось дивно пахло. Щасливець висолопив язика, але швидко сховав, зрозумівши, що колись уже відчував такий присмак.

«Піде сніг».

Раніше, коли жив у місті, він тільки раз чи двічі бачив укриті пухнастим хутром дерева й будівлі. Сніг не завдавав йому шкоди. Але потім він згадав про собаку-самітника, що випрошував об’їдки під Харчевнею. Однієї холодної ночі в пору Крижановітру він скрутився клубком у парку і вже не прокинувся. Тому Щасливець ішов далі.

«І я колись був таким самим собакою-самітником, як отой бідаха».

Щасливцеві аж не вірилося, що його життя настільки змінилося. Він іще пам’ятав місто, де жив до Великого Гаркуна, але ніби в якомусь тумані. Харчевня, торговельний центр і будинки довголапих… У ті часи він насолоджувався незалежністю й ніколи не відчував потреби в зграйному житті. «Мені не треба було перейматися долею інших собака, — подумав він. Його лапи ковзнули вкритою інеєм рінню, і він мало не впав. — Тоді я почувався вільним. Прокидався коли завгодно, їв, коли хотів…»

Ось такі думки крутилися в голові Щасливця, і він уперше задумався над тим, як жив. «До Харчевні варто було підходити тільки тоді, коли там сиділи довголапі. Дехто виганяв мене звідти, і тільки добріші відвідувачі кидали якісь недоїдки. А найчастіше я знаходив їжу під вечір у тухлянках, коли довголапі заповнювали їх ущерть».

У Щасливця сумно опустився хвіст, коли він зрозумів, що ніколи по-справжньому не покладався на себе, а завжди залежав від довголапих. «Мені здавалося, що я вільний від довголапих, але я споживав їхню їжу і ховався від вітру під їхніми височезними будинками. Я тоді ніколи навіть не полював. — Пес зупинився, насупився й пошкрябав лапою твердий ґрунт. — І чим я тоді відрізнявся від повідкових собак? Я так само потребував довголапих, як Мікі чи Сонечко. Видно, я тільки думав, що я кращий за них».

Усвідомивши все це, він присоромлено похнюпився. «Наскільки ж я здавався Солодуні пришелепкуватим, відмовляючись покидати місто! І лише в зграї я став по-справжньому вільним».

Хмари розійшлися, відкривши смоляне небо з незліченними зірками. Щасливця били дрижаки. Трава над річкою вже мерехтіла памороззю, а холод повз угору лапами. У повітрі запахло Безкраїм озером. Незабаром він мине дерев’яний місток понад водою, невеличкий будинок, де рятувальний загін ховався від лютопсів. «Тоді Ікло допоміг нам, сказавши Бритві, що нікого не бачив». — Бета дикої зграї засумував, згадуючи бідолашного пса, відданого несамовитій Бритві.

Щасливець подумав про свою зграю. Про прегарну Солодуню, свою подругу й альфу, про добродушну Марту, вірного Мікі та решту. Він уявив, як вони згорнулися калачиками за кам’янистим виступом, і на серці зробилося спокійніше. Його дім там, де зграя, і жодне тимчасове лігво не замінить рідний табір.

Від утоми розболілися лапи. Під хрускіт замерзлої трави він замислився про сумне й тривожне. «Мені слід трохи поспати, але я не ляжу на мерзлу землю. Мушу знайти затишне місце». Він розумів, що втомленим до Бритви та її навіженої зграї наближатися не можна. Потрібна свіжа голова. Певно, навіть доведеться все вирішувати на ходу. А якщо вони його наздоженуть? «Та вони просто роздеруть мене на клапті!»

Він уявив їхні гострі ікла, але відразу насварив себе за недобрі думки й наддав ходи. «Якщо я вночі думатиму про всілякі страхи, то мені від того лише погіршає».

«Думатимеш про страшне — насняться вовки», — казала колись Щасливцеві його мама-собака. Тому він спробував помріяти про щось гарне, наприклад, про соковитого кролика. Та дарма — думки знову поверталися до лютопсів. Наближалася велика битва, яка так часто йому снилася. Вона почнеться, щойно випаде сніг, і ніщо не зможе її зупинити.

«Ні, — переконував він себе. — Усе станеться інакше, не так, як мені снилося. Ми придумали план і заручилися підтримкою Дрючкової зграї. Але чи вдасться наш задум?» Він намагався не уявляти, як лютопси накидаються на його друзів, притискають лапами до землі та рвуть їх. Але що більше він хотів відігнати від себе такі думки, то дедалі яскравішими вони вимальовувалися. Він майже відчував металевий запах крові в морозному повітрі.

Коли Щасливець дістався околиць містечка довголапих, то вже насилу волочив лапи, до того ж дуже змерз. У порожньому містечку було тихо, високі будинки перехнябилися й під різними кутами стриміли вгору. Звичайні речі в примарному світлі Собаки-місця здавалися зловісними. Розтрощене прозоре каміння зблискувало, наче вишкірені ікла. Зламане дерево нагадувало згорблену почвару, яка готова щомиті стрибнути на чужинця.

Щасливець обережно подріботів розтрісканими твердокам’яними вулицями. Його лапи час від часу ковзали по замерзлих калюжах, натрапляли на уламки деревини, каменю та іншого сміття, розкиданого останнім Гаркуном. Щасливець почеберяв доріжкою до занедбаного парку, обнесеного шпичастим парканом. Подекуди загорожа погнулася й упала, тож він перестрибнув через неї й опинився у високій траві.

Думки Щасливця знову полинули до Бритви та її пророцтва. «Вона вбила власне цуценя». Це усвідомлення непокоїло його. Мама-собака, яка скоїла таке, не спиниться перед убивством інших собак. «Вона не має жодного сумніву, що Собака-Земля страшенно гнівається на нас. А останній Гаркун розцінює як підтвердження свого видива». Попри самозаспокоєння, Щасливець не міг безтурботно розмірковувати про впевненість Бритви у своїй правоті. «А якщо вона має рацію в тому, що Собака-Земля домагається жертви? А що, коли її сни про Громовицю правдиві і молода лютособака становить загрозу для всіх?»

Щасливець глипнув на чорне небо. Як міг він таке подумати? Громовицю заледве чи можна назвати дорослою. Вона ні в чому не винна.

«Вона тут ні до чого…»

Тієї ж миті він побачив закривавлену морду Жаха з відгризеною нижньою щелепою, яку Громовиця виплюнула, наче шматок дичини. Щасливець пригадав безтямні жовті очі й страхітливе булькотіння в горлянці скаженого пса. Також пригадав тріумфальний погляд Громовиці, яка злизувала зі своїх вусів кров Жаха.

Щасливець зітхнув, відчувши власну малість під мерехтливими зорями. Чи Собачі Духи переймаються ним, Громовицею або іншими собаками в цьому зруйнованому світі?

Підсвідомо він задер голову й завив:

— О Собачі Духи, що з нами буде? Хіба ж Бритва каже правду й настане остаточний Гаркун, що покладе край усьому живому на землі? Невже випаде сніг і відбудеться Борвій собак? Як мені захистити свою зграю?

«А що, коли задум привести лютопсів до Солодуні та решти диких собак не вдасться? А якщо лютопси переможуть? Тоді ми будемо змушені все життя тікати?»

Від Собачих Духів не надійшло жодного заспокійливого знаку, тому Щасливець заскімлив, а по спині сипнуло морозом. «Може, вони мене покинули? А Бритва буцімто знає, що відбувається… Чи не заручилася вона підтримкою Собачих Духів?»

Охоплений страхом, Щасливець зацьковано озирався. Але жодного запаху не відчув — ані кролика, ані довголапих, ані самотнього птаха. Високі будівлі в місті затуляли вітер. Стояла така тиша й було так порожньо, що Щасливець почувався єдиною живою істотою у світі.

Він оглянув обриси занедбаного парку. Погляд зупинився на дереві — на першому побаченому ним у місті, яке стояло рівно. «Невже Собака-Ліс є навіть після Гаркуна?» Ця думка трохи його заспокоїла. «Слід пошукати схованку, — подумав він. — Собака-Ліс подбає про мене й захистить від холоду».

На серці Щасливця відлягло, й страх відступив. Він перетнув парк, прослизнув крізь діру в паркані й опинився на вулиці. Подріботів уздовж твердокам’яної дороги, поки не знайшов будинок довголапих із перехнябленими дверима. Проліз під прочиненими стулками й гулькнув усередину.

Крадькома пішов темним коридором. Запаху довголапих майже не відчувалося. Вони, певно, після першого Гаркуна так і не поверталися сюди, так і не поцікавилися станом будинку. Щасливець знайшов купу старих м’яких шкур, потягнув їх до стіни, чхаючи від здійнятої в повітря пилюки. Принаймні шкури теплі, а товсті стіни будинку не пропускали холод усередину. Щасливцю не подобалося, що він знову покладається на довголапих — ховається в їхніх барлогах, користується їхніми м’якими шкурами, але тут нічого іншого не придумаєш. Поклавши голову на шкури, він трохи поскімлив, а тоді заснув.

Щасливець розплющив очі й одразу примружився. Різке сонячне світло Собаки-Сонця, що стрибало по Безкрайому озеру, разюче сліпило іскристим промінням на воді. На вершині однієї із скель він чув лише віддалене зітхання хвиль, що накочувалися й розбивалися об піщаний берег. Він простягнув лапи, позіхнув, а тоді перевернувся на спину.

Собака-Сонце лоскотав своїм теплом. Краєм ока Щасливець побачив кролика, який вискочив із нори й пострибав у високій траві. Тваринка спинилася й заповзялася вилизувати собі передні лапки, а Щасливець ліниво за цим спостерігав. Він не погнався за вуханем, позаяк був ситий. А зграя мала досить свіжини після вранішнього полювання.

Натомість Щасливець розсіяно відмахнувся від набридливої мухи, що дзижчала над його носом. На деревах щебетали птахи, які раз за разом пурхали з трави, де шукали хробачків. Луки вибухали зеленню й квітами, над якими кружляли метелики. Щемке відчуття щастя охопило Щасливця.

Почувши пронизливе дзявкання, він миттю підхопився. Цуценята! Щасливець побіг високою травою до невеликого гаю біля ставка. Побачив чотирьох малих, що сиділи на пласкому камінні й зосереджено щось розглядали. Щасливець ніжно дивився на їхні пухнасті тіла, на великі голови з кудлатими вушками. У всіх були темно-брунатні очі. Двійко цуценят мали шерсть пісочного кольору, одне було рудувато-брунатне, а в четвертого хутро таке саме темне, як і очиська.

Раптом неподалік від щенят з’явилася темна постать. У Щасливця всередині все похололо. Лютопсиця!

Вона міцно стояла на землі, під лискучою шерстю вигравали могутні м’язи. Упізнавши Щасливця, радісно завихляла хвостом. То був не один із тих смертоносних сторожових псів, а вже зовсім доросла Громовиця!

— А що сталося потім? — заскімлило кудлате щеня пісочного кольору.

— Так-так, Громовице, що сталося потім? — задзявкала решта.

І Громовиця страхітливо витріщила очі.

— А потім земля так сильно тремтіла, що дерева хиталися й падали долі! Собаки перестрашено перезиралися й питали, чи це не кінець світу.

— Але то не був кінець світу? — тихо запитало темно-брунатне щеня. Воно було струнке, як прудкобігунка, але шерсть була довшою й на дотик ніжною.

— Аж ніяк, — промовило щеня з пісочною шерстю. Воно самовдоволено підняло мордочку, і Щасливцю здалося, що мале дуже схоже на юну Беллу. — Бо як би тоді Громовиця змогла прийти сюди й розповісти нам цю історію?

— Але кінець світу справді мало не настав, — серйозно запевнила люта собака. — Усе тряслося, Безкрає озеро розбурхалося й вийшло з берегів, скелі обвалювалися та падали у воду, а небо почорніло.

— Навіть Собака-Земля не зможе струсити цілий світ! — промовило тонким голосом четверте щеня, недовірливо схиливши брунатно-руду голову.

— Але це таки сталося, — сказала Громовиця. — Я знаю. Бачила на власні очі! Усе відбувалося перед великою битвою — Борвієм собак.

Таку назву, видно, щенята чули раніше, бо враз пороззявляли маленькі пащі, закліпали очима, перезираючись, а тоді знову обернулися до лютособаки.

— А що сталося потім? — заскімлили вони всі разом.

— Відбулася страхітлива битва! — повела далі Громовиця, настовбурчивши вуха. — Усі собаки билися не на життя, а на смерть. Зграї зійшлися в страшному герці, було чути тільки несамовитий гавкіт, скавуління й завивання. Не всі залишилися живими… — голос Громовиці майже стих.

— А за що вони билися? — запитав темно-брунатний малюк.

— Оскаженіла собака на ім’я Бритва була одержима думкою, що настане кінець світу, якщо не влаштувати кровопролиття. Вона вирішила, що Собака-Земля гарчить, бо страшенно розлютився, й шаленітиме ще дужче, коли його не задобрити. Думаю, вона просто хотіла великого побоїща й не збиралася відступати ні перед чим.

Щенята здригнулися й ще міцніше притулилися одне до одного.

— А ваша мама-собака і тато-собака билися дуже хоробро. Без них ми не змогли б перемогти Бритву.

Щенята задзявкали й захоплено подивилися на Щасливця.

— Тату, ти переміг оту злющу собаку? — запитало струнке щеня.

— Ваш тато-собака відіграв дуже важливу роль у тій битві, — сказала Громовиця.

— Що за роль? — поцікавився маленький кудлань.

— Він убив ту злюку? — допитувався короткошерстий малюк пісочного кольору.

Громовиця зиркнула на Щасливця та якось загадково підморгнула йому. Потім знову обернулася до щенят.

— Ваш тато-собака завжди вмів слухати Собачих Духів. Вони розмовляли з ним і давали йому поради. І коли наставав час, він знав, що робити.

Щенята глянули на Щасливця. Раптом він зрозумів, що знає, як їх звати.

Ліс, Небо, Річка й Земля.

Небо, короткошерсте щеня пісочного кольору, підхопилося з місця й помчало з пронизливим дзявканням.

— Наш тато-собака — герой!

За ним кинулися решта малюків, і за мить усі чотири клубочки вже тулилися до розчуленого Щасливця.

Коли Щасливець прокинувся, починало світати. Він пройшовся мовчазним будинком довголапих. На серці було спокійно. Виявляється, не всі сни похмурі… Ось йому наснилося майбутнє, де зграя живе в мирі та злагоді, де нема страху перед лютопсами, де Громовиця щаслива, а Солодуня стала мамою чотирьох чудових цуценят.

«Наших цуценят!»

Усе єство пройнялося вдячністю до Собачих Духів, які прийшли до Щасливця в його самотності і принесли таку жадану надію. Відпочилий, сповнений сил, він швидко рушив до табору Бритви. Він бачив як похмуре й страхітливе майбутнє, так і радісне й мирне. І оте майбутнє, де його діти вільно живуть під променями Собаки-Сонця, надихатиме та допоможе пройти крізь темні часи. Він битиметься до останнього подиху, тільки б воно здійснилося.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щойно над Безкраїм озером повисла смужка світла, Щасливець прокрався покривленими розтрісканими вулицями на околицю міста. Розколотий твердий камінь поступався місцем піщаному схилу, що тягнувся до самої води. На пінистих хвилях погойдувалося всіляке сміття і змиті із суші предмети. Щасливець розгледів колесо від шумоклітки, тухлянку і щось схоже на купу м’яких шкур, яку відносило течією. Білі водоплавні птахи проносилися над головою й верещали, наче сердиті гострокігті. Та принаймні це була ознака життя. Щоб не піддаватися відчуттю самотності, Щасливець нагадав собі, що він не один.

Спочатку відчув знайомий запах, від якого кров захолола в жилах. «Лютопси»! Він аж ніяк не був один.

Побачивши трьох сторожових собак, що крокували високим берегом Безкрайого озера, Щасливець притиснувся до стіни. Вони тупали лапами з лютою самовпевненістю, недбало розкидаючи пісок. «Невже Бритва привела зграю назад у містечко? — Але уважніше придивившись, він зрозумів, що помилявся. — Це їхня розвідка. Вони нишпорять… мабуть, шукають сліди нашої зграї або й саму Громовицю. Бритві, певно, уривається терпець».

Він бачив, як сторожові собаки крутнулися петлею вздовж берега, а тоді набундючені пішли до скель. Саме так він і думав — вони поверталися до свого похмурого лігва під скелями неподалік колишнього табору дикої зграї. «Вони вже знають, що ми пішли». І це обов’язково мало розізлити Бритву. Щасливець знав, що вожачка лютопсів нізащо не дозволить Громовиці вислизнути з її лап — її зграя незабаром гасатиме розтрісканими вулицями і безлюдними долинами в пошуках молодої лютопсиці. Бета здригнувся, коли подумав, що дика зграя ховається вище за течією річки.

«Що ж, їм не доведеться нас довго шукати», — подумав Щасливець і наважився підвестися. Обійшов вартових, помчав боковими провулками і піднявся на берег озера. Легко знайшов стежку поміж скель, тримаючись осторонь хиткого крутосхилу. Лапи ковзали по замерзлій землі, і він наказав собі йти повільніше. Якщо утратить рівновагу, то впаде й розіб’ється об каміння. І річ не лише в його житті. Зірвавшись, він підвів би всю зграю.

Коли Щасливець дістався лігва в печері, Собака-Сонце вже здійнявся над скелями. Тьмяне світло ледве пробивалося крізь звивисті хмари. Щасливець скрадався, припавши долі, а тоді сховався за кам’яним пасмом за кільканадцять кролячих стрибків. Звідси не було видно жодних руйнувань лігва лютопсів, скоєних Гаркуном. Щасливець навіть дещо розчарувався. От якби ж то Бритва зазнала ушкоджень або навіть отримала смертельне поранення! Але цього не сталося, тож йому слід діяти за планом.

Щасливець зітхнув, пригадуючи сьогоднішній радісний сон. На мить затримавшись, він насолоджувався умиротворенням та спокоєм. Відчувши впевненість, набрав повні груди повітря й завив, виводячи ім’я Бритви.

Стривожено зацвірінькали птахи, але з лігва ніхто не вийшов. Щасливець схилив голову набік й нашорошив вуха. Невже почувся гавкіт? Він знову завив, уже гучніше.

— Бритво!

Тепер пес виразно чув, як у печері завалувало. Потім до нього долинуло чиркання лап, і з лігва вискочило кілька лютопсів на чолі з Бритвою. Вона відразу вздріла біля кам’яної стіни Щасливця. Він не зрушив із місця навіть після того, як Бритва вишкірила зуби й грізно загарчала.

— Міський щурику! Що, сподобалося в нас гостювати?

Щасливець боявся, що він затремтить від її вишкірених зубів, але натомість відчув, як спогад про сон надав йому наснаги. «Бритва — жорстока вожачка й задирака. Вона править зграєю за допомогою страху, без поваги до собачої гідності. Досить згадати Ікла…» Бета дикої зграї відганяв спогад про собаку, що стікав кров’ю. «Так, вона накоїла багато лиха, — сердито подумав він. — Але вона приречена на поразку». І ця думка додала йому відваги.

Бритва, мабуть, щось побачила в очах Щасливця, і це змусило її завагатися. Вона різко спинилася, на спині темними колючками настовбурчилася шерсть. Молот і Кинджал стояли обабіч своєї альфи, а позаду загрозливо гарчало ще кілька лютопсів, які вартували вхід до печери.

Бритва люто зиркнула на Щасливця.

— Авжеж, навіть ти не настільки дурний, аби прийти сюди самому. Де ж решта твоїх слинтяїв?

Щасливець прокашлявся.

— Наша альфа не хоче битися з тобою. Ти розповіла про лють Собаки-Землі й мала рацію — стався другий Гаркун. Він повідривав краї скель і збурив Собаку-Озеро. Наша альфа не хоче сердити Собачих Духів. Ти ведеш боротьбу з Громовицею, а не з усіма нами. Чвари між нашими зграями тільки спричинять непотрібне кровопролиття.

— Ваше кровопролиття, — зневажливо виправила його Бритва.

Щасливець не дозволив собі зірватися.

— Нема потреби втягувати обидві зграї у цю справу. Ти маєш претензії до Громовиці, і вона кидає тобі виклик — хоче зійтися в чесному двобої. Вона чекатиме на тебе за містечком довголапих, трохи далі від зруйнованого дерев’яного містка над Безкраїм озером. Там, над річкою, де починається ліс, щойно завтра зійде Собака-Сонце, між вами відбудеться смертельний герць, і Громовиця наодинці здолає тебе в чесному поєдинку.

Бритва глузливо пирхнула.

— Оте щеня? Здолає мене?

Молот і Кинджал глузливо загавкали, і їх усі підтримали.

Спиною Щасливця пробігли дрижаки. Якщо Бритва відмовиться від двобою, то їхній план полетить шкереберть. Він подумав про зграї Солодуні та Дрючка, що чекають на його повернення на скелястому схилі.

Альфа лютопсів помітно розслабилася. Знервованість де й поділася, і до неї повернулася звична пихатість.

— Я рада, що щеня нарешті змирилося з тим, що зрештою доведеться принести себе в жертву Собаці-Землі. Але воно глибоко помиляється, вважаючи, що здолає мене у двобої. Що ж, коли вона хоче смертельної сутички, то вона її отримає. — Бритва зневажливо скривилася. — Скажи щеняті, що я прийду. І хай приготується до того, що я роздеру її й кину на поїдання щурам. Із її братами я обійшлася досить милосердно. Настав час — і вони швидко повмирали. А над Громовицею… я не змилостивлюся.

Щасливець напружився, пригадавши жорстоку смерть Ікла. Його аж занудило. «Бритва не знає милосердя».

В альфи лютопсів настовбурчився карк.

— Тепер біжи, міський щуре, і передай мої слова своїй Громовиці. Мчи щодуху! Поки я двічі кліпну, маєш щезнути з моїх очей. А не встигнеш, то ми самі їй принесемо цю звістку разом із твоєю шкурою.

Щасливець крутнувся й стрілою пролетів по камінню, між кущами, а відтак погнав у напрямку покинутого табору дикої зграї. Потім він швидко спустився стежкою між скелями вниз до Безкрайого озера.

Бета дикої зграї розумів, що йому треба квапитися, адже Бритві віри нема. Лютопси можуть здогадатися, що його зграя ховається неподалік. Якщо вона відрядить за ним погоню, то про все дізнається. Тому треба їх випередити й повідомити Солодуні, що сторожові собаки йдуть його слідами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Поки Щасливець дістався звивистого берега річки, небо затягли сірі хмари. Він зупинився і глянув на голе гілля дерев. Крижаний клаптик закружляв і впав на ніс. Щасливець відсахнувся й заскімлив, пригадавши отруєний чорний сніг у лісі біля їхнього старого табору, коли він шукав Мікі. Тепер він уважно принюхувався. У повітрі не було жодного натяку на неприємний запах.

Біля лап лягла ще одна біла крижана пушинка. Він торкнувся її, і вона розтанула. «Не будь дурним, — насварив себе Щасливець. — Це просто сніг».

І все-таки стишив крок, намагаючись обережніше йти поміж кущами, а тоді — в’юнкою стежкою за кам’янистим пасмом. Пес весь час спостерігав за сніжинками. Відчувши запах своєї зграї, він радісно заметляв хвостом в очікуванні торкнутися м’якої, оксамитової шерсті Солодуні.

У підліску він побачив картину, що зігріла йому душу. Собаки обох зграй поскручувалися калачиками, притулившись одне до одного, щоб зігрітися. Щасливець на мить завмер і замилувався видовищем. Шепіт лизав вуха Громовиці, Мікі з Хапою притиснулися до Хлюпа, а Дрючок стиха розмовляв із Солодунею.

— Гляньте на дощ! Він падає білими клаптями! — пронизливо дзявкнула Ритка.

Громовиця підхопилася на лапи й загарчала.

— Він якийсь інакший. Ніби й м’який, але холодніший, ніж звичайний дощ.

Жук і Колючка заходилися бігати невеликими колами.

— Він не зникає, коли падає долі! — заскімлила Колючка. — Щось не те з дощем!

— Може, Небо-Пси розсердилися? — запхинькав Жук і почав тулитися до мами-собаки. — Це через Гаркун?

— Усе добре, не хвилюйтеся, — заспокоювала їх Лада. — Це сніг. Він не страшний. Його не треба боятися. Коли Крижановітер збирається на силі, усе довкола обдає холодом, і Небо-Пси також мерзнуть. Їхня шерсть настовбурчується, тому їхній дощ стає м’яким і білим.

Громовиця недовірливо зиркнула вгору.

— Але чому саме тепер? Ти впевнена, що Небо-Пси не сердяться так, як сердився Собака-Озеро, коли стався останній Гаркун?

— Це просто сніг, вам же Лада все пояснила! Він нікому не зашкодить, — підвелася Марта.

— Щойно потеплішає, сніг розтане і стане водою — такою, як дощ, — запевнила цуценят Лада. — А тоді Собака-Земля вихлебтає ту воду.

— А чому він не п’є її зараз? Коли вона сніг? — запитала Ритка. — Занадто холодна для Собаки-Землі?

— Авжеж, — погодилася Лада. — Сніг дуже холодний, а Собака-Земля любить теплу воду. Він чекатиме, доки сніг розтане і стане рідким, як дощ. Тоді й вип’є.

Пояснення заспокоїло Ритку. Вона трохи порозважалася спогляданням хмаринок пари від свого подиху, а потім умостилася біля Марти. І всі разом дивилися, як падає сніг.

Щасливця затопила хвиля любові до своєї зграї. Він відкрив пащу, щоб загавкати й сповістити про своє прибуття, але відчув чужий запах і завмер. «Лютопес!»

Але то був не запах Бритви, а когось іншого. Пахло тільки одним собакою, утім Щасливця це мало заспокоювало. Він шмигнув назад у підлісок і почав навшпиньки скрадатися краєм невеликого тимчасового табору. Намагався ступати якнайлегше, щоб не сполохати ворога.

Від страху шерсть на карку Щасливця здибилася, хоча він щосили себе заспокоював згадкою про сон. Знав: якщо запанікує, то лютопес неодмінно відчує його запах.

Щасливець зачаївся під засніженою гілкою. Незабаром він побачив лютопса: той стояв, вирячивши очі й важко сапаючи, ніби не один день гнався за кроликом. Щасливець упізнав Шпичака — молодого члена Бритвиної зграї, якому пощастило народитися ще до Великого Гаркуна. Він не бачив Щасливця, навіть попри те, що видерся на стовбур поваленого дерева: лютопес розглядав табір.

Щасливець стрибнув. Усією вагою вдарив Шпичака у груди й повалив його в зарості ожини. Молодий лютопес пручався, вигинаючись під Щасливцем, який щосили тиснув йому на груди. Шпичак захрипів, хапаючи роззявленою пащею повітря, але вкусити не намагався. Видно, був дуже виснажений.

Важко було передбачити, що він може встругнути. А якщо десь поблизу сховалася Бритва? І Щасливець ударив на сполох.

— Допоможіть! Підкрався ворог! — закричав він.

Із табору повискакували собаки з обох зграй, вибухнувши оглушливим багатоголосим валуванням. Попереду мчала Солодуня. Вона миттєво оцінила ситуацію, підбігла до Щасливця й натиснула лапою на шию лютопса.

— Хто такий? — загарчала вона. — Що ти тут робиш? Кажи, бо розірву горлянку!

— Нічого його слухати! — гавкнула Лада. — Нема йому віри. Убий його та й по всьому, бо щойно випустиш, то побіжить до своєї зграї.

— Слушно, — Солодуня ще дужче вперлася лапою в горло Шпичака, і Щасливець побачив, як той зморщився від болю.

Кігті Солодуні проштрикнули шкуру на його горлі. Кров по шиї повільно стікала на свіжий сніг.

— Прошу, не вбивай мене, — благав він. — Я назавжди пішов від Бритви. Хочу пристати до вас.

— Хіба Ікло не казав те саме, обманюючи тебе, Щасливцю? — загарчала Солодуня.

— Так, не можна вірити лютопсу, — погодився Бруно.

— А як же Громовиця? — прохрипів Шпичак. — Їй же ви повірили. Прийміть мене у зграю, і я доведу, що мені теж можна!

— Громовиця — то інша історія, — наполягала Хапа. — Ми змалку її знаємо. А тебе… — і вона зневажливо скривилася.

— Бритва послала ще одного шпигуна, — зашипів Щасливець, далі штовхаючи Шпичака у зарості ожини.

Лютопес здригнувся від болю.

— Я не шпигун!

Над ним навис Дрючок і гаркнув у самісіньке вухо:

— Авжеж, ти не шпигун! Ми відпустимо тебе, а ти не побіжиш просто до Бритви й не розкажеш, де ми сховалися. Як ми могли так погано про тебе подумати!

— Убий його, не марнуй часу, — завив Вітерець.

Усі дружно загавкали на знак згоди й, вишкіряючи ікла, підступали ближче до Шпичака. Тільки Громовиця стояла осторонь, задумливо схиливши голову набік.

Солодуня ще дужче натиснула на Шпичакове горло.

— Я не шпигун, присягаюся! Бритва й так знає, де ви ховаєтеся та що задумали, — прохрипів він.

Солодуня трохи послабила натиск.

— Що ти кажеш?

Шпичак заговорив, судомно хекаючи та бризкаючи слиною.

— Ваш омега, — він хапнув роззявленою пащею повітря. — Отой дивний витрішкуватий малий. Він утік до Бритви й розповів, що ви хочете її надурити. Що викличете її на двобій із Громовицею, а вся зграя сидітиме в засідці й нападе на Бритву та на лютопсів, які прийдуть із нею. Вона все знає й не прийде без зграї. Ви самі зможете в цьому переконатися.

«Отой дивний витрішкуватий малий» не був омегою, відколи Сонечко перебрала на себе його повноваження. Але всі в зграї Солодуні добре знали, кого має на увазі Шпичак.

— Скигля, — з огидою виплюнув Щасливець.

Солодуня відпустила горло Шпичака, і той знеможено опустив голову на сніг.

— Пильнуй його, бето.

Щасливець кивнув і поставив передні лапи на груди Шпичака. Лютопес не пручався й не намагався підвестися. Він просто лежав на снігу та важко сапав.

Солодуня й Дрючок відійшли й почали тихо перешіптуватися. Їхні зграї оточили колом Щасливця зі Шпичаком і стежили, аби лютопес, бува, не вирвався.

— Як ти знайшов нас? — гаркнув Бруно, вишкіривши зуби.

— Я ж казав, малий собака усе розбовкав Бритві. Його розповідь чули всі лютопси. І всі достеменно знають, де ви отаборилися. Вони хочуть напасти на вас зненацька. І я прийшов вас попередити.

Обидві зграї охопив страх.

— Лютопси знають, де ми ховаємося, — заскімлила Стрілка.

— Вони вже, мабуть, ідуть сюди! — вирячився Шепіт.

— Вам варто поквапитися, — хекав Шпичак.

— Стули пельку, шпигуне! — загарчав Бруно, і лютопес замовк.

Якийсь час усі мовчки споглядали пухнастий білий сніг, що падав із сірого неба, кружляв і безшумно лягав на безлисті гілки. «Якщо Бритва знає, де ми ховаємося, то нам треба негайно тікати звідси, — пригнічено подумав Щасливець. — Що ж тепер робити?»

Невдовзі повернулися Солодуня й Дрючок — свіжий сніг рипів під їхніми лапами. Собаки розійшлися, поступаючись їм дорогою. Альфи всілися поблизу Шпичака.

Першим заговорив Дрючок.

— Отже, ми тебе вислухаємо.

— Але це ще нічого не означає, — швидко додала Солодуня. — Наразі ми тобі не довіряємо. Але раджу все розповісти, як є.

Щасливець позадкував, давши змогу Шпичакові підвестися. Бруно, Белла й Дубко, найбільший собака зі зграї Дрючка, сіли поряд, готові стрибнути за найменшого хибного руху бранця.

Шпичак глибоко зітхнув. Здебільшого він дивився на Солодуню і Дрючка, хоча подеколи зиркав і на решту.

— Я був змушений піти зі зграї Бритви, — почав він. — Вона геть здуріла, безперестанку торочить про свої сни і про смерть Собаки-Землі. Каже, що передбачила другий Гаркун, і хоче вбити Громовицю, бо та народилася після Великого Гаркуна. Вона вірить у пророцтво, яке нібито почула, — вона має повбивати щенят, народжених після першого Гаркуна, інакше Собака-Земля помститься. — Шпичак тепер звернувся особисто до Солодуні. — Ти ж бачила, як вона вчинила з Іклом. А він був безумовно відданим їй! Вона не зупиниться перед убивством одноплемінників. Якби я народився через кілька подорожей Собаки-місця, то вона вбила б і мене.

— Скажена почвара, — прогарчала Громовиця.

— Упевнена, що ти досі відданий своїй зграї, — холодно мовила Солодуня. — Хіба не так заведено серед лютопсів?

Шпичак заскавчав.

— Мені гидко зраджувати собак, із якими я виріс, але я не просто так зненавидів Бритву. І сумніваюся в тому, що вона базікає про Гаркун. Мені розповіли, що вона зробила з Крутем. І я на власні очі бачив, як вона позбавила життя Ікла. Після того я не зміг терпіти й пішов зі зграї.

«Здається, він не бреше», — подумав Щасливець.

— А звідки нам знати, що ти прийшов сюди сам? — запитав Дрючок.

— Можу заприсягтися. Після того як Бритва вбила на моїх очах Ікла, я знав, що мушу облишити зграю. Чекав, поки випаде нагода. Відразу після того, як ти прийшов викликати Бритву на двобій, вона наказала мені і ще двом собакам обійти нашу територію. І коли вони повернулися до мене спинами, я побіг і не зупинявся, поки не опинився тут. Бритва, безсумнівно, вб’є мене, якщо схопить. І вона вже десь недалеко. Іде розправитися з Громовицею.

На спині в Щасливця настовбурчилася шерсть.

Солодуня свердлила молодого лютопса очима.

— Ти знаєш, що вона замислила?

— Одне дуже добре знаю. Бритва одержима думкою вбити Громовицю — лише цим і переймається. Коли кілька ночей тому до табору приплентався Скигля, вона не могла повірити своїм очам і мало не збожеволіла від радості. Він попросив дозволу пристати до зграї лютопсів в обмін на важливу інформацію. І без вагань розповів їй геть усе. Тож вона знає, що ви влаштуєте засідку на скелях і готова до битви з вами.

Щасливець пригадав вранішню розмову з Бритвою.

— Вона підозріло легко погодилася на двобій із Громовицею — занадто легко. Без жодних запитань. — Прокрутивши все в пам’яті, він зрозумів, що його здивувало. Бета опустив хвіст і почав вилизувати лапу. Як він міг дозволити так легко себе обдурити?

— І що вона задумала? — запитав Дрючок.

— Вона позбавить вас переваги раптовості нападу, — мовив Шпичак. — Бритва поведе загін через містечко довголапих, але не піде з ними вздовж річки вгору. Зробить гак лісом і нападе на вас іззаду, затиснувши ваші зграї між скелями. Вона розуміє, що ви пильнуватимете стежку над річкою, й не чекатимете нападу з тилу. Я прийшов вас попередити.

— Ніяк не можу збагнути, чому ти нам допомагаєш? — прямо спитала Солодуня. — Що тобі з цього? Коли не витримуєш свавілля Бритви, то чого просто не втекти від неї? І стати собакою-самітником.

Щасливець пильно стежив за Шпичаком. Лютопес нібито підбирав слова.

— Ну, мені здалося, що так… Нечесно… Якщо ми отак нападемо на вас. Хай би що нам наказувала альфа, честь для справжнього лютопса важить багато. Ми не якісь кровожерливі дикуни. — Він підвів очі, але й далі перебував у покірній позі. І тут Щасливець спостеріг, що Шпичак зиркнув на Громовицю, утім за мить відвів погляд. — Хай там як, але я вирішив, що ви маєте знати, — додав він дещо тихіше. — До того ж із мене нікудишній собака-самітник. Я виріс у зграї і знаю тільки зграйне життя. Я не виживу сам.

Щасливцеві стало шкода його. Певно, він був зовсім не набагато старший за Громовицю й лише недавно отримав своє доросле ім’я. Навколо Шпичака густо закружляв сніг. Сидячи осторонь, він, попри м’язисте тіло і потужні щелепи, здавався геть самотнім і беззахисним.

Солодуня зазирнула Щасливцеві в очі.

— Скигля пішов від нас ще до того, як Белла розповіла про свій задум просити допомоги в Дрючка, чи не так?

Щасливець на мить задумався. Він уявив опецькуватого песика, що йде від них у сльоту. Ще Бруно тоді казав, буцімто йому шкода Скиглю. Потім старий собака запитав, як зграя зможе перемогти лютопсів, і тільки тоді Белла запропонувала звернутися по допомогу до Дрючка. «Скигля нічого не чув про Дрючка, а отже, Бритва не знає, що пліч-о-пліч із нами битимуться інші собаки». Він швидко закивав головою — так, Солодуня слушно зауважила.

У Белли заблищали очі.

— Саме так! Скиглі вже не було, коли я говорила про зграю Дрючка.

— Ну принаймні хоч одна добра новина, — сказала Солодуня. — Так чи інакше, але ми однаково битимемося. І якщо просто зараз вирушимо, то матимемо деяку перевагу. Від нашого попереднього плану мусимо відмовитися. Не сидітимемо тут просто так, чекаючи нападу лютопсів.

Шпичак полегшено зітхнув.

— То ви мені вірите?

— Не знаю, — відповіла Солодуня. — Але гадаю, що Бритва таки знає про наш попередній задум напасти на неї зі скель. Тому треба придумати щось інше.

Щасливець побачив, як Шепіт щось сказав Косю, який відразу підскочив до Хлюпа і прошепотів йому щось на вухо.

Хлюп поштиво подріботів до Дрючка.

— Альфо, хотів би з тобою поговорити. Шепіт дещо придумав, і мені здається, що нам це вдасться.

Дрючок разом з усіма обернувся і глянув на чорного собаку з жосткою, як дріт, шерстю.

— Кажи.

— Якщо лютопси насправді продиратимуться через ліс повз наш табір, ми можемо спробувати зірвати план нападу зграї Бритви. Але то буде нелегко. — Хлюп зніяковіло переступав з ноги на ногу. — Для цього потрібні спритні й швидкі собаки. Дуже швидкі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець, Солодуня і Шепіт грузли в снігу. Його нападало достатньо, щоб сховати їхні лапи під свою холодну білу шкуру. Із неба летіли сніжинки, осідали на камінні, деревах і долині, поки собаки йшли звивистою стежкою углиб суходолу, подалі від річки. Щасливець колись бачив сніг у місті, але там шумоклітки швидко розчавлювали його своїми круглими верткими лапами, і довголапі розтоптували його теж.

Але тут, у світі без довголапих, не було кому потривожити сніг. Він лягав на землю, а його крижаний дотик нагадував Щасливцеві про Альфі. Слова мертвого собаки просто переслідували Щасливця.

«Зграя ще, може, й виживе, якщо кожен собака виконуватиме свій обов’язок, коли настане Борвій. А найважливіший обов’язок ляже на тебе».

Щасливець насупився. «Але про який мій обов’язок йдеться?»

Тишу порушила Солодуня.

— Під снігом усе навколо має інакший вигляд, — вона озирнулася, принюхуючись до повітря. — Так, річка позаду нас, але я не пам’ятаю, щоб долина була такою широкою.

Щасливець примружився, вдивляючись у білу пелену із лапатих вертких сніжинок.

— Так, під снігом усе здається більшим.

— Усе добре. Я прожив тут майже все своє життя. І достоту знаю, де ми є, — тихим голосом запевнив усіх Шепіт. — Хоча ми цього за снігом і не бачимо, але ліс просто перед нами, а містечко довголапих трохи нижче за течією річки. — Він озирнувся й кивнув праворуч.

Щасливець сподівався, що сірий собака добре орієнтується на місцевості. Бо сніг геть усе змінював — обриси, кольори, запахи.

— Тут так тихо, — нашорошилася Солодуня.

— Занадто холодно для дичини, — промовив Шепіт і знову рушив уперед. — На білому снігу зграю лютопсів буде видно здалека. Якщо Шпичак сказав нам правду, то вони вже мали б дістатися містечка. А також могли підійти до річки чи навіть уже перетинають ліс.

Щасливець здригнувся.

— Так, можливо. Нам варто поквапитися.

Вони наддали ходи, ковзаючись і притоптуючи свіжий сніг, аж поки Щасливець не розгледів обриси будівель довголапих і не зрозумів, що вони підійшли до околиць містечка. Ніздрі вловили їдкий запах, і бета став як укопаний.

— Лютопси! — тихо заскімлив він. — Вони десь тут.

Шепіт заходився нюшити повітря.

— Он попереду сліди, — Солодуня обережно вийшла трохи вперед. — Усі різного розміру. Вочевидь, тут ціла зграя.

Карк у Щасливця здибився.

— Шпичак сказав правду. Вони хочуть заскочити нас зненацька. Скигля, певно, дійсно розповів про наш задум. — Від люті в нього аж вуса затремтіли: цей курдупель таки зрадив їх!

Солодуня стиснула зуби.

— Отой куций йолоп вважає, що він наймудріший, але він усього не знає.

— Ви битиметеся з ними не самі, — мовив Шепіт.

— Як пощастить, то й узагалі не битимемося, — Солодуня знову принюхалася до відбитка. — Вони нещодавно вийшли з містечка. Бо сліди ще не занесені снігом.

Солодуня мала рацію. На землю сипався лапатий сніг, і вже дуже скоро сліди майже геть замете.

— Сюди, — тихо сказав Шепіт і повів їх подалі від слідів углиб долини. Зі снігу поставали темні стовбури дерев із покритими білим гілками. Неподалік уже починався ліс!

Попри холод, у Щасливця на душі було тепло: він згадував сон, де його щенята плигали під променями Собаки-Сонця. Подумки він звернувся до Собаки-Лісу.

«О мудрий Собачий Душе, ти завжди захищав мене. І тепер, як ніколи, я потребую твоєї допомоги!»

Собаки пішли звивистою стежкою між деревами й зупинилися перед кам’яною печерою. Щасливець і Солодуня перезирнулися.

— А що, коли лютопси нас почують? — запитав Щасливець.

В очах Солодуні сяйнула рішучість.

— Ми занадто далеко зайшли, щоб відступати. — Вона закинула голову й завила. Разом із нею завили Щасливець і Шепіт, а потім усі троє люто загавкали просто в печеру.

Спочатку було тихо. Щасливець пильнував за входом у лігво й уявляв собі лютопсів, що стрункими лавами мчать по снігу, напираючи на дику зграю. Він задзяволив іще гучніше, щосили напружив горло і наважився зробити крок до печери.

Аж тут ізсередини вивергнулося страхітливе, люте рикання, і серце Щасливця пропустило удар. Ошелешені собаки завмерли, їхні очі впилися в чорну прогалину.

Першою отямилася Солодуня.

— Гавкаймо далі! — закликала вона.

Усі троє завалували ще лютіше.

Щасливець відчув важке гупання лап, від якого аж двигтіла земля.

— Іде, — мовив Шепіт, затремтівши від страху, а відтак загаласував далі.

— Біжи, — мовила йому Солодуня.

— Ти впевнена?

— Так, повертайся до свого альфи. Хутко!

Шепіт коротко кивнув, крутнувся на місці й чкурнув геть.

Щасливець на повен голос протяжно завив, витискаючи все повітря з легень. Знову зсередини почулося тупотіння. Затряслася земля, і з кам’яної прогалини вискочив кудлань. Він шалено крутив навсібіч головою та несамовито гарчав.

Солодуня й Щасливець позадкували, але не замовкли.

Кудлань перевів червоні очі з собак на білий сніг і здивовано закліпав. У його зіницях спалахнув гнів, він вишкірився. Із кривих зубів потекла слина. Здоровило піднявся на задні лапи й замахнувся на Щасливця величезною передньою.

Щасливець відскочив, але гавкати не перестав. Борючись зі страхом, який стискав йому живіт, він іще дужче дражнив велетенського звіра. Кудлань знову оглушливо заревів. У мовчазному лісі здавалося, що це страшний гуркіт грому Небо-Псів або страхітливий рик Собаки-Землі. Кров у шиї Щасливця шалено пульсувала, він хапав пащею повітря й відходив разом із Солодунею.

— Готовий? — тихо спитала вона.

Щасливець кивнув.

Кудлань знову почав зводитися на задні лапи, аж поки не став рівно, наче могутнє дерево. Розмахуючи обома передніми лапами, він розтинав повітря довгими й дуже гострими кігтями.

— Тікаймо! — завила Солодуня.

Вона крутнулася й помчала в бік містечка довголапих. Щасливець побіг слідом. Озирнувшись, він побачив, що спантеличений кудлань завагався. Відтак став на чотири лапи й кинувся вперед по снігу із вражаючою швидкістю.

Щасливець намагався не відставати від прудкобігунки, яка, здавалося, летіла над засніженою землею. Йому не вдавалося так швидко бігти. Через свою статуру й коротші лапи він щораз спотикався, ковзав сніг та наштовхувався на сховані під білою холодною шкурою гілки, коріння й пеньки. Він не сподівався, що такий величезний і неоковирний звір може бути таким швидким.

Коли вони добігли до слідів, залишених лютопсами, Щасливець дуже захекався, а лапи немов наливалися свинцем. Кудлань гнався за ними засніженою долиною, збиваючи лапами білі хмари.

— Бачиш, куди вони ведуть? — засапано спитав Шасливець.

— Сюди! — гавкнула Солодуня.

— Я вже не можу! — захрипів бета дикої зграї.

Його проймали сором і жах. Кудлань наздоганяв.

— Паркан уже недалеко. Перестрибнеш через нього і сховаєшся, а кудланя залиш мені!

— Я не покину тебе! — перелякався він.

Солодуня збиралася бігти просто в осердя зграї лютопсів!

— Усе буде добре. Я ні з ніким не битимуся. Собака-Вітер допомагає мені, дмє в спину. Я обжену найшвидшого собаку!

Від ревища за спиною серце Щасливця застрягло клубком у горлі.

— Але, Солодуню…

— Паркан! — загарчала вона. — Наказую тобі, бето!

І миттю рвонула вперед, подаючи голос, щоб кудлань гнався за нею. Щасливець підкорився наказові, його розум затьмарився, але лапи слухалися. Перестрибнувши через загорожу, він повалився в сніг і затамував подих. Кудлань зупинився біля паркана, відсапуючись і пирхаючи. Тут різко загавкала Солодуня, і звір знову побіг на її голос, гупаючи лапами — здавалося, задвигтіла вся долина.

Щойно стихло важке тупання кудланя, як груди Щасливця вибухнули й він почав хапати повітря роззявленою пащею. До нього повернувся здоровий глузд. Подумав про Солодуню, яка бігла до лютопсів, і про здорованя, що мчав за нею. Розумів, що йому треба вертатися до зграї. А якщо Шепіт не встиг? Раптом щось пішло не так, і тепер потрібна його допомога?

Але він не може покинути Солодуню. Перестрибнувши через паркан, Щасливець подріботів за кудланем на безпечній відстані. Величезні сліди просто неможливо було не помітити, але, попри такі розміри звіра, Щасливець його не бачив крізь невпинну білу круговерть лапатого снігу.

Раптом до Щасливця долинуло пронизливе дзявкотіння, і він нашорошено застиг. Почув якусь метушню, гарчання кудланя й навіжене валування собак. Він наддав ходи, але наближався обережно, щоб раптом не наткнутися на кудланя.

Стривожено гавкали лютопси.

— Собаки! Швидше! На нас напали!

— Хто? — дзявкнув інший пес.

Щасливець почув панічне завивання Бритви.

— Прудкобігунка привела снігове чудовисько! До бою!

Щасливець припав долі. Бачив тільки темні силуети, що металися в хуртовині. Солодуні з-поміж них не було. Певно, втекла ще до того, як Бритва зрозуміла, що відбувається. Лютопси вишикувалися в шеренгу, стаючи пліч-о-пліч. А тоді на них кинувся кудлань — гора нестримної люті й темного хутра. Якийсь собака заскавчав від болю, і Щасливець іще нижче опустив морду, втискаючись усім тілом у сніг.

Почуття вини охопило Щасливця. Нестерпно тяжко було чути собаче скавуління. «Хай би якою недоброю була Бритва, але саме я допоміг привести кудланя до лютопсів».

— Ой, моя нога! Допоможіть! Хто-небудь, допоможіть мені!

Щасливцю до горла підступила їдка жовч, і він судомно ковтнув слину. У нього різко запаморочилося в голові.

— Він повертається! — панічно закричав Молот.

Долину пронизав розпачливий голос Бритви.

— Зупиніть його, бо він нас усіх зжере! Кусайте за боки й за задні лапи! Поваліть на землю і вгризайтеся в його смердючу горлянку!

Щасливець почув глухий звук від тіл, що зіткнулися. Кудлань обурено заревів. Загупали важкі лапи, і майже відразу в агонії заскавулів собака. Щасливцеві хотілося затулити вуха, він прикрив голову лапами. У тиші засніженої долини було виразно чути, як зуби роздирають плоть, а щелепи трощать кістки. Приречено захрипів собака, у його горлі заклекотіло, і в холодному сірому повітрі розійшовся різкий металічний запах крові.

Продираючись крізь гущавінь лісу до кам’янистого пасма, він аж задихався. Попри колючий холод, тіло пашіло. Сніг укрив скелі важкою білою шкурою, і тепер усе навколо здавалося м’яким і гладеньким. Але Щасливець добре знав, що під пухнастими холодними сніжинками лежав підступний крихкий камінь. Він занепокоєно заскімлив. Він не бачив жодної ознаки перебування поблизу його зграї. Почав обходити скелі, дряпаючи сніг передньою лапою. У ніс йому вдарив насичений солодкий запах. Солодуня!

Її сліди вели вниз. Щасливець обігнув скелястий виступ і поміж деревами побачив стежку, що в’юнилася до річки. Замерзла гладінь води похмуро виблискувала між берегами.

Повітря розітнув сердитий гавкіт.

— Хто йде? Як звати? — з-за скель вискочила постать із настовбурченим карком і грізно опущеною головою.

Щасливець упізнав голос.

— Мікі, це я!

Він радісно побіг до чорно-білого собаки, метляючи хвостом.

На радощах Мікі враз перетворився з лютого вартового на життєрадісне, енергійне щеня. Він лагідно загарчав, тицяючись у Щасливця мордою і штовхаючи його в бік.

— Солодуня давно повернулася, а тебе нема й нема. Ми думали, що з тобою щось сталося. Добре, що ти вже тут.

Він помчав засніженим берегом і шмигнув кудись під дерева. Щасливець побіг слідом і побачив обидві зграї, які посхоплювалися з місця й радісно задзявкали.

До Щасливця підбігла Солодуня, лизнула його в ніс і пригорнулася до шиї.

— Усе вдалося, — повідомила вона. — Кудлань напав на лютопсів, а вони геть не були готові до такого. Там закрутилася така веремія… Тож я майже непомітно втекла. За мною погналися кілька собак Бритви, але дуже швидко відстали.

Її очі задоволено блищали.

— А Бритва поранена? — запитав Щасливець.

Солодуня зітхнула.

— Чесно кажучи, не знаю. Бо там таке почалося, коли кудлань напав на лютопсів… Я не дуже й придивлялася.

Між Мартою та Ладою протиснулася похмура Громовиця.

— Було б добре, якби вона здохла в муках. Вона це заслужила, — злісно прошипіла колишня лютопсиця.

Щасливця вразила жорстокість її слів.

— Я чув, як вони там гризлися, — пробуркотів він. — Але нічого не бачив. Кілька собак скавуліли. А ще один від болю аж завив. Але, здається, то була не Бритва. — Бета дикої зграї глянув на засніжену місцевість: стояла якась моторошна, зловісна тиша. — А Бритва тебе впізнала, Солодуню. Вона знає, що саме ти привела кудланя до її зграї. Якщо вона жива, то тепер обов’язково тобі помститься.

Він спробував викинути з пам’яті звуки шматування плоті, трощення кісток і дике завивання сторожових псів.

— Нам доведеться битися з ними на відкритій місцевості, — тихо мовила Солодуня. — Сподіваймося, що тепер вони не матимуть переваги, яку дав їм Скигля, бо нічого не знають про зграю Дрючка.

— Але Бритва ще дужче розлютиться, — заскімлила Стрілка, тулячись до Бруно.

Солодуня нічого на це не відповіла.

— У нас обмаль часу, — тихо промовила вона. — Допоможіть мені вишикувати собак до бою. — А тоді заговорила голосніше, аби її почули всі. — Звертаюся до моєї зграї і до зграї Дрючка. Настав час битися пліч-о-пліч. Лютопси невдовзі будуть тут. Вони жорстокі й прагнуть помсти. А найгірше, що Бритва роздразнила їх і змусила повірити, що тільки вбивство Громовиці зможе відвернути остаточний Гаркун. Не дамо прорвати нашу оборону! Переборімо страх і відважно наступаймо! Ми дуже близько до Борвію собак, і перемога буде за нами.

Кілька собак схвально гавкнули, але Щасливець також відчув у повітрі запах страху. Виконуючи наказ, він почав шикувати сильніших собак на чолі зграї. Мікі, Хапа і Бруно висунулися дещо вперед. До них приєдналися найкращі бійці Дрючка.

Перед шеренгою на струнких ногах походжала Солодуня.

— Коли попруть лютопси, зімкніть лаву. Якщо ми роз’єднаємося, то ворогам буде легше нас розметати та прорвати оборону. — Вона відтіснила мордою Стрілку від берега річки. — Не наближайтеся до краю. Лід тонкий, якщо зсунетеся з берега, то ви опинитеся у крижаній воді. Боюся, що навіть Марта довго не витримає в такому холоді.

Чорна водолазиха згідно кивнула головою, і Стрілка відсунулася подалі від краю.

Щасливець тривожно дивився на Шпичака, що стояв у першому ряду, затиснений між Бруно та Беллою. Він був незворушний.

Щасливець не міг не згадати про Ікла, який залишався відданий Бритві, попри всі її знущання з нього, й таки допоміг своїй альфі обдурити дику зграю, заманивши Щасливця в пастку. «Заради Небо-Псів, які все бачать і чують! Нехай ми не марно повірили Шпичаку…»

Із невеселих роздумів його вивела Громовиця, яка пробилася вперед, відштовхнувши з дороги Кося, бо їй кортіло зайняти місце попереду зграї.

На неї суворо зиркнула Солодуня.

— Ні.

— Але я мушу! — запротестувала Громовиця. — Бритва навіть не прийшла б сюди, якби не я. Я маю бути в перших лавах, щоб помститися за своїх братів!

— Ти це зробиш, — запевнив Щасливець. — Але не варто виставляти себе напоказ. Наразі маєш бути трохи позаду.

У Громовиці сіпнулися вуха, але з місця вона не зрушила.

— Бета звелів тобі залишатися позаду. Виконуй наказ! — гавкнула Солодуня.

Переставляючи ніби враз закам’янілі лапи, Громовиця обернулася й пошкандибала назад, проштовхуючись крізь кілька шеренг. Вона сіла, похнюплено опустивши вуха, і про щось замислилася, а собаки зімкнули свої лави навколо неї.

Щасливець відчув щемке тепло в грудях. Громовиця досі залишалася щеням. Він пам’ятав її нестримною і впертою, якою вона була тоді, коли її знайшли в Собачому Саду, а також пам’ятав її сумною, якщо її сварили чи дорікали. Відтоді вона не змінилася.

До Громовиці підійшла Марта й поклала свою голову їй на плече.

— Не сумуй, дорогенька, — пробуркотіла вона. — Так буде краще.

— Але я не хочу, щоб мені було краще. Я хочу битися за свою зграю, як і всі.

— Твій час настане, — заспокоїла її Марта.

Щасливець побачив, як Громовиця тицьнулася головою в густу чорну шерсть Марти. Ніби вони ніколи й не сварилися. Він зауважив із боку водалазихи ніжне, майже материнське ставлення до молодої собаки, а також довірливість в очах Громовиці.

Переконавшись, що Громовиця наразі залишатиметься в тилу, Щасливець пішов над річкою, перевіряючи, чи всі приготувалися до битви. Дехто наче посміливішав, запал і душевне піднесення передавалися від собаки до собаки. У задніх лавах Щасливець побачив, як Сонечко перелякано труситься і стурбовано роззирається. Скулившись, вона здригалася від найменшого звука, крутилася й нервово хекала.

Щасливець лизнув її у вухо і спробував підбадьорити.

— Як почуваєшся?

Сонечко випрямилася, напустила на себе грізний вигляд, але її страх видав хвіст, що тремтів.

— Я зроблю все, що можу, щоб битися за свою зграю, — хоробро відповіла вона.

— Тобі не треба битися. Ти маленька й біла, тебе майже не видно на снігу. Я хочу, щоб ти десь сховалася в безпечному місці.

— Але тоді я буду боягузкою, — заскімлила вона. — Мушу виконати свій обов’язок.

— Обов’язок буває різним, — запевнив її Щасливець. — І твій обов’язок полягає не в тому, щоб битися. Залишайся в безпечному місці, а потім допоможеш зграї в інший спосіб. — Він стишив голос. — Коли Солодуня повела кудланя до лютопсів, я мусив сховатися за паркан. Бо я біг повільніше за Солодуню й нічим не міг їй допомогти. Мені було дуже важко на серці. Нема двох однакових собак, але кожен робить те, на що здатен, маючи свій неповторний хист. Ти допомагаєш підтримувати наш дух на належному рівні. І це навіть важливіше, ніж міцні щелепи чи гострі кігті. Ти виконуєш особливий обов’язок.

Сонечко вдячно закліпала очима, а тривожність її дещо послабшала. Закрутивши хвостом, вона позадкувала до купи свіжого снігу під стовбуром дерева, де вирила собі ямку й буквально залізла всередину кучугури, зникнувши з виду.

Щасливець повернувся до Солодуні, яка стояла перед зграєю. На відстані кількох собак уже майже нічого не було видно. Повалив іще густіший і лапатіший сніг — завірюха розгулялася не на жарт. Крижаний холод пронизав Щасливця до кісток. Ось нарешті й настав Борвій собак, який він не раз бачив у своїх снах.

Сказані Сонечку слова досі відлунювали у голові. «Обов’язок буває різним».

Але який його обов’язок? Про що говорив Альфі? І коли настане час, чи знатиме Щасливець, що робити?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У таку хурделицю неможливо було зрозуміти, чи досі день, а чи настала ніч. Щасливець вдивлявся в небо, але бачив тільки білу завихрену пелену. Собака-Сонце, певно, влігся спати у своєму теплому кублі за обрієм — далеко від холодних обіймів Крижановітру. «Але де тоді Собака-місяць? — питав сам у себе Щасливець. — Невже вони обоє від нас утекли?» Ні, це неможливо. Мама-собака не раз казала, що коли Собака-Сонце заходить за обрій, то з’являється Собака-місяць, і тоді вже він пильнує за собаками. Тож завжди хтось із Собачих Духів дивиться на світ унизу й допомагає всім нужденним.

«Мама жила за інших часів, — сумно подумав Щасливець. — Тоді в місті всім керували довголапі… Собака-Земля був мирним і завжди ставав на наш бік».

Того світу вже нема.

Час від часу Щасливець намагався струсити з себе великі пухнасті сніжинки, але вони сипали й сипали. Поряд непорушно стояла Солодуня, пильно вдивляючись у сніговицю. Дрючок сидів із другого боку від нього, нашорошивши вуха і сторожко вдихаючи повітря.

— Ну, що? — запитала Солодуня.

Клаповухий собака зітхнув.

— Наразі нічого.

Лавами дикої зграї, що вишикувалася позаду них, прокотився тихий гомін. Щасливцеві дуже хотілося, щоб десь закричав птах на дереві або зашурхотіла миша вздовж берега, порушивши цю моторошну тишу.

«Чому лютопсів так довго нема? Не міг же кудлань загризти цілу зграю! А чи звір так налякав їх, що вони повтікали?»

А тоді вуха вловили дуже тихе порипування лап на снігу. Страх підкотився Щасливцеві до горла. Солодуня напружилася, а Дрючок поривчасто підвів голову.

Добру хвилю вони нічого не чули, окрім шерхотіння снігу, що кружляв над землею. А тоді знову щось зарипіло, і на тлі білої пелени почала проявлятися темна постать.

Бритва! Її очі були налиті кров’ю, а губа тремтіла від люті. Утім м’язи лютопсиці потужно вигравали під лискучою шерстю, і на шкурі не було жодної подряпини. Вона обвела поглядом дику зграю й скривилася. Позаду неї з’явилися її посіпаки Молот і Кинджал. Щока Молота була розірвана, з плеча звисали клапті шкури.

Щасливець здригнувся. Певно, кудлань махнув лапою…

Позаду помічників Бритви Щасливець розгледів обриси інших лютопсів. У таку сніговицю важко було визначити їхню кількість, але він припустив, що після сутички з кудланем їх таки значно поменшало.

— Ти! — гаркнула Бритва. Її червоні очі прикипіли до Солодуні. — Прудкобігунко! Я бачила, як ти пробігла перед нападом снігового чудовиська. Ти привела його до нас. Це дуже підступний план.

Солодуня напружилася.

— І я це зробила б іще раз.

Бритва тупнула лапою по снігу, здійнявши білий вихор.

— Твій хитромудрий задум засвідчує лишень те, що ти боягузка, так само, як і твоє рішення напасти на нас із засідки біля скель. Твоя зграя занадто немічна, щоб битися з нами відкрито. Упевнена, що твої пси так само мають заячу кров. Віддай мені Громовицю — вона моя.

— До нас приєдналася ще одна зграя, — загарчала Солодуня. — Дрючок — хоробрий вояк, і його собаки битимуться пліч-о-пліч із моїми собаками.

Бритва здивовано вирячилася на клаповухого собаку та єхидно пирхнула.

— Прудкобігунко, я знала, що твоя зграя геть немічна, але ніколи не думала, що аж так безнадійно! Невже ти покликала на допомогу зграю на чолі з трилапим калічкою?

Молот і Кинджал запопадливо загавкали. Щасливець відчув, як його страх поступається місцем гніву, що нуртує в усьому тілі. А Дрючок мовчки і якось відсторонено дивився на Бритву. Йому було байдуже до її слів! І це, здається, найдужче дратувало альфу лютопсів.

Бритва провела язиком по губах, спрямувала погляд на замерзлу річку й похмуро мовила:

— У нас обмаль часу. Я передбачила другий Гаркун, і моє пророцтво здійснилося. Вчора уві сні Собачі Духи попередили мене про третій і остаточний Гаркун. Собака-Земля загине, й настане вічна ніч. — Вона глянула на Щасливця. — Міський щурик знає, що я не брешу. Йому таке саме снилося.

Між ними ніби проскочив вогонь Блискавця. Щасливця душила лють. «Я ніколи не розповідав їй про свої сни. Звідки вона знає? Хіба що Скигля розповів?»

Бритва ще раз зловтішно зиркнула на Щасливця, а потім знову звернулася до Солодуні.

— А кров щеняти таки умиротворить Собаку-Землю. Остаточний Гаркун ось-ось має статися. Знаю, що міський щурик теж відчуває його наближення. А ви цього ще не зачули? Тільки смерть Громовиці відверне остаточний всеосяжний Гаркун.

Тілом Щасливця прокотилося якесь дивне тремтіння. Він відчув знайоме хвилювання. Сніг і далі кружляв та падав, але повітря вже затріпотіло. Карк здибився, а шерсть на спині закрижаніла. «Це така її зловмисна каверза. Вона змушує мене уявляти те, про що говорить, дізнавшись від Скиглі про мої видіння. Бо Солодуня колись розповіла зграї про мої сни, і тепер Бритва нас лякає, щоб ми віддали їй Громовицю».

Він набрав повні груди повітря й видихнув. Солодуня ж навіть вухом не повела.

— Ми захищатимемо Громовицю й нашу територію, тож битимемося не на життя, а на смерть. Тепер нас більше, бо пліч-о-пліч із нами зграя Дрючка. Він хоробрий і шляхетний собака, а його зграйники нестримні в бою. Після сутички з кудланем вас поменшало. Тож кількісна перевага на нашому боці.

Щасливця вразила рішучість Солодуні. Розумів також, що її слова бадьорять і диких собак.

Але вона ще не закінчила говорити.

— Твоя зграя пригнічена й застрашена, — вела далі Солодуня. — Твої собаки стали свідками жорстокості, із якою ти вбила Ікла — щеня, яке було тобі віддане до кінця свого життя. Дехто не витримав твоїх знущань. — Вона кивнула головою на Шпичака, і молодий лютопес вийшов уперед.

Щасливець затамував подих. «Якщо Шпичак збирається зрадити, то для цього саме час…»

Але вуха Бритви загнулися назад, і вона зашипіла, щойно побачивши Шпичака:

— Зрадник! — завила вона. — Я роздеру тебе на дрібні шматочки!

— Якщо тільки він не вб’є тебе першим, — гаркнула Солодуня.

Бритва підступала до неї, настовбурчивши карк і вишкіривши зуби. Молот і Кинджал, що стояли обабіч своєї альфи, рушили слідом. Решта лютопсів також заворушилися. В останньому ряді лютопсів Щасливець побачив вовчі обриси свого колишнього альфи й страшенно розлютився.

Бритва зневажливо зиркнула на Солодуню.

— Невже ти й досі нічого не докумекала? Ти можеш мати більше собак, ти можеш хитрувати, як тобі заманеться. Але ми природжені бійці, а ви — жалюгідні покидьки, купка диких псів, як не знають ані честі, ані дисципліни. Ви лише кілька кривеньких, кволих і боягузливих щуриків, яких повикидали довголапі, коли втікали від Великого Гаркуна. А ми витривалі й добре треновані. Ми народжені вбивати й знищимо кожного, хто стане нам на заваді.

Лютопси загарчали й загавкали, погоджуючись зі своєю альфою. Спиною Щасливця пробігли дрижаки. Дехто з диких псів за все своє життя не вбивав нікого більшого за кролика. А про повідкових собак годі й казати. Подумав про Ритку та Ладиних щенят…

Тамуючи страх, Щасливець звернувся до Бритви.

— Годі базікати! Ти почула, що сказала наша альфа: ми не віддамо Громовицю тобі на поталу. Ми тебе не боїмося. Наші собаки готові битися до кінця.

Тепер подала голос дика зграя. У відповідь лютопси грізно загарчали.

І тут морозне повітря розітнув чистий і дзвінкий голос Солодуні:

— Дикі собаки! До бою!

Собаки кинулися вперед, здіймаючи лапами хмари снігового пороху. Солодуня стрибнула просто до Бритви, і Щасливець помітив, як в очах альфи лютопсів промайнуло потрясіння. Вона однозначно не сподівалася, що дикі собаки наважаться піти в бій першими. Бритва стиснула щелепи й зарепетувала:

— Лютопси, вбивайте! Убивайте всіх!

Сум’яття охопило обидві зграї, що скупчилися над річкою, щойно лютопси повискакували з густого снігу. Дехто з них після сутички з кудланем був тяжко поранений, але біль, здавалося, тільки додавав їм рішучості. Дійсно, лютопсів було менше, але Бритва мала рацію — вони треновані бійці. Вони вправно тримали стрій, а їхні очі скажено палали.

Лютопси нестримно напирали на диких собак. Кинджал підскочив до Шпичака, відкинув його до дерева і клацнув гострими зубами біля самої шиї.

— Підлий зрадник! — захрипів здоровезний лютопес. — Зараз побачиш, що ми робимо з такими, як ти!

Щасливець хотів був уже поквапитися на допомогу Шпичаку, аж тут краєчком ока зауважив порух сірої шерсті. За мить Хапа заскавуліла від болю. Це напіввовк підкрався до диких собак із тилу і, заскочивши колишню однозграйницю зненацька, загнав свої довгі зуби їй у задню лапу. Хапа билася відчайдушно, дряпала морду колишньому альфі, але ніяк не могла вирвати лапу з його щелеп.

— Таж ми були в одній зграї! — аж задихалася Хапа. — Я виконувала твої накази — була віддана тобі.

— Твоя вірність нікому не потрібна, — пробубонів напіввовк і ще міцніше стиснув зуби.

Зі сніговиці вискочив Мікі й зацідив колишньому альфі по морді двома передніми лапами. Напіввовк розтиснув щелепи й упав.

— Повідковий щуре! — бризкав слиною він. — Я навіть не знав, що ти таке вмієш!

Напіввовк підхопився та знову напав, аж тут невідь-звідки світлою блискавкою мелькнула Солодуня і стала між вовкособом та пастушим собакою.

Колишній альфа скривився в жорстокій посмішці.

— То ти та, що посіла моє місце? — гарикнув він. — Отже, ти замість мене, новий я?

Солодуня напружилася й загарчала.

— Ніяка я не ти, — захрипіла вона зневажливо. — Ти ніколи не був справжнім альфою!

І вмить накинулася на вовкособа, притиснувши його до промерзлої землі й устромивши гострі зуби в шкуру. Поки вони качалися по снігу, Мікі стояв поруч, готовий прийти на допомогу своїй вожачці.

«Але, здається, Солодуні наразі не потрібна допомога».

Тепер увагу Щасливця привернув Шпичак. Молодий лютопес заскімлив, щойно Кинджал притиснув його долі своїми міцними лапами. Кинджал надірвав вухо Шпичакові, і звідти бухнула кров. Шпичак брикався, щосили опираючись, але ніяк не міг звільнитися, тому тривожно дзяволів.

Щасливець рушив до нього. «Молодий собака довів свою відданість і заслуговує на нашу допомогу». Тепер він — дикий!

— Тримайся!

— А що, чи далеко зібрався?

Це був Молот, Бритвин бета. Його кремезне, м’язисте тіло перегородило дорогу. Шпичак гукав, потребуючи підтримки, але Щасливець нічого не міг вдіяти. Спробував проскочити повз Молота, але лютопес, попри чималі розміри, виявився досить спритним. Він стрибнув на Щасливця, клацнув зубами й загарчав із піною на зубах.

Вони якусь мить борюкалися, але Щасливець вивільнився й відбіг на безпечну відстань. На виручку Щасливцеві прийшов Бруно. Він вишкірив зуби і грізно заревів. Та навіть удвох вони ледве витримували шал навіженого собаки. Молот напирав на них, відтісняючи до річки.

Раптом несамовито завив Шпичак.

Щасливець побачив, як до дерева, під яким Кинджал рвав собаку, промчав клубок піщаної шерсті. То була Белла! Вона підскочила до Кинджала і, не задумуючись, хвицьнула задніми ногами. Умить його голова сіпнулася й гупнулася об стовбур.

Шпичак вирвався з лап Кинджала і, поки його нападник приголомшено спинався на ноги, став поруч із Беллою.

Аж тут пекучий біль пронизав передню лапу Щасливця. Озирнувшись, він побачив Молота. Помічник Бритви скористався метушнею й розпанахав отой шрам від укусу вовкособа, коли той вирвав шматок шкури. Різко запахло кров’ю. Щасливець заточився, приголомшений болем. У вухах загупало, а горло стиснулося, ніби він наковтався піску. На мить в очах потемніло. Здалося, наче сніг розстанув, і Собака-Сонце назавжди щез.

Отямився від навіженого багатоголосого гавкоту. Молот лежав долі, придавлений лапами кількох собак. Щасливець помітив зламаний сірий хвіст Шепота. Також розгледів біля себе в сніговому вирі постаті Бруно, Кося і Лади. Саме вони тисли Молота до землі. Щасливець перестав хитатися, підбадьорений злагодженістю дій і хоробрістю диких собак. «Може, нам все ж таки вдасться перемогти зграю Бритви…», — майнуло в голові.

Щасливець потроху рушив до собак, аж раптом зашпортався об щось тверде. На снігу нерухомою колодою лежав лютопес із виряченими очима й висолопленим рожевим язиком. Із глибокої рани на животі дзюрила кров.

«Перша смерть у цій битві».

Щасливець не знав цього бідолашного собаки. Йому стало сумно. «І нащо нам битися? Ніхто не заслуговує на таку смерть». А тоді нагадав собі, що саме лютопси пішли на них війною. Дика зграя довго намагалася уникнути кривавого зіткнення.

Зализуючи рану на лапі, він оглянув криваве бойовище. Собаки билися просто несамовито, у снігових круговертях мелькали клубки різнобарвної шерсті. Світ перетворювався з білого на червоний, металевий запах крові загус у повітрі. Все було, як у його видіннях. Ба гірше… Бо все відбувалося наяву і з його друзями. Із його родиною.

Від річки до Щасливця долинуло завивання, він підскочив, скривившись від болю, і намірився йти на допомогу. Проповз уперед, пильно вдивляючись у вихори хуртовини.

Шепіт втрапив між двома лютопсами. Сухорлявий собака метався увсебіч, щоразу намагаючись не підпустити їх собі за спину. Нападники насувалися, вишкіривши зуби. Та вони зараз загризуть Шепота! Забувши про біль у лапі, Щасливець загарчав і з розгону лупнувся в найближчого до нього лютопса.

Одночасно Громовиця наскочила на другого, збила його з ніг і хапнула зубами за шию. Уп’явшись іклами в плоть, несамовито заметляла ним, ніби душила кролика. Сторожовий собака вирячив очі й несамовито захарчав. Із рани на шиї хлюпнула кров, і Громовиця розтиснула щелепи. Лютопес був мертвий.

Величезний собака, якого збив із ніг Щасливець, хутко звівся й приголомшено витріщився на Громовицю.

— Громовицю не зупинити! — хапнув він пащею повітря. — Ми не виграємо цієї битви! — Відтак злякано відскочив і зник у завірюсі.

Громовиця відвернулася від мертвого лютопса й запитала в Шепота:

— Як ти? Живий?

Щасливця накрила хвиля гордості. Громовиця була сміливою й безстрашною, справжньою воячкою, до того ж відданою дикій зграї.

Шепіт благоговійно дивився на Громовицю.

— Дякувати Небо-Псам! Ти врятувала мені життя!

Аж тут морозне повітря загуло від скорботного завивання. Щасливець розвернувся і разом із Громовицею та Шепотом попрямував до скелястого виступу. Лапи ковзали в густому болоті, забарвленому червоним. Навіть небо трохи взялося кривавою барвою. Сніг, що кружляв на цьому тлі у тьмяному світлі, здавався моторошним.

Щасливець глянув у бік позублених скель, намагаючись зрозуміти, звідки долинало завивання. І помітив малу руденьку Гонку, яка, похитуючись, голосила під скелями. Біля неї лежав Хлюп. Виднілися страшні укуси на передній лапі бети і вирвана з м’ясом частина губи. Навіть мертвий він і досі ніби гарчав — із його закривавленої пащі хижо шкірилися зуби.

Щасливець сахнувся. В роті стало гірко. Гонка підвела на нього погляд. Її тіло так тремтіло, що вона ледве могла щось вимовити.

— Б-б-б-ритва, — нарешті витиснула вона. — Вона… в-в-в-била його!

Із білої сніговиці долинув підступно-шовковистий голос Бритви.

— І я робитиму це знову й знову.

Гонка кинулася на її голос, намагаючись видряпатися на скелю, але Щасливець загородив їй дорогу.

— Ні! — гавкнув він різко.

Прибита горем мала собачка була б легкою здобиччю для Бритви.

У цей час лютопсиця, загрозливо вибалушивши очі, саме наближалася до Щасливця.

— Нарешті я відправлю на той світ міського щурика, — вона присіла на задні лапи, готуючись до стрибка.

У Щасливця несамовито закалатало серце. Нога дуже кровоточила, паморочилося в голові. Він не мав сили на цей двобій.

Подумки він звернувся до Собаки-Лісу, згадав тишу в засніженій пущі. «Ти завжди захищав мене. Якщо можеш, яви диво, мудрий Собачий Душе, прошу тебе, врятуй мене ще раз».

Над головою пролунав глухий звук, зі скелястого схилу скотився валун і гупнув перед лапами Бритви. Вона перелякано відскочила. Раптом її ніби підмінили.

— Гаркун! — із відвислою щелепою і виряченими від страху очима заскавчала вона. — Починається!

Усі вмить завмерли, важко відсапуючись.

— Невже це Гаркун? — дзявкнула нажахана Стрілка.

— Собака-Земля сердиться! — гавкнув Кинджал.

Дружно загаласували лютопси, переполошилися й дикі собаки. Щасливець почав відтісняти Гонку від Бритви. На безпечній відстані від її ікл Щасливець зупинився і принюхався, але жодного двигтіння не відчув. Земля під лапами не хиталася. «Чи ж Собака-Ліс почув мене?» Він прикипів поглядом до засніженої вершини скелястого виступу. «Невже?» Аж тут одна з кучугур ніби заворушилася між скелями, зникаючи з виду. «Ні, то не Собака-Ліс… то Сонечко!»

Відразу пригадав, що він їй казав: «Обов’язки собаки можуть бути різними». А потім знову запитав сам у себе: «Але який же все-таки мій обов’язок?»

Тим часом Бритва отямилася.

— Щури втікають! — заревіла вона. — Зупиніть їх!

Її пси миттю вишикувалися лавою й ринули на дику зграю зі смертоносною люттю. Бритва відновила наступ зі ще більшим шалом, завихрився закривавлений сніг. Хапа й Мікі стали спиною до спини, захищаючи одне одного від ворогів, що насідали на них зусібіч. Тяжко поранений Бруно бився далі, ледве переставляючи задні лапи і скривившись від болю. Завзято бився Дрючок, він люто гриз ворога зубами і, ставши на задні лапи, гамселив лютопса єдиною передньою, хоча виснаження давалося взнаки.

Страх стиснув горло Щасливця, і він уже не дихав, а ковтав повітря. Лютопси їх таки перемагали. Аж тут Громовиця штовхнула Щасливця й помчала до річки.

— Громовице! Громовице, що сталося? — кинувся він їй навздогін.

За мить Щасливець усе побачив. Колишній альфа вовкособ із двома лютопсами напосіли на Марту й відтіснили її до замерзлої річки. Вони хапали її зубами, повисали на її боках, а вона спотикалася й намагалася втримати рівновагу. У почервонілій від крові сніговій мішанині вже чорніло кілька великих жмутів її чорної довгої шерсті.

— Вали її на землю! — рикнув один із лютопсів, і напіввовк із розгону вдарив плечем Марту в бік.

Двоє лютопсів вчепились у водолазиху, і їхні морди швидко почервоніли від крові. Чорна собака не змогла встояти під таким натиском, і в неї підігнулася задня лапа. Лютопси переможно загавкали.

— Геть від неї! — завила Громовиця так несамовито, що обоє нападників відскочили.

Вона застрибнула на спину вовкособу, устромила ікла в його шию і, міцніше стиснувши щелепи, випустила темну цівку крові на брудний сніг. Напіввовк затіпався й забив лапами, а потім все-таки вирвався і з верескливим завиванням помчав за лютопсами.

— Боягуз! — загарчав Щасливець.

— Я вб’ю його! — заверещала Громовиця.

Щасливець лагідно торкнувся її лапою.

— Із Мартою біда…

Велика чорна собака лежала на животі й хрипіла. Із її глибоких ран на боках юшила кров. Вона опустила голову між передніми лапами на землю і поступово заспокоювалася, вирівнюючи дихання.

Щойно побачивши Щасливця, Марта нашорошила вуха.

— Де Громовиця? — спитала вона. — Із нею все добре?

Очі Громовиці сповнилися страхом. Вона сіла на сніг, притулившись мордою до щоки Марти.

— Я тут.

Велика чорна собака лизнула вуса своєї вихованки.

— От і добре, — пробурмотіла вона басом. — Ти виросла такою сильною і хороброю… Ми пишаємося тобою.

Громовиця тепер уже не мала вигляду грізної сторожової собаки. Вона ніби скулилася, перетворившись на спрагле до любові тендітне щеня на ім’я Лиза, яке мріяло будь-що себе проявити.

— Це тільки тому, що ви повірили в мене, — заскімлила вона.

На мить очі Марти заіскрилися.

— Завжди залишайся такою ж відданою, будь сильною і доброю — такою, якою я тебе знала…

— Цього я навчилася в тебе, — запевнила Громовиця. — Ти завжди була для мене мамою-собакою. Ти мені дуже потрібна. Ти потрібна, щоб нагадувати мені про все це.

— Тобі нічого не треба нагадувати. Сила й доброта завжди з тобою…

І Мартині очі згасали.

Щасливець затремтів від горя. Горло стиснули біль і смуток. Він безпорадно дивився на Громовицю. У її очах промайнув страх, але вона торкнулася великої собаки носом.

Марта спроквола розплющила очі. Її голос був легкий, наче кружляння сніжинок.

— Тепер я буду з Собакою-Річкою. Стану вільною… і завжди пильнуватиму тебе і решту зграї.

Її хвіст здригнувся й опустився на сніг, а очі таки померкли назавжди.

Пронизливо завивши, Громовиця миттю підхопилася.

— Це все Бритва! Це вона вбила Марту!

Вона підхопилася, круто розвернулася й зістрибнула з берега. Скочивши на кригу, посунула міцними лапами на середину річки, розлючено настовбурчивши карк.

— Де ти, Бритво, нещасна боягузко? Виходь битися, якщо тільки наважишся!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Тепер обидві зграї висипали на берег річки. Лютопси й дикі собаки клацали зубами, гарчали одні на одних, але битися перестали, бо їхня увага була прикута до Громовиці. На замерзлу річку з берега спускалася Колючка.

— Ми допоможемо! – дзявкнула вона.

За нею швидко поліз Жук.

— Сама ти не битимешся!

— Ні, я битимуся сама, — гавкнула Громовиця. — Повертайтеся, я вас прошу. Розумію, що ви хочете мені допомогти, але це не ваша битва.

Вони неохоче розвернулися й видерлися на засніжений берег, де на них чекала перелякана Лада.

Щасливець протиснувся між зграями.

— Крига на річці… вона може тріснути! Громовице, не роби цього!

В очах Громовиці — жодної тіні страху. Вона стояла та люто зиркала на берег.

— Я мушу, Щасливцю, — відповіла вона. — Час раз і назавжди покласти край цьому кривавому протистоянню.

Берегом річки, неквапно, ніби прогулюючись, пройшла Бритва, не звертаючи анінайменшої уваги на розпластане тіло Марти. Вона не відводила очей із Громовиці.

— Нарешті щеня мене вшанувало й захотіло двобою. Я вже думала, що ти до скону ховатимешся за чужими спинами.

На березі запала тиша.

Громовиця примружилася.

— Я давно на це чекала. Тобі пора розплатитися за все те, що ти зробила з моїми братами, настав час помсти за Марту, мою маму-собаку й решту, кого ти безжально вбила.

Бритва стрибнула на замерзлу річку. Крига тріснула. Щасливець сіпнувся, бо не мав певності, що вона витримає вагу альфи лютопсів. Але лід був міцний, тож Бритва підійшла до Громовиці.

Вона атакувала першою. Накинулася на Громовицю, і вони зчепилися. Раптом послизнулися й покотилися, шалено кусаючи і дряпаючи одна одну. Собаки на березі загавкали й загарчали.

Щасливець передніми лапами вперся в засніжений берег і тремтів від напруження. Низько нависало похмуро-сріблясте небо, а сніг пішов такий густий, що ледве можна було розгледіти, що відбувається. Бритва повалила Громовицю на кригу й налягла на неї всією своєю вагою, клацаючи зубами. Потім Громовиця вислизнула з-під Бритви і, махнувши лапою, підбила вожачці задні лапи, аж та гепнулася.

Щасливець прищулив вуха. Він уздрів порух знайомої йому сірої постаті, що підкрадалася до урвища. «Що це затіяв наш колишній альфа?»

Вовкособ тим часом крадькома пропетляв між заметами під скелями й наблизився до краю замерзлої річки трохи нижче за течією. «Еге, він хоче непомітно підкрастися до Громовиці з Бритвою».

Ніхто цього не помічав — усі прикипіли очима до бою на кризі. Вовкособ, припавши долі, майже розчинився в завірюсі, що ні на мить не вщухала, але Щасливець все одно зауважив повільне просування клубка сірої шерсті до бойовища.

Різко смикнувшись, Громовиця роздерла трикутне вухо Бритви. Та завила від болю й щосили вдарила супротивницю головою. Молода собака покотилася кригою аж до підніжжя скель.

Раптом вовкособ вистрибнув з-під скель і накинувся на Громовицю ззаду. Вигнувши довгу морду, спробував хапнути її за горло зубами.

У Щасливця світ в очах захитався. Бритва спиналася на кризі, а Громовиця борсалася під напіввовком. Жоден собака не ворухнувся. Навіть сніг, здавалося, перестав падати, сніжинки зависли в повітрі. Щасливця охопив страх. «Так не має бути! Остання битва між Бритвою і Громовицею обірветься, й молода собака загине через підступний напад ззаду. Хіба Марта і Хлюп загинули даремно?»

Тепер Бритва вийде переможницею Борвію собак.

Крізь морозяне повітря почало пробиватися світло, останній відблиск Собаки-Сонця осяяв дерева в лісі. «Він був тут цілий день — Собачі Духи не покидали нас!» І на Щасливця ніби зійшло прозріння. Він знав, що має робити.

«Оце вже, певно, і є отой мій обов’язок!»

Реальність зрушила з місця — знову загавкали собаки на березі річки, сніг далі падав, а їхній старий альфа вишкірився, готовий устромити ікла у плоть. За мить Щасливець стрибнув із берега та проїхався кригою. Усім тілом він кинувся на вовкособа та скинув його зі спини Громовиці. Тепер Борвій собак буде чесним, хай би що сталося!

Напіввовк добряче гепнувся об кригу, але одразу підхопився й люто зашипів.

— Міський щурику! Невже я тебе так ніколи й не спекаюся?

Він хотів був учепитися в поранену ногу Щасливця, але той рвонув уперед і просто оскаженів — бився в такому шалі, як іще ніколи в житті. Гарячково клацав зубами, аж поки не відчув плоть. Щосили кусав і відскакував, аби вовкособ не встиг відповісти, а тоді знову нападав і відступав. Збивав свого ворога із пантелику.

Очі вовкособа спалахнули.

— Я сильніший за тебе. Я переможу, а ти тут здохнеш на кризі, далеко від свого міста, жебрання, брехні й хитрих вибриків.

Щасливця розпирала злість. «Він хоче хитрих вибриків? Зараз я йому покажу один!» Щойно напіввовк почав наближатися, Щасливець дзявкнув і впав. Заскімлив, заскавулів і зіщулився від страху, відповзаючи від вовкособа. Почув відчайдушне гавкання дикої зграї.

Мікі перекрикував геть усіх.

— Не чіпай його! Так нечесно!

— А ще стає битися, — насміхався напіввовк.

Та щойно напіввовк утратив пильність, Щасливець стрибнув і вп’явся зубами в його бік, щосили стиснув щелепи й повалив його на кригу.

— Так, стаю битися і далі ставатиму! — загарчав Щасливець, відскочивши від свого ворога.

Колишній альфа завив від болю. Він намагався підвестися, але зашпортався і впав, ударившись головою об лід. Знову спробував зіп’ястися на лапи, але ще раз послизнувся й боляче гепнувся. Щасливець загрозливо навис над ним, і вовкособ перепудився.

— Змилостився, — заблагав він надірваним голосом. — Мені не треба було приставати до лютопсів. Не вбивай!

Собаки на березі несамовито гавкали. Слова губилися в багатоголоссі ґвалту, але Щасливець почув слова Белли:

— Не вір йому! Він бреше!

Щасливець завагався. Вовкособ не заслуговував на співчуття, але він розпластався на кризі й мав дуже нещасний, страшенно жалюгідний вигляд. Щасливець відчув, як його лють потроху тане. Він обтрусився й примружив очі.

— Біжи звідси геть і ніколи не з’являйся — ані тут над річкою, ані в нашому таборі, ані в лісі чи на березі Безкрайого озера. Якщо обіцяєш щезнути назавжди, то я подарую тобі життя.

— Обіцяю! — бризкав слиною напіввовк. — Ти мене більше не побачиш.

Він насилу підвівся й нібито налаштувався тікати. Щасливець важко зітхнув, а тоді згадав про Громовицю, розвернувся й побачив, що бійка триває. Крізь густий сніг усе здавалося розмитим, наче темні плями, під якими червоніла кров’ю крига.

Аж тут Щасливець відчув сильний біль у плечі. Від несподіванки він аж пащу роззявив — вовкособ увігнав у нього свої іклища. Щасливець рвучко крутнувся на місці й кинув свого ворога через плече.

Колишній альфа торохнувся об лід, щось хряснуло. Голова вовкособа лежала під неприродним кутом. Він не ворушився. Після деяких вагань, — може, він придурюється? — Щасливець рушив уперед і принюхався. У напіввовка був зламаний хребет…

Щасливець відсахнувся. Згадав смерть Альфі. Колись оця сіра потвора без жодних вагань убила малого собачку. А тепер уже напіввовк зі скрученими в’язами лежав на кризі, і з нього сочилася кров. «Невже саме це мав на увазі Альфі, коли казав, що його смерть приведе мене сюди?..»

Смерть Альфі безповоротно налаштувала Щасливця проти напіввовка. Відтоді вони стали непримиренними ворогами, і їм обом долею було визначено битися. Нарешті їхня боротьба добігла кінця…

Щасливець повільно пошкандибав по кризі. Тремтячи від смертельної втоми, видерся на берег і ліг у сніговий замет. Важко дихаючи, дивився на двобій двох лютособак. Йому дуже хотілося допомогти Громовиці. Та навіть якби й міг, однаково не втручався б. Добре знав, що вона цього не захоче.

Раптом відчув, як хтось лиже його рану, і скривився від болю.

На нього дивилася Белла, стурбовано кліпаючи очима.

— Усе буде добре, Гирку. — Вона знову заходилася вилизувати йому рану.

— Дякую, Пискле, — знеможено прошепотів він, теж назвавши її щенячим ім’ям. І хоч у голові паморочилося, він не наважився відвести погляд від Бритви й Громовиці. Йому треба знати…

— Собака-Земля має отримати кров! — гаркнула Бритва.

Громовиця гордо піднесла голову із закривавленими зубами.

— Дурниці! Собака-Земля тут ні до чого! Ти всім кажеш, що чуєш Собачих Духів, розмовляєш із ними. Але ти ніяка не пророчиця — ти кровожерлива божевільна тварюка! — Вона стала на задні лапи, наче той кудлань. — А я справжня донька Собаки-Землі й Собаки-Річки. Собака-Земля вже стільки крові набачився… Він ситий донесхочу. Та й усім нам тієї крові достатньо! — І Громовиця вдарила лапою по кризі.

Тріскотіння змусило собак на березі річки замовкнути. Крига розламалася, розтрощилася, наче прозорий камінь, й обидві ворогині шубовснули у воду.

Щасливець посновигав до краю криги, за ним потяглася Белла, а собаки дзявкали обабіч. У крижаній воді билися темні тіні. Він затамував подих, у голові гупав біль. Одне темне тіло йшло на дно, залишаючи кривавий шлейф. Друга собака підіймалася на поверхню — але хто? Невже це Бритва з її гострими вухами й виряченими очима? Від страху в Щасливця зупинялося серце.

Крізь прогалину в кризі виринула Громовиця й жадібно хапнула повітря. У Щасливця аж лапи підкосилися. Він уже хотів був помчати до неї, але з берега долинуло завивання. Рвучко обернувшись, Щасливець побачив Кинджала: переляканий, наче мале щеня, той задкував від берега.

— Бритва загинула! — хлипнув Кинджал. — Наша велика провідниця загинула!

Уздовж берега лунав здивований гавкіт.

— Бритва загинула! Бритва померла!

Тим часом Кинджал обтрусився і, здається, трохи заспокоївся.

— Ходімо, лютопси! Нам тут нема чого робити.

Він відвернувся й рушив до лісу. Слідом подріботіла решта лютопсів. Залишився тільки Молот. Величезний лютий пес із кривавою раною якийсь час похитувався на лапах, а тоді впав і, вдивляючись порожніми очима в небо, перестав дихати.

Щасливець знову зиркнув на річку. Громовиця вже видиралася на кригу біля берега. Він полегшено зітхнув, обернувся й подивився вслід лютопсам.

— Зачекайте! – задзявкав знайомий голос.

У пащі Щасливця аж кисло зробилося, щойно він побачив Скиглю, який виповзав з-за дерева. «Певно, там весь час і ховався», — подумав Щасливець із відразою.

Малий курдуплик незграбно пострибав за лютопсами.

— Кинджале! Не кидайте мене, я ще вам стану в пригоді!

Крізь густий сніг Щасливець побачив, як Кинджал спинився. Колишній помічник Бритви навіть не заморочився, щоб обернутися.

— У якій ще пригоді ти можеш стати, покидьку? — загарчав він. — Зроби хоч крок до мене, і я покажу, що означає твоя допомога для нас. — Лютопес рушив далі на чолі своєї зграї в напрямку червоного обрію.

Скигля завмер, переполошено озираючись.

Солодуня підійшла до нього, вишкіривши ікла.

— Геть звідси! — гавкнула вона. — Тобі, зраднику, немає місця в нашій зграї.

З-за скель вибігла розгнівана Сонечко і стала поруч із Солодунею. Скигля вагався.

— Ти добре чув, що сказала наша альфа? Вшивайся! — вишкірилася на нього Сонечко.

Скигля дзявкнув і щодуху побіг угору за течією річки, перебираючи короткими лапками. Сонечко задоволено завихляла хвостом.

Щасливець облизнувся. Йому було геть не шкода малого собаки. «Він зрадив зграю… Отримав по заслузі».

Із річки до Щасливця долинув гучний тріск. Він обернувся до Громовиці й заскімлив. Вона була майже біля берега, але крига весь час ламалася. «Я думав, що вона вже на березі, — подумав він. — І чому я не допоміг їй?»

Поки він безпорадно дивився на Громовицю, крига під її вагою знову розкололася. У Щасливця від страху жижки затряслися. «Ні, це неможливо!»

Він ліг на сніг і поплазував. На краю криги схопив зубами загривок Громовиці, яка щосили перебирала лапами у воді, але не мав сили її витягти. Карк вислизнув із його пащі, і молода собака зникла від водою.

— Ні, вона не загине, — заскімлив Щасливець.

Лапи тремтіли, у скронях оглушливо гупало. Ніби крізь пелену він побачив Солодуню, Гонку, Шепота й Ладу, що мчали до води. Умить підхопилася Белла, полишивши його самого, також на допомогу кинувся Шпичак: мить — і його темна голова зникла під водою.

Щасливець дивився на них благальними очима. Повідкові собаки, дикі собаки… зграя Дрючка… навіть зайда-лютопес. «Врятуйте Громовицю! Не дайте їй потонути! Ні, вона не втопиться…»

Тремтіння охопило все тіло. Замружившись, Щасливець на якусь мить побачив засніжений краєвид зі сліпучим сяйвом над деревами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець шкутильгав угору до скель. Позаду шипіло й зітхало Безкрає озеро, било хвилями об пісок. Покривши товстою білою шкурою стрімкі береги, дахи будинків довголапих у далекому містечку, а також гострі обриси скель, сніг нарешті припинився. Прозоре повітря щипало морозом.

Солодуня спинилася й чекала на Щасливця. Доторкнулася мордою до його вуха.

— Як ти, мій бето?

Він лизнув її у морду, злегка махнувши хвостом.

— Треба трохи поспати.

Зграя Солодуні повільно підіймалася по засніженому камінню до свого табору. Поруч дріботіли собаки Дрючка — натомлені, але горді своєю перемогою. Щасливець пошукав очима Громовицю. Попри отримані рани, вона впевнено крокувала з гордо піднесеною головою.

Щасливець подивився на небо. Собака-місяць сховався за товщею хмар, але його ніжне світло де-не-де пробивалося, посріблюючи повітря. «В нас вийшло! — билося в думках. — Ми подолали Борвій собак! Напіввовк помер, а Собака-Річка забрав до себе Бритву. Лютопси повтікали, як перелякані щенята. А Бритвині розповіді про Громовицю і про третій Гаркун виявилися повною маячнею».

Бета дикої зграї видерся на останній камінь й опинився на краю їхнього табору, тож упевненіше став на вкриту снігом площину. Геть замерзлими лапами таки відчув твердого й надійного Собаку-Землю. Собачий Дух спав спокійно. Коли мине Крижановітер і настане пора Деревоцвіту, із землі проб’ються паростки зелені. На деревах з’являться бруньки та квіти, повітря сповниться пташиного співу.

Щасливець відчув у грудях тепло — обіцянку майбутнього з його снів.

Собаки скупчилися під деревами углибині табору диких собак, міцно притиснувшись одне до одного, щоб зігрітися.

Із величезною повагою до Дрючка звернулася Солодуня.

— Знаю, що всі собаки з моєї зграї хочуть тобі подякувати за допомогу. Лісова зграя відважна, дружня й шляхетна. Дуже шкода, що з нами вже нема Хлюпа. — Вона обернулася до Гонки. Одне око невеликої собачки набрякло й заплющилося, тому Щасливець переймався, чи зможе вона ним бачити.

Солодуня зітхнула.

— Багато хто з вас тяжко поранений. Ми дорого заплатили за свободу дикої зграї.

Дрючок схилив голову, приймаючи подяку, відтак промовив:

— Ми мали за честь битися пліч-о-пліч із вами. Ти чудова вожачка, Солодуню. Своєю відвагою ти надихала мою зграю. Вельми засмучені загибеллю нашого бети і Марти. Утім, вони загинули як справжні герої.

Почувши Дрючкові слова, Громовиця заскімлила і притислася мордою до Щасливця. У його грудях здійнялася велика туга. «Тепер Марта в безпеці — із Собакою-Річкою», — подумав він. Пригадав рішучість Марти жити зі зграєю одразу після Великого Гаркуна, коли він і повідкові собаки покинули місто. Спочатку вона здавалася дуже серйозною й занадто зануреною в себе, але все змінилося, щойно побачила річку. Вона шубовснула у воду з таким задоволенням, ніби якесь щеня. У воді вона почувалася як удома. Завжди прагнула бути поруч із Собакою-Річкою.

Дрючок схилив голову.

— Мені ось що спало на думку. Почалося з того, що наші зграї діяли, як союзники. Але тепер ми друзі.

Усі собаки неголосно висловлювали згоду.

У Дрючка затремтіли вуса.

— Гадаю, моїй зграї не потрібно повертатися до лісу. — Він глянув на Солодуню. — Чи не приймеш нас до себе? Обіцяємо бути відданими й виконувати всі твої накази.

Щасливець весело дзявкнув, а Солодуня підвелася.

— Авжеж, ви можете пристати до нашої зграї, — промовила вона, помахуючи хвостом.

Дрючок перевернувся на спину, виставивши свій незахищений живіт. Солодуня погладила йому груди передньою лапою. Потім відійшла на кілька кроків.

Дрючок шляхетно підвівся.

— Дякую, альфо.

Його зграйники вибухнули задоволеним гавкотом, який за мить радісно підхопили й дикі собаки.

Коли всі заспокоїлися, Солодуня звернулася до Шпичака.

— Тебе також запрошено залишитися в нашій зграї, — промовила вона. — Ти героїчно опирався свавіллю Бритви. Тобі добре вестиметься в нашій зграї.

Шпичак спроквола опустився на землю.

— Дякую, альфо. Робитиму все, що скажеш, і докладу всіх зусиль, аби довести тобі свою відданість. І тобі, бето, також.

«Дякувати Небо-Псам, довіра до Шпичака виявилася недаремною».

Белла грайливо поплескала його по вухах.

— Але не будь таким занадто серйозним! Солодуня — не тиранка, якою була Бритва, а Щасливець аж ніяк не Молот чи Кинджал! — Вона радісно лупнула себе хвостом. — Солодуня чудова альфа, а Щасливець — найчудовіший бета, повір мені.

Щасливець відчув гордість, коли побачив, якими шанобливими поглядами обмінялися Солодуня і Шпичак. Тоді й собі завихляв хвостом.

Мікі рвучко підхопився й загавкав:

— Дичина! Відчуваю її запах! — вихопилося в нього.

І вже за мить він несамовито гріб перед собою землю. Решта собак почали принюхуватися.

— Справді! — підтвердив Бруно й теж заходився енергійно працювати лапами.

До чималої ямки підскочила Хапа і миттю гулькнула в неї.

— Кролики! — захоплено повідомила вона, за мить виткнувши голову на поверхню.

У ніздрі Щасливця вдарив густий кролячий дух, і він облизнувся. Відійшов, надто збуджений, щоб допомогти полювати, і схвильовано спостерігав за діями мисливиць.

Лада, Гонка і Белла повискакували з-за дерев і нюшили кролячу нору, а Хапа далі несамовито розривала ґрунт. Її рухливе спритне тіло щораз глибше занурювалося в землю. Вона переможно заскавчала, коли з нори вискочило троє товстих кролів. Оточені собаками, вухані заходилися вихилясами бігати між дерев. Мікі з Бруно схопили двох і вмить зламали їм шиї. Зі сховку вискочило ще четверо кроликів, і на них уже чекали мисливиці. Одна тваринка виборсалася з Ладиних зубів, яка відразу незадоволено запирхала. Ще один кролик теж пострибав по снігу, вирвавшись на волю. Але Белла і Гонка спіймали їх і поклали дві теплі тушки на купу свіжини.

— Добрий знак від Собаки-Землі, — оголосила Солодуня. — Він задоволений нами і хоче, щоб ми облаштували свій дім саме тут, над Безкраїм озером.

Собаки, погоджуючись, задзявкотіли й замахали хвостами.

У Щасливця від приємного очікування забурчало в животі. Чотири немалі кролі в пору Крижановітру — це справжнє свято. Усі собаки обернулися до Солодуні, чекаючи, коли вона, за правом альфи, першою візьме свою порцію.

Солодуня відсунула двох кроликів Дрючкові, Бруно і Ритці, які сиділи поруч.

— Сьогодні кожен із нас хоробро бився. І сьогодні я не хочу дотримуватися церемонії. Сьогодні ми їстимемо разом.

Щасливець бадьоро зафоркав, його сповнювало захоплення. Яке ж бо правильне рішення! Вовкособ так ніколи не вчинив би. Бета дещо напружився, пригадавши колишнього вожака дикої зграї, але відразу схаменувся… «Досить згадувати старе, — подумав він. — За свою зраду він дорого заплатив. Мабуть, уже постав перед Собачими Духами і відповідає перед ними за всі свої злочини. Не моя справа судити його після смерті».

Собаки з’юрмилися навколо кроликів. У вечірньому повітрі хрустіли кістки й чулося радісне тихе гарчання.

Жук задоволено облизався.

— Досі не віриться, якою хороброю була Громовиця, — тихенько звернувся він до сестри.

— Вона ніби якийсь справжній Собачий Дух! — відповіла Колючка. — Здолати Бритву їй допомагали Собака-Земля і Собака-Річка!

Щасливець зиркнув на Громовицю. Він зрозумів, що вона почула цю розмову, бо заснувала лапами, уникаючи погляду Щасливця.

«Вона зніяковіла, — зрозумів він. — Але ж вона майже того самого віку, що Жук і Колючка! Попри всю відвагу та силу, вона досі щеня».

— Нехай собі мелють що завгодно, — мовив він, нахилившись до Громовиці. — Я знаю, що ти перемогла Бритву завдяки своїй стійкості й рішучості.

Молода собака опустила вуха, і її хвіст легенько завихляв.

Тим часом Щасливець відчистив із кігтів залишки кролячого м’яса. Він знав, що його слова заспокоїли Громовицю, але в глибині душі дещо підозрював. «Вона була настільки впевненою під час бою з Бритвою на кризі, наче через неї говорив Собачий Дух, — розмірковував Щасливець. — Але тепер принаймні ніхто не сумніватиметься в тому, що Громовиця з нашої зграї. Жоден собака не належить до нашої зграї більше за неї. Вона довела це своєю відвагою і відданістю не раз і не двічі. І хоча здолала далеку дорогу, але її шлях усе ж таки тільки починається. Анітрошечки не здивуюся, коли якогось чудового дня я назву її альфою».

Хмари розійшлися, і визирнув Собака-місяць, повний і яскравий. Солодуня відвела зграю в саме осердя долини, де засніжена земля здіймалася до скелястого кряжа. Усі поставали поряд, аби здійснити Велике Завивання. Щасливець пробігся поглядом по собаках. Белла, Мікі, Громовиця, Дрючок, Сонечко, Шепіт, ну, й решта… Відчув, як потепліло у нього в грудях, а тіло ніби полегшало. Наразі він відчував невидимий, але потужний зв’язок зі своїми зграйниками, які так наполегливо билися за виживання і які разом здолали ненависних лютопсів.

Велике Завивання дужчало й дужчало, собаки навколо Щасливця поступово зникли з виду, і над засніженою долиною здійнявся ніжний серпанок. В імлі з’явилися чотири Собачі Духи: Небо, Ліс, Річка і Земля. Вони завжди були тут і захищали зграю. А поряд із ними — четверо щенят. Саме тих, які колись снилися Щасливцеві. Він затамував подих, коли чорно-брунатне цуценя підвело голову й подивилося просто на нього, а тоді помалу почало блякнути і зникло.

Щасливець довго видихав повітря, і тепле відчуття близькості собак під час Великого Завивання ще тривалий час витало над ним. Він уявляв, як Собачі Духи в долині вибрикують, наближаючись до зеленого лісу. Гурт собак пострибав слідом. На серці в Щасливця відлягло, щойно він упізнав Альфі, Стрибу і Хлюпа. Далі йшов Пломінь, а поряд із ним плигав крихітний клубок шерсті — загибле щеня Пломеня й Лади. А вже потім з’явилася Марта, яка безтурботно пірнала й виринала у високій траві. Вдавала, ніби йде за іншими, аж тут спинилася, на когось чекаючи. Ось товстенькими лапками пошкандибало по снігу чорно-брунатне щеня. І, щойно побачивши Марту, так шалено заметляло хвостиком, що його всеньке тіло захиталося.

Круть…

Марта привітала щеня, ніжно лизнувши його в носик, і вони вдвох пішли за Альфі, Пломенем, Стрибою, Хлюпом та рештою. Давні друзі Щасливця тепер приєдналися до Собачих Духів. Вони покинули холодний сніг Крижановітру й прямували до краю з високою травою, де завжди світить сонце.

Велике Завивання скінчилося.

— Погляньте! — гавкнув Дрючок. — Промінь над Безкраїм озером!

Усі собаки разом побігли до урвища, тримаючись на відстані від краю нещодавно обваленої скелі. Поза сумнівом, над озером здіймався сяйливий промінь, освітлюючи їхній табір.

— Що б це означало? — буркнув Шепіт. — Може, якесь послання від Собачих Духів? — у світлі променя Ладині очі заяскріли блакиттю.

Щасливець пригадав сліпуче світло на воді неподалік від того місця, де їх оточили лютопси.

— Здається, це з високої смугастої будівлі — тієї, що біля скель. — Він пригадав самотню споруду, що нависала над неспокійною водою.

— Невже це означає, що довголапі повертаються? — запитала Белла.

Відстовбурчені вуха Громовиці нашорошилися.

— Це зовсім не довголапі, а Марта, яка пильнує за нами. Вона ж обіцяла.

«Мабуть, ми обоє маємо рацію, — подумав Щасливець. — Довголапі дійсно можуть повернутися, бо Собака-Земля заспокоївся. Але наша зграя сильна. Все буде добре. — Він дивився на промінь, що ковзав по озеру. — Хай би що сталося, а Марта, я знаю, дотримає обіцянки — вона завжди пильнуватиме Громовицю та нашу зграю».

Світло згасло, але на вершині скелі не стемніло. Собака-місяць залишався на своєму місці, мирно пливучи в холодному чистому небі. Щасливець відчував тепло собак навколо себе. Лизнув Громовицю у вухо й обернувся до Солодуні, яка згорнулася клубочком біля нього. «Чи варто мені розповідати їй, що уві сні бачив наших щенят?» — запитав він сам себе, і йому дуже захотілося побачити їх знову.

Він притисся мордою до Солодуні, але таки промовчав. Відчував, що час для слів минув, принаймні цієї ночі. Собака-Сонце знову зійде, і почнеться новий день. Під покровом глибокого снігу вже набубнявіли в землі цибулини запашних квітів. Хоча дерева в таборі голі, безлисті, але незабаром потепліє, і бруньки на гілках попрокидаються. Раптом Щасливець зрозумів, і то безсумнівно: щойно настане пора Деревоцвіту, як їхні щенята з’являться на світ.

Белла зазирнула йому в очі й підбадьорливо підморгнула. Щасливець відповів їй тим самим. Унизу шумів прибій — хвилі накочувалися на пісок, а потім тікали назад. Беті згадалося його життя самітником. Відтоді, здавалося, минула ціла вічність, бо це було ще до Великого Гаркуна, який налякав довголапих і змінив життя назавжди. Можливо, колись довголапі й повернуться. Але наразі ніхто не потурбує зграю диких собак. Вони вільно полюватимуть і відпочиватимуть, як їм заманеться. Житимуть за власними правилами.

Щасливець заплющив очі. З-поміж теплих тіл зграйників чулося їхнє заспокійливе сопіння.

Тепер він мав свою територію, а його друзі перебували в безпеці.

І це було саме те, чого він завжди прагнув.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.