Erin Hunter

SURVIVORS

Book five: The Endless Lake

Ерін Гантер

Серія «Зграя»

(заснована у 2020 р.)

Книга п’ята: Безкрає озеро

Пер. з англ. Тараса Бойка

Х.: АССА, 2023

© Working Partners Limited, 2014

© ПП «АССА», видання українською мовою, 2023

© Панченко О. І., ілюстрації, дизайн обкладинки, 2022

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7670-51-2 (серія)

ISBN 978-617-8229-15-3 (укр.)

ISBN 978-006-2102-73-7 (англ.)

Аннотація

На берегах дивного озера, яке, здається, не має меж, на Щасливця та його дику зграю чатує чимало небезпек. У спину їм дихають оскаженілі лютопси, а з-поза обрію насуває Борвій собак. Саме тому кожному доведеться як ніколи затято боротися за виживання, а ще — сподіватися на міцне плече друга. Бо в іншому разі усіх потрощить шалена громовиця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Особлива подяка Інбалі Ізерлес

Присвячую Терезі Сандерсон Концехо

і Ґрейс Васко-Джервіс

Пролог

Кожному із цуценят хотілося першим вискочити надвір, тож перед виходом вони штовхалися. Тонко дзявкаючи, Гирк дряпав маленькими лапами двері з прозорого каменю. Кімнатою почовгав довголапий і, як завжди вранці, з веселим буркотінням став посеред малечі.

Скава штурхнула Гирка золотавою мордочкою, а він грайливо притиснув її до стіни.

— Майте терпіння, — насварила їх мама-собака. — Уже не маленькі.

Гирк одразу перестав пустувати і, звівши голову, випростався.

На небі засяяв Собака-Сонце, торкнувся прозорого каменю засліпливим промінням. Гирк закліпав очима, пригадавши, що тепер він має справжнє собаче ім’я — Щасливець і йому треба поводитись як дорослому, хоча він ще й не дуже звик до нового імені. Сумирно стояв і дивився на довголапого, що нависав над ними.

«Буду терпеливим — таким, як мама-собака нам велить», — подумав Гирк. Ледве втримувався, аби знову не застрибати й не задзявкати, як решта його братів і сестер. Але, щойно двері з прозорого каменю розчахнулися, він разом з іншими цуценятами вискочив надвір.

— Ти мене не здоженеш! — вискнула Скава й чкурнула в глиб подвір’я.

Гирк пустився бігти за нею, але раптом спинився. Замерзла земля виблискувала немовби білими собачими іклами. Хрускотіла під лапами, колола та обдавала холодом.

Мама-собака підійшла до Гирка.

— Це іній. Не бійся.

Скава неквапом ходила колами, хвостик тримала прямовисно догори. Інші цуценята тупали лапками по замерзлій землі й перелякано озиралися на маму-собаку.

Гирк нервово нюшив траву.

— Холодна!

Мама-собака пестливо лизнула його у вушко.

— Холодна, але нічого тобі не заподіє.

І Щасливець прояснів. Нагадав собі, що він майже дорослий собака, а не якесь зашмаркане цуценя. Відійшов від мами-собаки й тицьнув носом у хрустку траву. Вкрита інеєм трава скоботала його вуса й холодила ніс. Здивовано виявив, що під вогкою студінню пощезали звичні запахи подвір’я. Від запаху темної персті під травою та разючого смороду комах не лишилося й сліду. Він набрав повні груди повітря. По шерсті пробігло судомне тремтіння. А під інеєм запахло теплом.

«Тут пробігло щось маленьке і смачне».

Гирк замахав хвостом, але майже відразу втишився. Решта цуценят гонилися одне за одним побіля дверей будинку, стрибали й галасливо дзявкали. Але йому до них байдуже. Десь під інеєм ховалася дичина, і він повинен її вполювати! Повинен довести мамі-собаці, що він не якесь там мале цуценя. От якби йому хтось допоміг.

Він не рухався, понуривши голову. Може, покликати маму-собаку?

«О Собако-Лісе, дуже спритний і мудрий покровителю мисливців, прошу тебе, дозволь мені знайти дичину, що ховається під інеєм». Гирк задоволено лизнув собі передню лапку, бо попросив навіть дуже гарно. Собаці-Лісу такі слова обов’язково сподобаються.

Майже одразу в повітря знявся запах теплого тіла. «Це Собака-Ліс мені відповів!» І Гирк, не гаючи часу, пішов на запах. Подріботів жорсткою травою аж ген до невеликого дерев’яного будинку довголапого в кінці подвір’я. На жаль, слід біля будинку обірвався. Але Гирк далі нюшив.

«Що за мара? Куди шуснула дичина?»

Аж тут запах повернувся (Гирк облизав ікла), дичина була десь зовсім недалеко, жодних сумнівів. Не звертаючи уваги на дзявкання цуценят, він зосередився на запахові. Здавалося, запах линув з-під будинку довголапого. Гирк тицяв носом у дошку. Треба якось зазирнути під неї. Почав був порпати лапами, але замерзла трава під будинком так легко не піддавалася. З горла вирвалося тихе гарчання й одразу стихло.

«Мисливець мусить бути терпеливим», — учила його мама-собака.

Він глибоко вдихнув повітря та вперто порпав землю. Був певен, що запах лине з-під дошки. Треба туди дістатися… Обійшов будиночок. Запах сильнішав, і Гирків хвіст збуджено здригнувся. Там є діра! Дичина вирила нору під самим будинком довголапого.

— Гирку, що ти там робиш? — загавкала мама-собака біля дверей з прозорого каменю.

— Нічого. Зараз прийду!

«От візьму і здивую її впольованою здобиччю, вона так пишатиметься мною!» Зиркнув у її бік. Скава гонилася навколо мами-собаки й час від часу норовила смикнути її за хвіст. От добре, що відвертає її увагу. «Ще трохи, і я вполюю здобич».

Гирк запхав голову в не дуже широку нору. У ніздрі вдарив теплий запах — одночасно солодкий і солоний, тож йому з пащі потекла слинка. Запхав голову ще глибше в нору — вперто буцав чолом землю. Нора містилася нібито якраз під будинком. Здобич там, мабуть, спить, бо від неї анічичирк, жодного поруху, а її солодкаво-солонуватий запах тільки дужчає.

До голови Гирк протиснув ще й лапу та заходився порпати. Земля була твердою і промерзлою. Добряче піднатужився, аби протиснути ще й другу лапу, тож робота просувалася швидше. Працюючи обома лапами, він прокладав собі хід попід будівлею. Ось не стало сонячного світла, і Гирк переконався, що все саме так, як він гадав: нора веде під будинок довголапого. Щосили перебирав лапами, порпаючи замерзлу землю, а запах теплої здобичі щораз сильнішав. Гирк майже цілком заліз у нору, надворі залишалися тільки задні лапки.

Шурхіт над головою змусив Гирка спинитися. Він не поворухнув жодним м’язом, а його передні лапи стали провалюватися. Спробував лізти назадгузь, але на нього посипалася земля й потягла в темряву. Гавкіт цуценят ураз став приглушеним і далеким.

— Допоможіть! — заверещав Гирк із повною пащею персті, провалюючись іще глибше в нору.

Душився землею, але далі несамовито гавкав; його голос приглушувала Собака-Земля.

Гирк перебував у полоні холодної землі, уже й не знав, де вгору, а де вниз. У вухах тонким голосом зацвенькала паніка. Він молотив лапами й опускався ще глибше в нору. Коли зупинився, щоб перевести дух, його щільно огорнула темрява й тиша, а запах здобичі пропав. У грудях закалатало серце, пригадав, як йому одного разу розповідала Скава, нібито Собака-Земля, як зголодніє, може живцем проковтнути собаку. Тоді не повірив Скаві, бо звідки їй знати про таке? А тепер майже не сумнівався… Важко дихав, роззявивши пащу, скімлив, кличучи на допомогу маму-собаку. Що більше він дриґав лапами, то йому ставало гірше. Забракло повітря, запаморочилося в голові.

«Дуже прошу тебе, Собако-Земле, — подумки просив він. — Відпусти мене». Гирк уявляв собі її такою чорною твариною, завбільшки із цілий світ. Хоч як дивно, втім ця думка його трохи заспокоїла, і він став дихати вільніше.

А тоді до нього долинуло:

— Не бійся, Гирку! Я вже тут, біля тебе.

Слова мами-собаки! Приглушений шаром землі голос. Здавалося, він долинає звідкись високо з-над голови.

— Чуєш мене? Заспокойся й лізь назад. Тільки поволі.

Він спромігся хіба що на тихе скавучання.

— Я тут, Гирку, біля тебе.

Дуже обережно він переніс вагу тіла на праву лапу. Земля навколо нього затремтіла, але не провалилася. Гирк уперся лівою передньою лапою, забравши задні лапи до тулуба. Маленькими кроками дряпався на голос мами-собаки.

— Ще трохи, Гирку. Ану, вище.

Її голос наблизився. Не піддавшись бажанню стрибнути вперед, Гирк маленькими кроками підіймався на мамин голос. Потім ще один крок — і він пнеться всім тілом угору. За мить його голова пробилася крізь шар землі, і він на поверхні судомно вдихав свіже повітря.

Цуценята дзявкали, а мама-собака нагнулася над норою та міцно стиснула його загривок зубами. Сильним ривком висмикнула Гирка з нори й поклала на землю побіля себе.

Навколо Гирка заплигали цуценята, лизали його язиками, буцали головами.

— От дурний! — дзявкнула Скава й тицьнула в нього мордочкою. — Думала, ти вже назавжди пропав!

— Дай йому віддихатися! — перебила її мама-собака і, відігнавши цуценят, облизувала Гирка від бруду. Притислася мордою до нього: — Більше так ніколи не роби! — загарчала вона. Утім її голос подобрішав. — Не хочу тебе втратити, мій маленький.

Він зажмурився, його огорнув спокій.

— Дуже злякався, — прошепотів він до мами-собаки. — Думав, мене проковтнула Собака-Земля і я звідти ніколи не вернуся. Заходився з нею битися, але тільки гірше собі наробив. Як перестав дряпатися, то стало трохи спокійніше.

Гирк розплющив очі.

На нього лагідними очима дивилася їхня мама-собака.

— Із Собакою-Землею не треба битися. Вона нас забирає до себе, коли ми помираємо, — нагадала вона йому. — А поки ми живі, то вона нас захищає та додає сили. Пильнує удень і вночі, а як треба, то вона й допоможе.

У Гирковій голові ще бриніли мамині слова, а брати та сестри вже знову обступили цуценя й заходилися злизувати з нього бруд.

«Як треба, то вона й допоможе…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець прокинувся, тремтячи від холоду безхмарної ночі. Собаки спали на березі річки, тулячись одне до одного під кущем. Тепла їхніх тіл не вистачало, щоб він міг зігрітися під поривами морозяного вітру, який шмагав воду та завівав студінь під золотаву шерсть.

Щасливець роззирався. Голова Белли лежала на величезному кудлатому боці Марти, а Лиза — але ж ні, тепер вона була Громовицею — вмостилася між лапами собаки-водолазихи. «Ох, Громовице, і нащо ти вибрала собі таке ім’я?» У Щасливця занило під грудьми. Ніяк не міг позбутися відчуття, що її вибір став знаковим. Невже ця молода лютособака має відіграти якусь важливу роль у страхітливій битві, що мучила його у снах?

Громовиця… Борвій собак?

Дотепер він достеменно не знав, що це таке й коли станеться… але усвідомлював, що це реальність. Усім єством відчував хаос, несамовите клацання зубів. Притиснув до боку похнюплений хвіст. А Громовиця мала дуже умиротворений вигляд: голова лежала на передніх лапах, вуха позагиналися назад. Утім Щасливець не забував люті, з якою вона накинулася на Жаха, божевільного вожака Дрючкової зграї.

Дрючок спав на боці, вип’явши відтинок колись передньої лапи. Лада спала, притиснувшись спиною до Щасливця й затуливши лапами очі. Її губа тремтіла, було видно одне ікло, а сама вона тихо скімлила.

— Пломеню, я тут… Я тут…

Видно, уві сні бачила свого друга. Видно, у її снах він залишався живим.

Ех, якби вони раніше прийшли з дикою зграєю. Хвороба й смерть Пломеня викликала у Щасливця багато болісних спогадів. У своїй уяві він повернувся до Собачого Саду, де чорноморді, жовтошерсті довголапі у величезній шумоклітці облаштували Пастку. Він із собаками знайшов Пломеня замкненим усередині пастки разом з іншими тваринами. Лисиці, кролики, койот… навіть руда гострокігта. І всі ті створіння були хворими.

Собакам вдалося їх звільнити, а самим разом з Пломенем утекти до лісу. І там вони наразилися на зграю божевільного Жаха.

Щасливець аж затремтів. Пломінь був могутнім собакою, але за час перебування в Пастці став кволим, наче щеня. Щасливець тихенько завив, коли пригадав виснаженого собаку з водянистими очима — колись могутнього Пломеня.

«Від нього страшенно смерділо… Його кров була зіпсута, як вода в отруєній річці».

Коли дикі собаки дісталися до Пломеня, то вже не могли йому бодай чимось зарадити. Бідолашний Пломінь…

Умощуючись на ніч, собаки полягали навколо Лади, ніби хотіли захистити її від тяжкої втрати й від колючого вітру. Щасливець підвівся обережно, аби її не розбудити, переступив через Дрючків хвіст і вийшов з-під рясних гілок куща. Паморозь поприлипала до малих зелених листків і виблискувала на кожній билинці трави. Навіть Щасливцева шерсть затверділа після студеного дотику холоду.

Він обійшов кущ, дивлячись на порослі бур’янами поля, що підіймалися на пагорби й спадали в долини. Звернув до річки, де на березі хрустіла замерзла трава. Вода ще не вкрилася плівкою криги, але була такою холодною, що, здавалося, обпікала йому язика, тому хлептав її недовго.

У холодному нічному повітрі Щасливець занюхав запах солі. Що нижче вони спускалися за течією річки, то сильнішав той запах, проте звідки він лине, Щасливець не міг здогадатися. Опустивши морду, він занюхав слід, по якому йшов їхній загін. Так, Альфа, Солодуня й решта зграї нещодавно були на цій стежці. Тому не могли відірватися від них на далеку відстань — щонайбільше на денний перехід. Щасливця далі мучило, що Солодуня пішла з напіввовком, відмовившись шукати з ними Пломеня, який потрапив у тенета жовтих довголапих. Але все одно був удячний за те, що вона дотримала слова й ретельно мітила дорогу виразним запахом.

Лада та решта собак повеселіють, щойно приєднаються до зграї. Щасливець почувався дуже пригніченим після битви із Жахом та його зграєю, бо розумів: якщо Пломінь, такий хоробрий і сильний собака, так легко піддався отруті… Він схилив голову. А ота божевільна зграя десь іще швендяє, так само як і зграя лютопсів. Тому він зі своїми собаками більше почуватиметься в безпеці, якщо вони возз’єднаються з дикою зграєю.

Дошкуляв також холод. Багрянолист уже минув, повіяв Крижаний Вітер. Колись у місті Щасливець легко переносив Крижаний Вітер, бо там височезні будівлі довголапих не давали вітрюганові розгулятися. А тут навіть легіт залазив під шерсть, пронизував шкуру наскрізь, холодив кров. Змалку Щасливець чув від мами-собаки, що мороз не страшний для собак, але навіть у місті він не завжди погоджувався із цим. Щасливець пригадав Ховрахозуба, собаку-самітника, який випрошував їжу під Харчевнею. Однієї морозної ночі він скрутився калачиком у парку і вже більше ніколи не встав на лапи. Сам Щасливець цього не бачив, але розповідали, що старий собака захолов і затвердів, ніби крижана брила. Мама-собака була дуже мудрою, але Щасливець мусив визнати: вона не могла знати геть усього…

Затряс головою, щоб відігнати сумні спогади, так, ніби стрясав дощові краплі із шерсті. Пообзирався. Вони досі перебували на території Жахової зграї. І Щасливець, стоячи на березі річки, у подуві вітру відчув невиразні сліди запаху тієї зграї. Озирнувшись на довговухого собаку в купі заснулих тіл, він не міг не подумати про його сумну долю. Дрючок пішов зі зграї Альфи, втратив лапу, пристав до іншої зграї. І ось бідолашному каліці вдалося вижити й не збожеволіти в зграї знавіснілого Жаха.

Тепер у Жаховій зграї, мабуть, панує безлад, хаос, непослух. Бо саме так зграя звичайно реагує на смерть свого Альфи. Однак Щасливець сподівався, що вони все ж таки згуртуються та заживуть життям звичайної зграї, не шукаючи собі небезпечних пригод і сутичок.

Щасливець сів на вкриту памороззю траву й захитав головою.

Куди тепер податися каліці? Він був хоробрим і відважним собакою: допоміг рятувальному загонові знайти Пломеня, а потім — розгромити Жаха. Дрючок заслуговував на відпочинок і безпеку. «Він повинен повернутися до дикої зграї, повинен возз’єднатися зі своєю сестрою Стрибою. Там йому буде добре».

Щасливець почухав за вухом задньою лапою. Ох, ні, Альфа нізащо не погодиться на Дрючкове повернення. Він наклав на нього тавро зрадника, сказав, що не хоче бачити його в зграї. Також Дрючок заледве чи зможе вернутися в зграю, чийого Альфу він допоміг убити. Мабуть, він приречений стати собакою-самітником, яким уже, власне, був, коли Щасливець побачив його в лісі.

«До Великого Гаркуна я мав життя собаки-самітника», — подумав Щасливець. Здавалося, не знати скільки часу тому.

Він обернувся й дивився на річку. Собака-місяць завис у небі, став майже повнею. Його відображення гойдалося на тихій воді. Небо над протилежним берегом річки взялося слабеньким світанковим сяянням.

Зітхнувши, Щасливець подріботів до заснулих собак.

— Встаємо, — буркотів він, торкаючись до носа кожного із собак.

Закліпала очима Громовиця і, позіхаючи, закинула голову назад, показавши гострі білі зуби.

— Ще навіть не розвиднюється…

— Зграя вирушає вдосвіта. Якщо хочемо наздогнати дику зграю, то треба вже йти.

Громовиця слухняно встала. Спинався на свої три лапи й Дрючок.

Затремтіла Белла.

— Так холодно.

Щасливець кивнув головою.

— Зроби зарядку, — сказала Лада. — Ось так. — І вона застрибала з лапи на лапу, струшуючи із себе паморозь.

Белла наслідувала її приклад й енергійно струшувала із себе паморозь, до них приєднався Щасливець. Лада ціле своє життя була дикою собакою і добре знала, як можна зігрітися.

Громовиця спробувала стрибати, як інші собаки. Її передні лапи заплелися, вона втратила рівновагу, спіткнулася, та одразу похопилася й випросталася. Лада тицьнула її носом, лизнула у вухо й далі стрибала з лапи на лапу.

— Якщо в тебе заплітаються лапи, то швидко не стрибай. Легенько, вперед і назад. Марто, ану, ти теж обтрясися від поморозі.

Щасливець бачив, як Громовиця знову спробувала стрибати, тепер вправніше, а Лада допомагала іншим, злизуючи паморозь із їхньої шерсті й заохочуючи їх до стрибання. Бідолашна Лада, вона втратила одне цуценя. «І їй стає легше, коли вона чимсь зайнята і не так часто думає ще й про смерть свого вірного друга».

— Мені вже тепліше, — сказала Белла, лижучи лапи, а тоді пустилася бігти за Ладою до річки.

Собаки пили крижану воду. Марта торкнулася води величезною чорною лапою, але скупатися так і не наважилася. Волохата собака тупцювала берегом річки, розминала лапи, — і ставала заввишки мало не із шумоклітку.

Белла схилила набік голову.

— Солоний запах уже дужчий.

Дрючок принюхувався до повітря.

— Чим то так пахне?

— Я не впевнена… — Белла зажмурила очі. — Щось дуже знайоме. Нагадує їжу, яку мені давали довголапі, коли я була повідковою собакою.

Дрючок недовірливо поставився до такого її пояснення.

— Щось не дуже пахне їжею.

— Таки пахне, — дзявкнула Громовиця. — Солона… як кров.

А Щасливцеві стало ніяково, коли вона облизала свої гострі, ще не дуже великі зуби.

Він швидко змінив тему розмови, звернувшись до Марти:

— Перед Великим Гаркуном ти була повідковою собакою. Як гадаєш, що так може пахнути?

Марта запнулася, дивлячись на темну воду.

— Не знаю, але справді щось дуже знайоме.

Щасливець почув тихе бурчання, нашорошив вуха. То бурчало в животі Громовиці. Вона схилила голову й винувато дивилася на нього.

— Нічого не пороблю.

— Я тебе розумію. Зараз щось знайдемо.

Він озирнувся навколо. Ставало щораз холодніше, тому здобич уполювати було важче. Учора їм вдалося впіймати двох кроликів, але якщо розділити на всіх, то зовсім мало.

— Треба вполювати якусь дичину, а тоді вирушимо навздогін дикій зграї.

Громовиця полегшено закивала головою.

Собаки заходилися нишпорити вздовж берега, нюхали вкриту памороззю землю, шукали слідів здобичі.

Щасливець рухався повільно, намагався якнайменше шурхотіти, але що крок його лапи ставали на замерзлу траву, і вона хрустіла. Над річкою звіявся вітер, приніс із собою нову хвилю свіжого солоного повітря, що перебивало всі інші запахи. Щасливець зітхнув. «Ми тут не знайдемо здобичі».

— Дивіться! У воді. — Низьке Мартине гарчання його налякало.

Щасливець обернувся й побачив у воді тварину, що виринула на поверхню, вивернулася та зникла в товщі води.

— Це риба? — пошепки спитала Громовиця.

Щасливець захитав головою. Те, що він побачив, було вкрите шерстю.

Собаки здивовано спостерігали за твариною, яка, бавлячись, перекидалася через голову у срібній воді. Вуса Собаки-Сонця ковзнули по лискучому хутрі тварини, коли вона задерла голову й ліниво позіхнула.

Поважно заговорила Белла, порушивши зачаровану тишу.

— Це річковий кролик. Я чула про таких.

Щасливець схилив голову до сестри, йому щось не вельми вірилося. Бо знав: кролики живуть у норах під землею, але не у воді. Ніколи не чув, що вухасті вміють палати. Він хотів був про це сказати, коли тварина знову випірнула на поверхню. Кругла голова й коротка морда робили її більше схожою на гострокігту, аніж на кролика, до того ж із голови стирчали геть маленькі вуха. Тіло мала довге, м’язисте, а коли пірнула у воду, Щасливець встиг уздріти довгий гострий хвіст. Він бачив, як тварина перевернулася на спину і, дриґаючи лапами в повітрі, легко, без жодних зусиль, попливла за течією.

— Нам треба триматися підвітряного боку й не галасувати, — застерегла Лада.

Вона пішла берегом, за нею потяглися Марта зі Щасливцем. Дрючок, Белла та Громовиця лишилися позаду. Звичайна практика на полюванні, коли здобич беруть у кільце: собаки ззаду на неї напирають, а ті, що спереду, не дають утекти. Втім Щасливець не знав, як це спрацює з водоплавною здобиччю, але що вдієш? Вода в річці для собак була дуже холодною, навіть для Марти. Ніхто з них не квапився шубовснути у воду й пливти за тою твариною. Усі сподівалися, що тварина вийде на берег, хоча їй ніщо не заважало попливти на протилежний берег річки, де її собаки не дістануть.

Лада, Марта і Щасливець засіли за порослу травою купину на березі річки. Облизуючи зуби, вони мовчки сиділи, поки річковий кролик плюскався в перших світанкових променях. Потім тварина перевернулася на живіт і попливла до найближчого берега. На превеликий подив Щасливця, вона подалася простісінько до того місця, де причаїлися собаки, — туди, де над купиною виднілася чорна Мартина шерсть. Коли тваринка вилізла на берег і обтрушувалася серед укритої памороззю трави, Марта перезирнулася з Ладою. Першою стрибнула Марта, налягла всім тілом на тваринку, що відчайдушно звивалася й страшно вищала. Тваринка висковзнула з її лап і помчала вздовж берега, але навздогін кинулися Марта, Лада й Щасливець. Він правильно збагнув: на суші тварина була повільнішою, ніж собаки. Розвернувшись на коротких лапах, вона пострибала до води, мабуть, розуміючи, що тільки там її порятунок. Щасливець перетнув їй шлях до річки. Тварина ринулася назад з несамовитим вереском, тож Марта стрибнула на неї, цього разу приплеснувши до землі здоровезними лапами, а тоді стиснула зуби на довгій шиї.

Собаки порозлягалися в заростях ожини, вибираючи з кігтів останні залишки м’яса.

— Смачний був річковий кролик! — сказала Громовиця.

— Ніби звичайний кролик, але жирніший і соковитіший, — погодилася Белла. — Я їла б таке щодня.

«Але не їстимеш, — подумав Щасливець. Їм просто пощастило вполювати таку здобич. Навколо не було жодного кролика, навіть мишей… — Сподіваюся, зграя десь там знайде ліпше місце для полювання». Нарешті собаки після перекуски трохи повеселіли. Щасливець помітив, як Марта підійшла до води й прошепотіла подяку Собаці-Річці.

— Дуже дякуємо тобі за смачу їжу, щедрий і добрий наш Духовний Собако. — І шанобливо схилила голову.

Щасливець дочекався, поки Марта склала подяку, а тоді підвівся на лапи. По воді стрибав Собака-Сонце, розпочавши повільне сходження небом.

— Нам треба рушати. Альфа зі зграєю вже в дорозі.

Бо хто знає, як далеко схоче зайти напіввовк, аби втекти від зграї Бритви?

З берега повернулася Марта.

— Розумію, що нам треба втікати від лютопсів, утім треба й знати відповіді на інші запитання. Куди ми прямуємо? Що шукаємо?

Щасливець не мав відповідей на її запитання. Рушив стежкою понад річкою. Решта поплелася за ним.

Першою заговорила Белла:

— Шукаємо місце, де можна спокійно жити. Безпечне, спокійне місце, де є багато кроликів і вдосталь питної води.

У Громовиці мимоволі смикнувся хвіст, і вона забуркотіла:

— Але чи Альфа знайде таке місце?

— Сподіваймося, — відповів Щасливець, хоча в глибині душі розумів: зробити це дуже нелегко.

Поглянув на Громовицю й побачив у ній велике грайливе цуценя. Відчув потребу її захистити. Він був ладен багато чого зробити, аби не зустрітися з її родичами — аби бути певним, що вони її не знайдуть і знову не заберуть силою до себе.

Минули чагарі з колючим терням, що чіплялося за собачу шерсть. Щасливець затряс шерстю, його ніс здригнувся. Він тихо дзявкнув. Дивний запах? Його задні лапи випросталися, хвіст витягнувся.

— Недалеко собака!

Белла й Лада озирнулися з нашорошеними вухами, дуже стривожилися. Він ще раз нюхнув повітря та зрозумів, що то не лютопес. У запаху, принесеному легким подувом вітру, не було ані їхньої люті, ані їхнього шаленства.

Наперед вийшов Дрючок і гавкнув у кущі ожини:

— Це ти, Хлюпе?

Щасливець почув у кущах шерхіт, і звідти враз виповз малий, з твердою як дріт шерстю, собака. Ще шестеро собак обережно виповзли з чагарнику й заходилися обтрясати із себе листя.

Це собаки зі зграї Жаха! Щасливець ступив крок до Дрючка, а Белла стала біля нього з другого боку, заступаючи фланг. Ззаду Щасливець відчув заспокійливий запах Марти, Лади й Громовиці.

Утім Дрючок не скидався на того, хто потребує захисту. Чорний собака пострибав до нього, передні лапи тримав на землі, махав хвостом, смиренно опустивши голову. Його друзі вчинили так само, як він, були трохи налякані, але доброзичливі. Дрючок наблизився до колишніх однозграйників і торкнувся носом кожного з них, його розпушений хвіст вихляв у повітрі.

З річки налетів порив вітру, і собака на ім’я Хлюп, здригнувшись, повернув голову. Щасливець одразу помітив той швидкий нервовий порух. Він упізнав цього собаку — саме над ним знущався Жах, коли Щасливець здалека спостерігав за ворожою зграєю.

Зважаючи на вигляд собак, можна було казати, що вони вже давно недоїдають, усі перелякані й виснажені. Нелегко їм жилося під орудою Жаха. «Він доводив їх до нестями», — подумав Щасливець. Крадькома зиркнув на Громовицю, пригадавши, як побачив її біля помираючого Альфи навіженої зграї. Тож убила вона його із жалості до нього, а чи через свою кровожерливість? За мить Щасливець відігнав неприємну думку від себе.

Дрючок обернувся до собак з дикої зграї.

— Це Хлюп. Гадаю, ви можете йому закинути те, що він був Бетою у Жаха.

— У Жаха не було ніякого Бети, — забубонів Хлюп, ще нижче схиливши голову. Обернувся до Дрючка. — Пішли по твоєму сліду, тому що… — Він озирнувся на товаришів. — Хочемо, щоб ти залишився з нами.

Щасливець перевів погляд на Дрючка. Довговухий собака задумливо схилив набік голову.

— Тобі буде добре з нами, — дзявкнув худорлявий сірий собака, драпаючи лапаю землю.

Щасливець здригнувся, почувши тихе гарчання. І колишні Дрючкові друзі позадкували, щойно Громовиця втиснулася між Беллою та Щасливцем. Вона розчепірила передні лапи, що надавало їй вигляду міцно збитої, коренастої собаки. Опустила голову до рівня плечей, закопилила губи, оголивши ікла.

— Ви напали на мене й моїх друзів! — загарчала вона. — Ви не заберете Дрючка! Я не дам вам цього зробити!

Хлюп ще далі позадкував, геть переляканий, хвіст підібгав межи задні лапи. Це додало Громовиці впевненості, і вона ступила крок уперед, її голос високо піднісся.

— Мене верне від псів, котрі геть усе знають про те, що повинні робити інші собаки! Він хоче жити з нами, тому облиште його!

«Ага, вона, видно, гадає, що Хлюп, так само як Бритва, хоче змусити Дрючка піти з ними», — подумав із завмиранням серця Щасливець. Його непокоїло, що Громовиця ділить усіх собак на хороших і поганих, на друзів і ворогів. Але так не завжди буває. Хлюп лишень просив Дрючка залишитися з ними, але не вимагав. Щасливець дивився на худорляві, схвильовані морди колишніх Дрючкових зграйників. Тепер вони мали жалюгідний вигляд, утім ніхто з диких собак не забув, як вони завзято билися під орудою Жаха. Тому ліпше їх не займати.

Хлюп нервово облизав зуби, вуха притиснув до голови.

Щасливець приготувався захищати Громовицю, бо чужа зграя могла напасти на неї.

Аж тут Дрючок вийшов наперед і став між Громовицею та малим чорним собакою. Обернувся до Громовиці, швидко завихляв хвостом, щоб вона заспокоїлася.

— Дякую, Громовице. Я дуже радий, що ти хочеш мене захистити, але Хлюп добре каже.

Громовиця лишень витріщилася на нього. Її тіло розслабилося, вона сіла на траву й мовчала.

Дрючок зиркнув на Щасливця та Беллу, обвів очима Громовицю, Марту й Ладу.

— Вибачте, що скажу вам таке. Мені дуже не хочеться вас покидати. Але я довго думав. Ці собаки… — Він обернувся до Хлюпа та його зніяковілих товаришів. — Тепер вони моя зграя. Саме так і сказав Хлюп. Мені буде добре з ними.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Збоку до Дрючка підскочила Лада. Вітер скуйовдив її шерсть — радше білу, аніж чорну, — позадирав пасма навколо морди.

— Ти впевнений, що хочеш піти з ними? — заскімлила вона й тицьнула в нього носом. — Ти прожив із цією зграєю хіба що кілька переходів Собаки-місяця. Тобі треба залишитися у нас.

— Аякже, я належав до вашої зграї, — погодився Дрючок. — Проте втратив відчуття належності до неї після того, як скалічив лапу. Всі мені стали співчувати. Я цього не витримав. Ви чули, що казав Альфа, коли я повернувся. Він не дозволить мені знову пристати до зграї.

Лада була пригніченою.

— Прошу тебе, не йди… Стриба дуже сумуватиме, коли дізнається, що ти не схотів вернутися.

Дрючок завагався. Згадка про сестру змусила його задуматися.

— Не знаю, — прошепотів він. — Цуценятами ми були нерозлийвода, але потім наші шляхи розійшлися…

Щасливцеві спало на думку, що Ладі не варто приплітати сюди ще й Стрибу, але потім пригадав, як вона переживала за Дрючка, свого брата. «Я і сам нещодавно пристав до дикої зграї. Так само Белла, Марта й Громовиця. Тому не можу засуджувати Ладу за її бажання мати біля себе давнього друга, поки не знайдемо дикої зграї. Однак це буде нечесно стосовно Дрючка, бо якщо він залишиться з нами, то йому доведеться ризикувати життям».

Щасливець похнюпив голову.

— Думаю, тобі ліпше залишитися зі своєю зграєю, Дрючку. — У Лади смикнулися вуха, у її очах промайнуло, що це зрада, а Щасливець казав далі: — Навіть якщо Альфа дозволить тобі залишитися у зграї, твоє життя перетвориться на суцільну муку. Нащо тобі це тепер? Ти маєш власну зграю.

Чорно-біла пастуша собака не хотіла так легко здаватися:

— Ми поговоримо з Альфою! Переконаємо, умовимо його лишити Дрючка в зграї.

Белла недовірливо скривила морду.

— Хіба він колись прислухався до нашої думки?

Вона мала рацію: Альфа не з них, хто швидко все пробачає. Щасливець пригадав, як напіввовк мало не затаврував його самого своїм страшним укусом. Щойно подумав про таке, і шерсть на його спині наїжачилася, немов дротяна.

Дрючок важко зітхнув.

— Щасливець правильно каже. Я добре знаю Альфу… Він нітрохи не тішився, коли я прийшов був до вас. — Він ступив крок до Хлюпа. — Напрошується однозначний вибір. Я залишаюся зі своєю новою зграєю.

— Треба принаймні спробувати поговорити з Альфою, — наполягала на своєму Лада.

— Річ не тільки в Альфі. Хочу залишитися з тими, кому я потрібний. Якщо піду до вас, то стану для зграї тільки тягарем. Річковий кролик був украй смачним, але нам просто пощастило його вполювати. Їжі й без мене не вистачає. Нащо вам ще один голодний рот?

Лада засумнівалася, але потім, здається, усе зрозуміла. Повільно сіла на траву.

— Нам буде сумно без тебе, Дрючку.

Він нахилився й лизнув її у ніс.

— І мені буде сумно без вас.

Щасливець помітив, що Белла втупилася поглядом у Хлюпа. Малий чорний собака тепер був нібито спокійніший, бо Дрючок сказав, що він залишається з ними. Помалу вихляв хвостом, а решта зграї стояла осторонь.

Белла ступила крок до Дрючка.

— З нами тобі небезпечно йти, але і з ними тобі не варто лишатися. Ці собаки ще недавно були нашими ворогами.

Хлюп тільки схилив голову.

— Жах підбурював нас і змушував нападати на кожного чужого собаку. Його вже нема, і ми маємо добру нагоду стати справжньою зграєю, а не гуртом навіжених собак.

Кілька його зграйників заскімлили на знак згоди, і він обернувся до них, ніби шукаючи підтримки.

— Щоб стати справжньою зграєю, треба мати Альфу. І ми всі зійшлися на тому… Ми хочемо, щоб нашим Альфою став Дрючок.

Марта з Беллою перезирнулися.

А Дрючок був так само ошелешений, як і вони.

— Та який з мене Альфа?

— Він має лишень три лапи, — підтакувала Громовиця.

Щасливець скривився. Бо також про те саме подумав, але негарно казати таке вголос.

Хлюп обережно поглянув на Громовицю.

— На те, яким має бути Альфа, нема закону. Дрючок спритний мисливець і досвідчений боєць. Із Жахом поводився достойно, не те що ми. Він мудрий, знає, як виживати.

Решта собак у зграї згідно задзявкали.

Дрючок радісно завихляв хвостом. Затряс головою, підкинувши вгору довгі вуха, з кута пащі виставив язика. Щасливцеві спало на думку, що ніколи ще не бачив його настільки щасливим.

— То що ти нам скажеш, Дрючку? — наполягав Хлюп.

Дрючок соромливо схилив голову.

— Якщо ви впевнені…

Лада підвелася на лапи.

— Почекайте! Так не роблять. Зграя не вибирає Альфу!

Дрючок, Хлюп та інші собаки подивилися на неї.

— Але ми хочемо Дрючка! — задзявкала пошарпана рудувата дворняжка.

Лада на неї глянула поверх носа.

— Не має значення. Треба провести чесний двобій. Такий закон диких собак.

Хлюп нервово переступав з лап на лапи.

— Таки так… — Він набрав повні груди повітря, підійняв морду й випнув груди. — Дрючку з дикої зграї, викликаю тебе не двобій!

Дрючків хвіст перестав вихляти, і він стояв, не рухаючись. Щасливець напружився — невже Дрючок насправді битиметься з Хлюпом? Він бачив, як Дрючок випростався на повен свій зріст і вишкірився, показавши зуби.

Тривожно загавкала Громовиця, обернувшись до Щасливця.

— Ну, і нащо це? Вони навіть не сварилися. Усі одностайно сходяться щодо того, хто має стати Альфою.

Щасливець не знав, що й казати. Хлюп і Дрючок вперлися один в одного очима, повільно кружляли, коли інші собаки розступилися, даючи їм місце.

Громовиця ще більше розхвилювалася. Торгнула лапою Щасливця.

— І ти дозволиш їм битися? Таж вони влаштують бійку заради бійки! Нам тільки цього ще бракує!

Щасливець насупився.

— Громовиця правильно каже, Дрючку. Якесь божевілля.

Довговухий собака не зважав на Щасливця й не зводив очей з Хлюпа, який саме зупинився навпроти нього. У гурті собак запанувала тиша, коли Дрючок присів на задні лапи, готуючись до стрибка.

Аж тут Хлюп несподівано упав на землю, перевернувся на спину, задер лапи догори.

Дрючок усе зрозумів, закивав головою, підскочив до Хлюпа й поклав лапу на його живіт.

— Приймаю твою поразку.

Потім відійшов від нього й заходився лизати свою передню лапу.

Підвівся із землі Хлюп.

— Дякую, Альфо.

За всім цим Марта спостерігала віддалік. Тепер вона ступила крок уперед і завихляла хвостом.

— Мудро з твого боку, Дрючку.

Після цих слів усі собаки ринули до нього, уклонялися йому, радісно гавкали та вітали його зі звитягою.

Якусь мить Щасливець тримався осторонь. Тішився, що обійшлося без бійки, поволі махав хвостом, але такий двобій трохи його засмучував. Він завжди вважав, що сутичка за звання Альфи має бути по-справжньому жорсткою битвою. Навіть уявити собі не міг, щоб Альфа дикої зграї віддав владу без бою.

Спостерігаючи за Хлюпом та іншими собаками з нової Дрючкової зграї, Щасливець дійшов висновку, що оцей дивний гурт собак більше не становитиме загрози. Ритуал, може, і був безглуздий, але вочевидь сподобався собакам з Дрючкової зграї, які підходили, тицяли нового Альфу носами та вдоволено гавкали.

Щасливець і собі підійшов до нього.

— Щасти тобі, Дрючку.

Довговухий собака кивав головою.

— Тобі теж усього найліпшого. Переказуй Стрибі, що, мовляв, так і так. Сподіваюсь, ми з нею ще побачимося.

І Щасливець торкнувся носом до його носа й пробуркотів:

— Аякже.

Лада була останньою, хто попрощався з Дрючком.

— Ти відданий і шляхетний собака, тому станеш хорошим вожаком. Нехай Духовні Собаки завжди будуть з тобою.

Вона обернулася з низько опущеним хвостом і почовгала понад річку. До неї долучилися дикі собаки, шукали запах своєї зграї. Тягнучись останнім, Щасливець далі чув радісне дзявкання Дрючкової зграї, що скручувала за ожиновий чагарник.

Щасливець дріботів понад річкою і струшував болото з лап. Він тепер пішов наперед і в соляному повітрі винюхав сліди дикої зграї. Його ніс зморщився. «Чого це вітер так дивно пахне? І нібито дужчає…»

Озирнувшись, він побачив, що за ним простують Белла з Ладою, а позаду них бредуть Марта з Громовицею. Собаки йшли безмовно, поки Собака-Сонце підбивався вгору понад річкою. «Рятувальний загін очолював Пломінь, а тепер ми ніби лишилися без ватажка. Навіть Дрючок нас покинув…»

Отак розмірковуючи, він чалапав з похнюпленою головою, з опущеним хвостом. Розумів, що Дрючок правильно вчинив, залишившись із Жаховою зграєю, але все одно почувався якимсь покинутим. Його очі блукали гостролистою травою, сягали далекої долини позаду неї. Світ знову здавався незмірно широким і дуже небезпечним…

На відміну від собак, річка ні на хвильку не стихала, мало не виходила з берегів, ставала щораз бурхливішою. Здригнувшись, Щасливець побачив, як листок упав на поверхню води, закружляв, а тоді зник у білому шумовинні водоверті.

Щасливець, задивившись на листок, зашпортався за камінь. Він заскімлив і заходився оглядати лапу. Сильно не вдарився, але схилив голову набік, коли побачив крихітні жовто-білі крупинки, які застрягли між кігтями й прилипли до подушечок лап. Підвів очі. Місцевість мінялася, ставала суворішою, між камінням і стеблами рослин підносилися купи отих крупинок.

До нього підійшла Белла.

— Це пісок.

Щасливець спробував вигризати крупинки. Але позбутися їх усіх було досить складно.

— Так-так… але зазвичай понад річкою його не було, хіба ні?

Белла пошкрябала лапою землю, залишивши неглибокі борозни.

— Ну, не знаю. Пісок я бачила тільки на майданчику для повідкових собак, коли мої довголапі водили мене до парку. Там його стільки було…

Щасливець зморщив носа.

— А ще запах. Пахне сіллю.

Здавалося, солоний запах накочувався хвилями разом з поривами морозяного вітру.

Що далі собаки просувалися понад річкою, то похмурішими ставали погорби й долини. Землю вже не вкривала шкура соковитої зелені. На латках жовтої землі росла висока, тепер прив’яла, трава. Удалині виднілося кілька низьких дерев.

Поглянувши вгору, Щасливець побачив, що небо перетворилося на хвилясту масу сірих хмар.

— Куди поділися птахи? — запитала Марта.

Щасливець насупився. Водолазиха правильно питає. У небі над головою ані цвірінь, ані ку-ку. Таке йому не подобалося… Без пташиного щебетання все навколо здавалося якимсь моторошно химерним.

— Ладо, ти виросла серед дикої природи, — казала Белла. — Ти бувала колись у таких місцях?

Пастуша собака тільки захитала шовковистою головою.

— Ніколи, — пробуркотіла вона.

Від несподіваного пронизливого вереску всі вони аж попідскакували. Щасливець крутнувся на місці, нашорошив вуха.

Громовиця настовбурчила загривок, вирячила очі, вишкірила зуби.

— Що таке? — загарчала вона.

Ніхто не відповів. Вони попригиналися до берега, готуючись до втечі.

Зблиснули Мартині очі.

— Але вереск не сердитий…

Щасливець присів до землі. Відчував легке тремтіння землі під важкими лапищами, які ступали по ній.

— Хай би що то було, але воно наближається.

Велетенська брунатна тварина поскакала вицвілою травою. Вона була навіть вищою від Марти, з кістлявими лапами, м’язистим тілом і вузькою мордою. Мала коротку лискучу шерсть, за винятком довгого лискучого волосся на шиї та довгого волосся на хвості, що спадало донизу й розвівалося на солоному вітрі. Коли тварина підбігла й зупинилася біля річки, то повела вухами вперед і назад, видуваючи пару з роздутих ніздрів. Попри кусючий холод, з її клубів стікав струмками піт. Тварина вигнула довгу шию і пила воду.

Навколо розходився густий запах її шерсті. У животі Щасливця забурчало.

— Дуже смачно пахне, — прошепотіла Белла, ніби прочитала його думки.

Громовиця погодилася, виваливши язик.

— Ми могли б її вполювати.

«Аж ніяк! — подумав Щасливець. — Тварина запросто від нас утече».

Лада задумалася.

— Схожа на величезну сарну, а сарну навіть у лісі складно вполювати. Тільки подивіться, яка вона здоровезна. Ми не зможемо її повалити.

Марта облизала ікла.

— Але ото б уже попоїли. Вона не м’ясоїдна. Від неї пахне… травою. Як від кролика, тільки запах густіший. Навіть вуха має подібні до кролячих. Видно, дуже смачна!

Очі Щасливця ковзнули униз по лапах тварини.

— На вигляд дуже смачна. Але й дуже сильна… Ох, як копне ногою!

Собаки придивлялися до м’язистих клубів тварини, її міцних лап і важких круглих ніг-ратиць, які, здавалося, були витесані з каменю.

— Усе буде добре, — дзявкнула Громовиця. — Ми спритні, нас багато.

Марта заспокійливо лизнула молоду собаку.

— Боюся, Щасливець слушно каже. Оті її лапи просто вбивчі. А бачили, з якою швидкістю вона скакала долиною? Значно швидше, ніж ми бігаємо.

Громовиця пирхнула, але нічого не сказала. Дивна тварина напилася води і квадратними зубами щипала прив’ялу траву. Стригла своїми кролячими вухами. Велике брунатне око зупинилося на собаках — тварина розвернулася, заіржала й пустилася скоком бігти понад річку. Лапами здіймала в повітря зернистий ґрунт, тож її кінцівки зникли в хмарі піску. Перегодя вона завернула за пагорб і щезла з очей.

— Я її наздожену! — завила Громовиця, стрибнула вперед і помчала понад річкою.

— Стій! — загавкала Белла. — Марта правду тобі каже. Нам її не вполювати.

Але Громовиця не зважала й скрутила за пагорб.

— Громовице! — тепер гавкав уже Щасливець їй навздогін.

Його шерсть на спині настовбурчилася, а губа спересердя здригалася. «Чи навчиться те цуценя колись слухатися старших? Чи отак і бігатиме за всіма? Добряче б її куснути! Ох, як здогоню…»

Щасливець скрутив за пагорб і враз зупинився, проїхавшись на лапах. Попереду стояла Громовиця, уся напружена, схиливши голову набік. Велетенська тварина вже стала цяткою на обрії. Щасливець ковзнув поглядом попри неї і від подиву тільки хапнув ротом повітря. «Що це таке?»

Залишки ґрунту зникли із зернистої землі, що простиралася навсібіч м’якими жовтими хвилями. Від разючого запаху солі крутило в ніздрях, і він пчихнув.

Громовиця притиснула хвіст між лапами.

— Пісок… йому нема кінця-краю.

Щасливець кивнув головою, забувши про злість на Громовицю. Такого він ще ніколи не бачив. Тут не було ані дерев, ані полів, ані квітів. «Може, ми прийшли на край світу… до місця, куди Собаці-Лісу не дістатися? Може, навіть Собака-Земля тут безсила? Невже нас покинули всі Духовні Собаки?» Він винувато обвив хвостом свій бік. Але хіба можна втрачати віру в Духовних Собак після всього того, що вони для нього зробили?

На гребені пагорба з’явилася Марта, а тоді Белла та Лада.

— Поглянь! — гавкнула Лада. Вона дивилася кудись повз Щасливця. — Он там, далеко.

Щасливець закліпав. Спочатку він не бачив нічого, окрім піску. Потім зауважив якісь порухи. То була мінлива безодня блакиті.

Марта розгублено ляскала себе хвостом.

— Річка впадає в озеро.

Лада ступила корок уперед, її чорно-білі лапи грузнули в сипучому ґрунті.

— Не просто озеро… Такого я ще не бачила. Воно безкрає…

З острахом Щасливець подумав, що Лада слушно зауважила. За мерехтливою блакиттю не було видно суші. Біля підніжжя пагорба об пісок сердито розбивалися високі хвилі. Потім хвилі зістрибали з берега вибухом шумовиння й назавжди відкочувалися назад.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки попрямували до водоспаду. Щасливець намагався збагнути сутність дивного солоного світу Безкрайого озера. Його лапи провалювалися в сипучому піску, що залазив під шерсть і між подушечки лап. Великі білі птахи петляли над водою і квилили, ловлячи крилами крижаний вітер. Під ними здіймалися білогриві хвилі, що тяглися аж до обрію і там розчинялися в небі.

— Що це за місце? — заскімлила Лада.

Її чорно-білі вуха нервово здригалися, а брунатні очі були широко розплющені.

Щасливець принюхувався до піску. Нічого, крім запаху самого піску, не відчував. «Край світу… місце, куди не досягають Духовні Собаки». Подумав, краще не ділитися ні з ким своїми страхами. Нащо когось лякати, тим паче, що Лада й так усього тут боїться.

— Щось ніяк не второпаю, — відповів він. І казав правду.

Безкрає озеро розляглося навсібіч. Велетенські брижі, що пробігали його поверхнею, нагадували Щасливцеві про брижі на озері, де дикі та повідкові собаки отаборилися першої ночі після свого об’єднання. Але ці брижі були могутніми пологими хвилями, їх підіймала й опускала невидима сила. Від реву й гуркоту хвиль, які розбивалися об берег, його вуха поприпадали до голови.

Земля вздовж берега була темною, просяклою через вологу, по ній було йти важче, ніж навіть по сухих жовтих горбах. По вогкому піску гордовито ступала Громовиця, залишаючи позаду себе відбитки невеликих круглих лап.

— Обережно, Громовице, не підходь близько до води, — застерігав Щасливець.

Уже за мить на пісок накотилася хвиля, і Громовиця відскочила. Із сичанням вода хлюпнула їй на лапи білим шумовинням і відступила, забравши із собою шар мокрого піску. Громовиця вистрибом відбігла на суху ділянку піску. Вона облизала лапи та, скривившись, виплюнула жовті крупинки. З мокрого піску щезли її відбитки.

До краю води підійшла Марта, вдивлялася в Безкрає озеро, дозволивши крижаним хвилям торкатися її лап. Щасливець подумав, чи вона, бува, не хоче почути, що каже Собака-Річка. Але Собака-Річка заледве чи може мати владу над такою безоднею води.

«Якщо вона взагалі тут є…»

Белла обтрясла шерсть.

— Наша зграя десь неподалік! — сказала вона, бадьоро вихляючи хвостом.

Лада нашорошила вуха.

— Ти так гадаєш?

— Аякже, до них звідси недалеко! Бо вони нізащо не таборилися б побіля цієї безмежної води.

Вона запхала морду у воду, щоб напитися, але вискнула й витягла її з води.

— Ой, сама сіль.

Щасливець підійшов до Белли, обережно нюхаючи воду. Його вуса нащетинилися. Вода була нібито не затруєною, як річка біля міста довголапих, але занадто солоною, щоб пити. Спостерігаючи за пінистою білою рідиною, яка відхлинула з піску, він помітив, що земля починала замерзати. Мокрий пісок виблискував крижинками, змерзався докупи та ставав крихким, ніби нагадував Щасливцеві, що їм, аби не застудитися, треба шукати сухіше й тепліше місце.

Він обернувся до решти собак.

— Треба звідси йти.

— Пропав запах зграї, — заскімлила Лада. — Окрім запаху солі, на відчуваю ніякого запаху.

Щасливець втягнув через ніздрі повітря, що підносилося з Безкрайого озера й перебивало всі інші запахи. Ще раз втягнув повітря носом. «Ага!» Відчув слабкий мускусний запах Альфи.

— Сюди! — гавкнув Щасливець.

Собаки подерлися на піщаний горб, а Щасливець уловив знайомий солодкавий запах, його вуса затремтіли, а груди сповнилися тепла. Мимоволі швидко завихляв хвостом. «Як мені хочеться знову побачити зграю», — казав собі Щасливець. В уяві малював давнього друга Мікі та його повідкових друзів. Нагадав собі про справжніх диких собак Хапу та Стрибу. Подумав про цуценят Лади Колючку й Жука, з їхніми чистими допитливими очима.

Коли ж почав сходити на піщану дюну, то в уяві бачив уже тільки Солодуню, і його шерсть нащетинилася від нетерпіння її якнайшвидше побачити.

— Побіля води дуже холодно, — пробуркотіла Белла.

Щасливець виринув із задуми. Таки так. Над Безкраїм озером гуляв пронизливий крижаний вітер та, здається, залазив йому під шерсть і холодив кров. Собаки потяглися вздовж озера по рівному піску. З одного боку від них підносилася й опускалася вода, а з другого боку горбами підіймався пісок.

Лада випростала хвіст.

— А це що таке?

Щасливець подивився в далечінь. З піску стирчав величезний металевий стовп з плутаниною звивистих дротів. Не розумів, для чого він міг колись служити. Потім побачив твердий предмет, на якому любили сидіти довголапі. Одна з чотирьох припорошених піском тонких ніжок була зламана.

— Ніби в місті, — заскімлив він, коли наблизилися інші собаки.

Також зауважив шумоклітку, перевернуту догори дриґом посередині дюни. У її очах з прозорого каменю, мабуть, зібралася вода з Безкрайого озера, а все тіло було обліплене дрібними жовтими крупинками.

Щасливець спантеличено дивився на шумоклітку.

— Тут, видно, десь недалеко має бути табір довголапих. Місто або щось на кшталт.

Не розумів, як отакі штукенції довголапих тут опинилися. Великий Гаркун не міг закинути їх аж так далеко.

Вони почвалали піском, а незабаром на обрії з’явилися обриси містечка, як і припускав Щасливець. На околиці стояв табір довголапих, нітрохи не схожий на ті, які доводилося бачити Щасливцеві. Табір підносився на великій дерев’яній платформі, що нависала над Безкраїм озером. Уздовж платформи тяглися зламані будівлі, що покосилися під дивними кутами на тлі ясного холодного неба.

Собаки поставали й роззиралися.

— Що це за покручені стежки? — запитала Громовиця.

У дальньому кінці дерев’яної платформи за будівлями вилися велетенські петлі, які по краях мали ніби залізні доріжки.

— Це такі шумоклітки? — запитала Марта.

Щасливець зиркнув навскоси. Марта добре казала: на металевих доріжках стояли невеликі шумоклітки.

— Вони нагадують мені оті величезні шумоклітки, що бігають туди-сюди по місту, — сказав він. — Вони бігають по залізних стежках, а довголапі залазять у них і вилазять, коли шумоклітки зупиняються.

— Я ніколи навіть не чула про таке, — сказала Белла й кинула на нього запитальний погляд.

Марта схилила голову набік.

— Але стежки нікуди не ведуть… Не розумію, нащо довголапим було бігати колом.

— Колом до неба! — крикнула Белла. — Може, вони там, угорі, полювали на птахів. Ти бачив величезних білих птахів, які літають над нами?

Щасливець подивився вгору. Таки так: угорі кілька величезних білих птахів ширяло над водами Безкрайого озера. Від голоду в Щасливця смоктало під грудьми, але птахи літали значно вище, ніж може підстрибнути котрийсь із собак. Їх не вполювати, допоки вони не сядуть на землю перед носом у собак. Громовиця також звела очі вгору й облизала губи.

Лада запитально подивилася на Беллу.

— Якась дурниця. Але хіба довголапі робили щось мудре?

Белла зневажливо хмикнула.

— Не кажи так. Якщо ти не розумієш, для чого воно, то це не означає, що воно дурниця. Довголапі — чудові мисливці. Коли я була повідковою собакою, то мені ніколи не треба було шукати їжі. Якщо довголапі возилися в шумоклітках високо під хмарами, то для цього вони, видно, мали причину.

Лада не відповідала, але її хвіст напружився, а вуха ніби прилипли до голови. Щасливець здогадувався, про що вона думала: повідкові собаки, нічого не поробиш. Він з острахом спостерігав за їхньою суперечкою і сподівався, що собаки все ж таки не пересваряться між собою.

Велика добра Марта не звертала уваги на суперечку. Вона кліпала очима, дивлячись на дерев’яну платформу зі зруйнованими будівлями.

— Відчуваю запах зграї, — пробурчала вона тихо.

Щасливець і собі донюхувався до повітря. А й справді, запах Альфи й решти зграї став сильнішим.

— Ходімо, — гавкнув він, вихляючи хвостом.

Вони рушили вбік дерев’яної платформи. Вигнуті стежки підносилися в повітря, поскрипували на морозяному вітрі.

— З нами нічого не станеться?

Лада змірила поглядом ветху платформу з поруйнованими будівлями.

«Усеньке своє життя Лада жила серед дикої природи. Тому їй не хочеться бути біля довголапих, у їхніх селах і містах», — подумав Щасливець. Так само не хочеться й Альфі, чий запах привів його до дерев’яної платформи. Вони підійшли до платформи ближче, і йому тепер стало видно, що споруда стоїть у воді на довгих дерев’яних лапах. Хвилі Безкрайого озера розбивалися об лапи й кружляли в сердитому вирі туманних бризок.

Лада також дивилася вниз. Вона як ішла, так і зупинилася з підійнятою лапою.

— Ми туди не поліземо, правда, Щасливцю? Уже й запаху зграї не чути. Альфа туди не пішов би. Він бачити не хоче довголапих і їхніх дурнуватих таборів. Пам’ятаєш, як Альфа поривався піти з того селища довголапих?

Схиливши голову, Щасливець нюшив пісок під лапами, намагаючись не зважати на запах солі, яким просякло все навколо. Лада мала слушність. Запах Альфи пропав з повітря. Не зрозуміло чому. Ну, якщо тільки…

Щасливець звів голову.

— Вони, видно, пішли від води за вітром. Тому ми не чуємо їхнього запаху.

Він відвернувся від Безкрайого озера й почав сходити на піщаний берег. Лада разом з рештою собак побрела за ним.

У низині, захищеній вищим піщаним берегом від вітру, що гнав повітря над водою, знову з’явився запах Альфи та зграї.

— Сюди! — гавкнув Щасливець, кваплячись через гребінь піщаної дюни.

Хотів іти далі, поки виразно чув запах. Лада з Беллою наздогнали його й стрибали збоку. Він чув, як позаду тупала лапами Марта. Озирнувшись, побачив, що Громовиця відстала.

— Громовице, що таке? — І Щасливець побіг до неї по грузькому піску, а решта собак зупинилася, стурбовано перезирнувшись.

— Ходімо! — Він схилився над нею і лизнув у малі похилі вушка. — Що з тобою?

Цуценя зітхнуло й сіло на траву.

— Не хотіла нічого казати. Але річковий кролик був малий, і з’їли ми його вже давно…

Белла, Марта й Лада зсунулися назад до Громовиці зі Щасливцем. Мали занепокоєний вигляд.

— То ти голодна? — запитав Щасливець.

Громовиця лягла на живіт, голову поклала на пісок. Дивилася на нього винними очима.

— Вибач.

— Ми всі голодні, — сказала Белла. — Тут дуже складні умови. Важко йти по піску, а ще цей колючий вітер, і сховатися нема де.

Щасливець згідно кивнув головою. У нього забурчало в животі, щойно згадав про річкового кролика й про ту величезну тварину, що пряно пахла, мала пелехатий хвіст і лискучу шерсть.

— Багато білих птахів, але всі вони літають над водою, — зауважила Лада. — Нам їх не впіймати. Навіть якщо вони залетять на сушу, то нам нема де сховатися. Вони побачать нас і втечуть.

— Ну, тоді залишається одне, — бадьорилася Белла. — Треба обнишпорити табір довголапих, може, там щось і знайдемо.

Щасливець озирнувся на Безкрає озеро. Воду заступав невисокий піщаний пагорб, але йому добре було видно металічні петлясті стежки зі зламаними шумоклітками на них.

— Навіть не знаю, що казати, — пробуркотів до них він.

«А що, коли це ніяке не місто? Там на них запросто може чигати небезпека. Великий Гаркун міг пошкодити платформу». На шиї настовбурчилася шерсть, щойно пригадав, як під платформою вирувала вода, вдаряючись об дерев’яні лапи. Навіть сюди долинав гуркіт прибою.

Лада перелякано вирячила очі.

— Ні, так не робімо! Нам треба наздоганяти зграю. Якщо ми вернемося до води, то взагалі стратимо їхній слід! Носа й Круть там самі-самісінькі. — У Щасливця стиснулося серце, коли почув їхні щенячі імена. — Вони звикли, що біля них завжди була я з Пломенем, — казала Лада.

Її голос затремтів, коли вимовила ім’я свого друга — ніби аж згорбилася від скорботи чи від перевтоми.

Громовиця, здається, пристала на її думку. Вона звелася на лапи та струсила із себе пісок.

Нетерпеливо обернулася до неї Белла.

— І ти погоджуєшся з нею? Лада ж бо не Альфа, хіба не так?

Щасливець зіщулився від сестриних слів, від браку такту з її боку. Лада сумувала за Пломенем, перебувала в товаристві собак, яких близько не знала, тому, зрозуміло, їй хотілося якнайшвидше вернутися до своїх цуценят і дикої зграї. Також їй не треба чіплятися до Громовиці. Щасливець перевів погляд на молоду лютособаку, що докірливо дивилася на Беллу. «Вона так старається влитися в зграю… так хоче стати зграйною собакою. Тому мусить навчитися тримати себе в лапах». А його сестрі треба уважніше ставитися до Громовиці й не задирати її.

Марта ступила крок до Громовиці, ніби її захищаючи. Лада й Белла обмінялися сердитим гарчанням.

Крижаний поривчастий вітер шмагав піщаний пагорб, сипав крупинками, ніби скалками розбитого прозорого каменю. Щасливець немовби примерз до місця, де стояв, і не звертав уваги на пісок, що застрягав у шерсті. Він ніколи не був у захваті від зграйної ієрархії, утім тепер дуже хотів, аби серед них з’явився собака, який ухвалював би остаточні рішення. «Хороший Альфа, — подумав він, — це такий Альфа, якому кожна собака в зграї вірить, що він чинить правильно».

Попереду розкинулися дюни жовтого піску, що простягався, куди око сягало. У Щасливця в животі бурчало від голоду. Яку дичину вони можуть уполювати серед цих дюн? Аж тут його вуха смикнулися назад. До нього долинав гуркіт і шум Безкрайого озера, що безперервно котило білогриві хвилі. Якщо вони підуть до покинутого табору довголапих, то, можливо, знайдуть там їжу.

Але якщо загублять слід дикої зграї, то можуть його вже й не знайти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Лада і Белла мовчали, тільки гарчали одна на одну, їхні лапи міцно впиралися в піщану землю. Громовиця дивилася на них, притиснувши хвіст до боку. Щасливець вагався й не знав, що робити.

І тільки велика добра Марта нарешті вийшла наперед.

— Громовиця правильно каже. Ми всі голодні. Через голод і холод ми й чіпляємося одне до одного.

Щасливець кивнув головою. Важкі умови та нужда розпалюють серед собак ворожнечу.

— Ми почуватимемося ліпше, коли щось перекусимо, — казала Марта. — Спробуймо знайти їжу в таборі довголапих. Треба також бути пильними й не загубити слід дикої зграї. Ми не знаємо, як задалеко вони від нас. Можемо йти цілий день, а їх так і не наздоженемо. Ще більше змерзнемо й вимучимося, ще більше зголодніємо.

Очі Лади подобріли, і вона заходилася нюхати повітря. Опустила поштиво голову.

— Авжеж, так буде ліпше. Треба пильнувати, щоб не втратити слід зграї, але треба поквапитися. Не заперечую. Нам таки треба знайти їжу.

Громовиця завихляла хвостом, весело запихкала, швидко дихаючи.

Підвівся Щасливець.

— Понишпормо в таборі довголапих, але, якщо не знайдемо чогось їстівного, допіру Собака-Сонце сягне верхівки своєї подорожі, то рушаймо далі.

Усі собаки погодилися.

Щасливець підвів голову. «Може, нам, зрештою, і не треба ніякого Альфи…» Марта не докладала жодних зусиль, щоб комусь нав’язувати свою волю, але в її серйозному, розважливому голосі відчувався природний авторитет.

Громовиця першою вистрибом побігла по піску в бік Безкрайого озера, її хвіст шмагав солоне повітря. За нею пострибала Марта, решта й собі потягнулися стежкою з їхніх відбитків лап.

Собаки видиралися на горби зернистої землі, а тоді вистрибом спускалися з них, здіймаючи хмари жовтих крупинок.

Платформа височіла над землею, а під нею був мокрий пісок, що сягав значно вище за рівень води в Безкрайому озері. Підлога була встелена дерев’яними дошками. Вхід на платформу прикрашала барвиста арка. Її краї обрамлювали кульки з прозорого каменю. Деякі блимали бурштиновим світлом, деякі ледь мерехтіли, а ще декілька потріскали й не світилися.

Собаки обережно пройшли під аркою та, присівши, озиралися.

Як і припускав Щасливець, у таборі не було нікогісінько. Видно, Великий Гаркун вигнав звідси довголапих, так само як з міста. Хоча скрізь впадали в око ознаки колишньої присутності довголапих: сидіння, на яких вони відпочивали, тухлянки, куди вони викидали все те, чого більше не потребували. А там далі на платформі здіймалися в небо величезні петлі залізних стежок.

Тихо завила Марта, і Щасливець лизнув її в плече. Він не був повідковим собакою, але запустіння його також вразило. «Якесь дуже сумне й відлюдне тепер місце». А колись тут, видно, жило багато довголапих, так само як і в місті. Куди вони всі подівалися? Він захитав вухами. Ліпше про таке не думати.

Щасливець пішов просто до тухлянки, пригадавши, що в місті не раз там знаходив поживу. Став на задні лапи й зазирнув усередину, нюхаючи темряву. Жодного сліду чогось їстівного. Видно, щурі вже давно там усе з’їли. Щасливець іще глибше запхав морду в тухлянку про всяк випадок. Його огорнули темрява й тиша. Якийсь неясний спогад промайнув у закутку його пам’яті. Тоді він був цуценям. Одного разу застряг у норі під землею і мало не задушився. Запанікувавши, Щасливець вихопив голову з тухлянки.

Решта собак, поприсідавши, повільно йшли по дошках. Обабіч них підіймалися дерев’яні будівлі. Щасливець ніяк не міг докумекати, яке вони мали призначення. Нібито й не скидалися на харчевні в місті. Не були схожі й на будівлі, куди довголапі приїжджали на полювання чи за м’якими шкурами та іншими предметами, щоб поставити їх у своїх кублах. Утім і на житлові будинки ці споруди не скидалися. Адже були невисокі, спереду відкриті, обвішані пошарпаними шматтями тканини. Колись тканина, видно, була барвистою, але тепер її з обох боків обліпив пісок.

Громовиця зупинилась перед однією з таких дерев’яних хатин. Стіна зяяла великою тріщиною, і молода собака запхала голову в прогалину.

— Дивися!

Щасливець тихцем підійшов до неї і зиркнув у напрямку її погляду. На підвищенні вздовж задньої стіни будівлі вишикувалася шеренга жовтих качок. Не справжніх, але, видно, зроблених із цупкого, блискучого матеріалу. Щасливець насупився, розмірковуючи над їхнім призначенням. А тоді загарчав, побачивши гучнобух, який висів на стіні. Невже довголапі стріляли в муляжі качок з гучнобуха? Нащо? Вони не могли їх їсти.

Щасливець розумів, що поблизу нема жодного довголапого, щоб вистрілити з гучнобуха, але нітрохи не хотів біля нього крутитися. Лизнув Громовицю у вуха й казав іти звідси.

— Вони несправжні.

— А шкода, — заскімлила вона.

Щасливець підвів голову.

— Ми тут обов’язково щось знайдемо. — Хоча в глибині душі сумнівався, що тут є щось їстівне. «Ми все ж таки правильно вчинили, що сюди прийшли…»

Усі побігли за Беллою, яка подалася платформою далі. Громовиця вирвалася наперед, а Щасливець затримався, задивившись на бурхливі хвилі. Нагнувся, щоб ліпше їх роздивитися. Вода була далеко внизу, але Щасливцеві аж дух перехопило від страху, коли він подумав, що сталося б з ним, якби дошка раптом проламалася.

Наздогнав Беллу, вона обнюхувала дерев’яний будиночок, який мав великі пролами з усіх чотирьох боків і виступ спереду на рівні голови Щасливця. Здавалося, будівля напхана всіляким мотлохом довголапих. Белла вистрибнула на виступ, щоб ліпше роздивитися.

Завихляла хвостом.

— Тут повно іграшок.

— Фрісбі, обручі та м’ячі! — гавкнула Белла.

— А ще м’які іграшки, схожі на тварин, — додала Марта.

Щасливець став на задні лапи, передніми сперся на виступ. Запорошені блакитні м’ячі звисали зі стелі будівлі, а ще — сріблясті обручі та пухнасті іграшкові білки.

Белла зістрибнула на підлогу. Придивлялася до великої м’якої іграшки, що лежала на боці й скидалася на кудланя, але нестрашного. Він не мав гострих кігтів на кінці лап, а його паща, яка не мала грізних зубів, скидалася на рот усміхненого довголапого.

Белла торкнулася іграшкового кудланя передньою лапою.

— Малі довголапі дуже люблять такі іграшки. Вони навіть з ними лягають спати.

Щасливець уважно спостерігав за нею, поки Белла принюхувалася до іграшки й тицяла в неї мордою. Поряд збуджено сопіла Марта. Повискувала й величезною лапою била по виступу. Щасливець напружився, пригадавши свої перші зустрічі з повідковими собаками. Вони хотіли одного — знайти своїх довголапих. Усі були прив’язані до якоїсь речі, що нагадувала їм про колишнє життя, тому норовили взяти її із собою в дику природу, хоча мали з нею чимало клопоту. Щасливець довго морочився з повідковими собаками, вмовляючи їх покинути ті непотрібні тепер їм предмети. Мікі тягав за собою рукавичку довголапого навіть після того, як пристав до дикої зграї. З гіркотою Щасливець пригадав, що пастуший собака зрештою таки залишив рукавицю на порозі колишнього рідного дому.

«А що, коли Белла й Марта, побачивши ці іграшки, знову засумують за колишнім життям?»

Белла підвела голову, дивлячись на Марту.

— Що це таке?

Марта повернула голову.

— Не знаю… Може, звідси довголапі колись брали все те, що їм потрібно.

— Але для чого їм вони? — Белла штовхнула іграшку мордою. — Я ліпше згорнуся вночі клубочком біля зграйника, ніж обійматиму неживий плюш.

Щасливцеві відлягло від серця, бо сестрині слова його заспокоїли. Вона разом з іншими повідковими собаками значно змінилися, відколи він уперше побачив їх у місті. Обернувся до суші й нюшив повітря. На холодному вітрі запах зграї не відчувався. Він розумів: щоб упіймати запах зграї знову, йому з товаришами треба йти вглиб суходолу й шукати затишніше місце.

— Рухаємося далі, — казав Щасливець. — Нам треба знайти їжу та рушати геть від цього незрозумілого місця.

Він обернувся до будівлі в дальньому кінці платформи, але тихо загарчала Марта. Нашорошила вуха й обернула назад голову.

— Щось хлюпається!

Її слова почули Лада з Громовицею й стали обережно підкрадатися до будівлі з іграшками.

Щасливець вигнув шию, прислухався, утім чув хіба що гуркіт бурхливого прибою в Безкрайому озері. Не хотів зосереджувати увагу на тому, що хвилі гримають унизу просто під його лапами.

— Щось нічого не чую.

— Повірте мені, таки хлюпає, — прошепотіла Марта, нахиливши голову до дерев’яних дощок. І пішла на звук, який чула тільки вона.

Щасливець і Белла зупинилися, перезирнулися, а Лада без вагань потяглася за Мартою. Потім обернулася до зграйників з виряченими очима.

— З Мартою розмовляє Собака-Річка, — сказала вона їм. — Треба до цього поставитися з повагою і послухатися її.

Белла кивнула головою та подріботіла до них. Щасливець і собі рушив туди, дивуючись, як Лада після смерті Пломеня ще більше ввірувала в Духовних Собак. «Але ж вони його не врятували», — гірко думав Щасливець, пригадавши всі ті зміни, що сталися з Пломенем після отруєння довголапими. Коли напала Жахова зграя, він був слабким і кволим, як ще незряче цуценя.

Марта повела собак повз наступні дві будівлі. Щасливець захвилювався. «Нам не треба наближатися до петлястих залізних стежок — вони можуть обвалитися». З тривогою дивився на химерні конструкції. Одна з малих шумокліток висіла догори лапами — здавалося, вона от-от упаде на землю. Зітхнув полегшено, коли побачив, що Марта зупинилася біля кам’яної будівлі.

Вона була більшою, ніж дерев’яні будівлі вздовж платформи. Стіни вкрилися тонкими, звивистими, ніби павутина, тріщинами. Марта низько присіла, її живіт майже торкався землі, вона обережно підступала до будівлі.

Щасливець не зводив очей з потрісканої стіни. Щось там у ній було не так. Ага, здогадався він, у стіні нема просвіту для прозорого каменю. Дуже незвичайно. Бо довголапі любили піддивлятися за тим, що діється надворі.

Марта пробиралася вздовж стіни й порівнялася з великими дверима. Йдучи одразу за нею, Щасливець побачив, що двері зламані, трохи перекошені. Раптом він також почув хлюпання. Його шерсть настовбурчилася, а Марта якраз зачепила передньою лапою двері й заходилася відчиняти. Здавалося, двері не піддадуться, але вона вперто тягла їх на себе, аж поки вони з виском не розчахнулися. Звідти хлинула вода, полилася собаками на лапи. А запах водяної дичини став аж таким сильним, що Щасливцеві аж віддих сперло!

У воді, що ринула з будівлі, застрибала, забилася риба. Лада кинулася вперед, приплескуючи передніми лапами водяну дичину з довгим оранжевим хвостом, коли Марті вдалося вхопити одну рибину пащею. Щасливець із Беллою та Громовицею проштовхнулися повз них у кам’яну будівлю.

Щасливець не йняв віри своїм очам. Барвиста риба шубовстала у воді, що ледь сягала його живота. Потік хлинув через двері надвір, і риба безпорадно тріпотіла на твердій підлозі. Деяка була вже мертвою і нерухомо пливла за течією, аж поки не осіла на твердій кам’яній підлозі. Жива підстрибувала, виверталася й безпомічно билася, а собаки вже квапилися по здобич.

— Аж не віриться! — весело заскавучала Громовиця. — Ніби в якомусь дивному сні!

Язик Белли вивалився з пащі, а сама вона витріщилася на блакитно-білу рибину.

— Як таке може бути?

Щасливець окинув кімнату швидким поглядом. Попід стінами стояли коробки з прозорого каменю. У більшості плавало повно риби, але деякі коробки були розтрощені. Щасливець обернувся до Белли з Громовицею.

— Видно, ті ящики розбилися під час Великого Гаркуна. Тому з них і витекла вода разом з рибою на підлогу, а тоді Марта відчинила двері, і вода хлинула надвір.

Громовиця жувала риб’ячий хвіст.

— Але як вони тут вижили, коли їх ніхто не годував?

Белла зиркнула вгору.

— Певно, їли одне одного. Більші полювали на менших. Риби так роблять.

Громовиця з огидою відсахнулася.

— Вони їдять одне одного?

Тут уже до них приєдналися Марта з Ладою, і всі разом оточили безпорадну водяну дичину. Щасливець вхопив у зуби блакитно-брунатну рибину. Задер голову назад і вкинув її собі в пащу, хрумтів соковитою плоттю, відчуваючи солено-солодкавий смак.

— Дякувати Собаці-Річці! — гавкнула Лада.

Собаки із запалом накидалися на здобич, швидко ковтали ніжні кусні м’яса, аж поки не залишилося жодної рибини. У Щасливця винувато здригнувся хвіст. «Видно, Духовні Собаки нас ще не покинули».

Поки решта собак злизувала з лап останні шматочки м’яса, Щасливець подумки заходився дякувати Собаці-Річці.

«О щедрий Духовний Собако, ти подарував нам смачну їжу, і я тобі за це красно дякую», — казав про себе він.

Напхавши животи рибою, собаки рушили вздовж дерев’яної платформи, на крок наблизившись до того, щоб наздогнати свою зграю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки тупали дерев’яними дошками, вдоволено буркотіли, плямкали губами. Щасливець звик до гуркоту прибою, що не стихав унизу, під лапами. Якщо не думати про хвилі під платформою, то йому тут зовсім нестрашно.

Збоку від нього стрибала Громовиця.

— Ех і смачна була риба!

Щасливець звів голову.

— Навіть дуже смачна.

— Добре, що ми сюди звернули, хіба ні?

— Так-так, ми добре втрапили.

Щасливець озирнувся до Белли: її самовдоволений вигляд ніби аж промовляв: «Я ж бо вам казала!» Попри те що вголос про таке не мовила й слова. А Лада, здається, нічого не помічала. Вона озиралася в інший бік — на петлі залізних стежок з невеличкими шумоклітками та на Безкрає озеро за ними.

Коли вони дійшли до початку платформи, Щасливець опустив морду й зазирнув у щілини між дошками. «А куди поділася вода? Ще недавно вона шуміла під аркою з мерехтливими вогниками». Він позадкував, зазираючи в кожну шпарину між дошками, аж поки не побачив біле шумовиння бурхливого прибою. На мить задумався, а чи не втікає потроху Безкрає озеро від суходолу? Затряс головою: ні такого не може бути.

Громовиця сіла під аркою та чухала собі за вухом.

— Тепер ми йдемо шукати зграю, еге ж?

— Так, але… — Щасливець подивився в бік міста з похиленими будинками, які нагадали йому про міське життя. — Може, буде швидше, якщо ми підемо через покинуте містечко довголапих і не тупцюватимемо по піску.

— Аякже, так буде легше на лапи, — сказала Белла. — Бо той пісок домучить нас.

— Але ми домовилися, що вернемося тією самою дорогою, — зауважила Громовиця.

Марта закивала великою чорною головою.

— Вона слушно нагадує нам, що ми саме про таке домовлялися й можемо втратити слід зграї, якщо підемо іншою дорогою.

Їх наздогнала Лада. І Щасливець очікував, що вона наполягатиме на переході піщаними дюнами по вибраному дикою зграєю шляху.

Натомість Лада сказала:

— Ліпше йти через місто.

Марта захитала головою, аж затряслися щоки.

— Гадала, ти схочеш іти по піску, бо там ми залишили слід зграї. Ти сама казала, що Альфа обходитиме поселення довголапих.

Щасливець зніяковів, у нього на спині засіпалася шерсть. Ще недавно в собачому гурті було все тихо-мирно. Чергова сварка на морозяному вітрі не була потрібна нікому.

Лада вперлася поглядом просто у вічі Марті. Зблиснула блакитними очима.

— Правильно. Альфа, мабуть, повів зграю по піску та обминув містечко довголапих, так воно і є. Вони, видно, вчинили гак і знову повернули до води. А ми зріжемо кут і скоротимо дорогу, якщо підемо через містечко. Там нам буде легше на лапи, ніж іти по піску.

Вона зиркнула на Громовицю, яка лягла на дерев’яну дошку й на мить зажмурилася. Щасливець бачив, що вона має втомлений вигляд, хоч і сповнена рішучості йти далі. Лада обернулася до Марти.

— Табір на Безкрайому озері довголапі покинули, так само вони пішли і з містечка. Нам нема кого боятися.

Марта задумано кивнула.

— Щасливцю, а що ти скажеш?

Над Безкраїм озером звіявся вітер і куйовдив Щасливцеву шерсть. Здається, стало ще холодніше. Високо над ними продовжувало свою мандрівку Собака-Сонце, але з озера сунули хмари, погрожуючи стати на перешкоді теплих променів. Щасливець затряс шерстю — саме так учила їх зігріватися Лада. Він не знав, як буде ліпше, утім хотів, щоб їхня мандрівка якнайшвидше закінчилася. Простуючи через містечко, вони зріжуть кут, і так буде швидше. Навіть якщо твердокам’яні дороги розтріскалися й пошкоджені, по них іти все одно легше, ніж по піщаних горбах, як це слушно зауважила Лада, до того ж поміж будинками значно затишніше, там нема сильного вітру.

Він подивився Марті просто у вічі.

— Ходімо через містечко.

— Тримаймося середини дороги.

Щасливець пригадав, як одного разу на них обрушився будинок. Містечко нібито не дуже постраждало, але ліпше триматися подалі від стін.

Тутешні будинки були нижчими, і з них сипалося менше пилюки, ніж у великому місті. Однак повикорчовувані дороги й розтрощене прозоре каміння свідчили, що Великий Гаркун таки провідав цю місцину. Замість пилюки всюди був пісок, який покривав тонким шаром дороги й будівлі, і здавалося, що велетенські камені повиростали з-під землі. На узбіччях, захаращених сміттям, стояли ковбані солоної води.

З будинків звисали річкові водорості.

«Як вони сюди потрапили?»

Щасливець аж здригнувся від думки, що Безкрає озеро могло принести сюди пісок і воду. Невже Великий Гаркун настільки затряс озером, що воно вийшло з берегів і затопило сушу? Шерсть на шиї стала дибки, і він мимоволі обернувся до узбережжя. З-за будинків довголапих йому не було видно Безкрайого озера, але було добре чути його невпинний рев і шипіння, коли хвилі розбивалися об піщаний берег.

— Ось шкура для лап довголапих, — сказала Белла, кивнувши головою в бік брудного, завбільшки з малого кролика, непривабливого предмета посеред піску на середині дороги.

Громовиця допитливо звела голову.

— Вони накривають свої лапи?

— Щось не подобається мені ця місцина, — заскімлила Лада, присівши на задні лапи мало не до землі.

Белла сердито зиркнула на неї.

— Саме тобі й забаглося піти через селище.

— Просто хочу сказати, — пояснювала Лада, — що ви виросли ось у таких місцях, ви звикли до них.

— Перейдімо містечко якнайшвидше, — заспокійливо мовила Марта, так що Белла не встигла щось відповісти.

Щасливець вдячно глянув на велику чорну собаку. Вона мала терпеливу натуру й не таїла образ. Погодилася йти через містечко й тепер ні на що не скаржилася. «До того ж саме вона знайшла рибу…»

Його думки урвав різкий, стривожений гавкіт Громовиці. Вона напружила лапи, впершись у землю, хвіст витягла, вуха нашорошила.

— Нам треба повертатися! — гавкнула вона. — І то негайно.

Белла зітхнула.

— Не мели дурниць! Ми йдемо через селище, та й по всьому.

Лада пильно подивилася на неї.

— Не бачиш, що вона злякалася? — Лада обернулася до Громовиці. — Усе добре, не бійся. Ще трохи, і вийдемо з містечка, а якщо повернемося, то дорога забере ще більше часу.

Громовиця на них не зважала та відважно ступила крок уперед. Задерла вгору світло-брунатну морду.

— Небезпека! — гавкнула враз вона. — Попереду небезпека!

Щасливець одразу збагнув: тут справді щось не так. Громовиця не була малим цуценям і не гавкатиме через найменшу дрібницю. Він став біля неї, опустив голову й уважно принюхувався. Але солоне повітря приглушувало всі запахи… У Щасливця защеміло серце, а лапи затремтіли від страху… «Невже… Але це неможливо, ні. Причина далекого переходу зграї полягала в тому, щоб знайти новий безпечний табір і втекти від…»

— Невже вони тут? — зашепотів він.

— Вона просто настрашилася й сахається власної тіні, — пояснювала Белла.

Очі Громовиці розширилися.

— Відчуваю запах Ікла й лютопсів.

Белла одразу втишилася, лишень заворушила вусами, а Марта стала біля Громовиці, ніби хотіла її захистити.

Лада втягнула через ніздрі повітря.

— Я щось не відчуваю ніякого запаху, але якщо вони тут, то нам треба звідси вшиватися. Бо нащо наражати себе на небезпеку, коли Громовиця відчула їхній запах?

Лизнула у вухо молоду собаку.

— Треба сховати Громовицю від Бритви.

Щасливець бачив білки вирячених Ладиних очей. Хвіст пастушої собаки нервово здригався.

— Нас четверо аж ніяк не захистить її від цілої зграї лютопсів.

Громовиця відіпхнула Марту набік.

— Мене не треба захищати, — пробуркотіла вона. Дивилася у глиб вулиці, настовбурчивши загривок. — Може, і не вертаймося. Не хочу весь час утікати.

— Вона правильно каже, — зауважила Белла. — Принаймні тепер.

До Белли обернулася здивована Лада.

— Ти хочеш сказати, що ми зможемо протистояти лютопсам? Жодного шансу.

— Ні… Але можемо піти по їхньому сліду.

Щасливець схилив голову набік. Що таке задумала його легковажна сестра?

Белла підійшла ближче до собак і заговорила тихим голосом:

— Можливо, лютопси просто перейшли через містечко, але боюся, що вони вже таки тут осіли. Вони, зрештою, дуже схожі на повідкових собак, тому цілком природно, що їх тягне до місць довголапих, хоч довголапі звідси давно пішли.

Щасливець кивнув головою. Так справді могло бути.

— Нам треба йти по сліду, — провадила далі Белла. — Нам треба дізнатися про них якнайбільше, де вони перебувають і що роблять.

На пропозицію Белли решта собак відповіли мовчанням. Щасливець зморщив чоло. «Йти шукати лютопсів… Чи це розумно?»

— Не переймайся так дуже, братику. — Вона підштовхнула його носом. — Я не хочу мати з ними жодних чвар. Просто розвідаємо, що вони замишляють.

— Так-так, треба їх вистежити, — підтакнула Громовиця. — І річ не в мені, це наш обов’язок — захистити собак у дикій зграї. Бо Альфа достеменно розсердиться, коли дізнається, що ми мали нагоду дізнатися про плани Бритви, втім накивали п’ятами.

Щасливець важко зітхнув, дивлячись услід її погляду на глуху вулицю. Молода собака мала рацію.

— Тільки не показуймося їм на очі.

Закивала головою Марта, а от Лада засмикала нервово вухами, її очі невдоволено зблиснули.

— Не подобається мені ця затія. Не хочу залишатися в цьому містечку довголапих, не хочу наближатися до лютопсів. А хочу, щоб Жук і Колючка ніколи більше не побачили отих страхітливих собацюр. Тоді треба їх вистежити.

«Тепер вона назвала їхні дорослі імена», — зауважив Щасливець і вважав це хорошим знаком. Можливо, Лада потрохи відходить від Пломеневої смерті.

— Ладо, дуже прикро, що ми не змогли врятувати Пломеня, — заскімлив він.

Вона тільки вдячно закивала головою.

— Принаймні ми спробували. Дякую…

Марта лизнула Ладу в ніс, і пастуша собака, ніби дякуючи, торкнулася до неї плечем.

Попереду йшли Щасливець із Громовицею, за ними — Белла з Ладою, а Марта прикривала їх з тилу. Незабаром усі відчули в солоному повітрі запах лютопсів.

Белла повернула на запах навскоси дороги. Принюхувалася до зламаної шумоклітки.

— Тут є мітка лютопсів.

Щасливець саме був біля перевернутої набік залізної тухлянки. Він обернувся до Белли.

— Тут теж є мітка. Гадаю, твоя правда. Вони мітять свою територію. Десь тут має бути їхній табір.

Аж раптом повітря розітнув залп басовитого гавкоту.

— Вартові! — зашипів Щасливець.

Він стрибнув набік під піщаною купою, укритою річковою травою, причаївся за вологими канатами й сітями, що смерділи гнилою рибою. Виразно відчував запах лютопсів, які підходили ближче, і запах страху від товаришів. Лютопси теж зачують їхній запах!

Щасливець міцно заплющив очі. «Розумію, що суходіл з деревами залишився далеко позаду, але сподіваюся, що ти мене почуєш… Собако-Лісе, підкажи мені, як нам урятуватися». Одразу надійшла й відповідь. Пригадав, як Мікі вчив його качатися по зігнилому опалому листю, щоб приховати свій запах. Може, якщо вони покачаються в піску, то замаскуються.

Щасливець розплющив очі.

— Робіть так, як я роблю! — велів він їм.

Часу на пояснення не мав. Упав на пісок і закачався по ньому, аж поки шерсть не вкрилася сіллю й річковою травою. Лада, Марта й Белла теж заходились качатися, зніяковіло зиркаючи одна на одну. Тільки Громовиця одразу все зрозуміла. «Невже вона пам’ятає ту ніч у лісі, коли ми з нею ховалися в чагарях від койотів? — дивувався Щасливець. — Вона була ще малим цуценям, щойно почала бачити».

Собаки викачалися в соляному піску, і Щасливець на мигах показав їм причаїтися за вологими канатами. Побачив, як Белла почала вилизуватися, і зупинив її суворим поглядом. Собаки саме притислися одне до одного в соляному місиві, як два лютопси вигулькнули з-за рогу на вулицю.

«Якщо пощастить, то вони не відчують нашого запаху…»

Щасливець затамував дух, майже не дихав, коли лютопси з бундючним виглядом проходжали повз вологі канати. Крадькома зиркнув на них. Обидва мали міцні щелепи, їхні м’язи аж вигравали під чорно-рудуватою шерстю, а очі пильно дивилися просто перед собою. Минули диких собак, так нічого й не зауваживши.

Першою підвелася Белла та обтрусила шерсть.

— Ну, ти й мудрий, Гирку!

Щасливець жартівливо штовхнув її лапою.

— Цього навчив мене Мікі. А тепер втікаймо.

Він побіг уздовж вулиці в протилежний від лютопсів бік. Сподівався, що вони повернуться сюди значно пізніше, тож він з друзями вже буде далеко.

Собаки дуже обережно йшли по мітках, які лютопси залишили вдовж кордону своєї території. Шмигнули поміж зруйнованими будинками й віддихувалися за шумокліткою, яка, гниючи, вкрилася рудою іржею. Запах лютопсів дужчав. Страх дрожем пробіг по спині Щасливця — вони вже недалеко від табору.

Над Безкраїм озером повисли важкі хмари. Під ними шугали великі білі птахи, квилячи над пустинним містечком. Один з птахів пірнув до собак з пронизливим криком. Громовиця підстрибнула в повітря, і Щасливець побачив, що вона вчасно спинилася й не дзявкнула.

Собаки дійшли до будівлі, із широкими сходинками та вицвілими зображеннями довголапих, наклеєними на стіни. У будівлі раніше, мабуть, були двері, але під час Великого Гаркуна, видно, випали. Запах лютопсів розвіявся, і Щасливець виразно відчував різкий, землистий запах їхньої Альфи — Бритви. Зауважив, що в будівлі не було прогалин для прозорого каменю. У нього в грудях похололо. Там, мабуть, темно.

Притиснувшись до стіни будівлі, він пояснював друзям:

— Хочу зайти всередину і все там побачити на власні очі. Але всім не варто заходити до кубла Бритви. Вам треба сховатися за шумоклітки. Я туди і назад.

— Може, я з тобою піду? — зашепотіла Громовиця.

Щасливець лизнув її в ніс.

— Ні, тобі ліпше почекати надворі.

— Кому-кому, а тобі туди точно не можна заходити, — погодилася Марта, жартівливо штовхнувши Громовицю носом.

Громовиця кивнула головою та пішла за Мартою до кількох мертвих шумокліток, за ними рушила Лада.

Белла затрималася.

— Обережно там, Щасливцю. — І лизнула його в ніс, а тоді обернулася та наздогнала решту собак.

Щасливець тихцем підійнявся кам’яними сходами та обережно шаснув у будівлю. Опинився на широкій червонястій м’якій шкурі. Обабіч нього паралельні сходи вели на горішній поверх до багатьох дверей, завішаних червоними шкурами. Щасливець крадькома підійнявся до одних пошкоджених дверей, що схилилися набік, і натиснув на них передньою лапою. Усередині було темно й порожньо.

Йому довелося почекати, поки очі призвичаїлися до мороку. Кімната була більшою, аніж він собі уявляв. На вишукано прикрашеній позолотою стелі виднілися зображення крилатих дитинчат довголапих, намальованих потьмянілою білою фарбою. Підлога була заставлена однаковими червоношкурими сидіннями. Усі вони були спрямовані вперед, тяглися охайними рядами до невисокого помосту в кінці зали. Уважніше придивившись, Щасливець зауважив: деякі сидіння понівечено, пошматовано собачими зубами. На подертій тканині було видно сліди від зубів, з-під неї звисали жмути жовтої губки. У нього загупало серце, щойно побачив якісь порухи на помості та обриси гострих вух.

Бритва розляглася в кублі, звитому з усілякого мотлоху, який раніше використовували довголапі: подерті постільні простирадла, шмаття червоного підлогового покриття, здерта із сидінь оббивка. Двоє вартових Бритви охороняли її з обидвох країв помосту. Щасливець навіть розгледів їхні міцні, м’язисті статури.

«Значить, Белла правильно казала. Лютопси влаштували собі тут табір. Ну, що ж, тоді дуже добре. Отже, вони не наздогнали дику зграю». Щасливець обережно позадкував до виходу з величезної кімнати, коли почув гавкіт. Крутнувся на місці, серце вискакувало з грудей. Гавкіт долинав знадвору!

Щасливець стрілою помчав униз сходами, вибіг надвір і побачив, що Громовиця й Марта гарчать на трьох лютопсів. Двоє з них — заввишки з Марту, але один був ще майже цуценям. Попри свій малий зріст, він найлютіше гарчав на Громовицю й Марту, його подерті вуха притислися до голови, а губи розтяглися в грізному оскалі. Гострими, наче розбитий прозорий камінь, зубами він хапав повітря.

Видих застряг у Щасливця в горлі. Він упізнав лютопса… Це був брат Громовиці, якого він колись назвав Бурком.

Тепер він мав ім’я Ікло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Марто, Бело, втікайте! — гавкнула Громовиця. — Я їх затримаю!

Щасливець стояв як укопаний на сходах, які вели з будівлі. Один з коренастих чорно-брунатних лютопсів обернувся й гарчав до нього, слина звисала з його зубів. Ікло та ще один лютопес ступили крок до Громовиці.

Щасливець напружив усі м’язи. Він знав, що Громовиця достатньо сильна, щоб себе захистити, але не від двох лютопсів, та ще й на додачу від брата. «Нам не треба було їх вистежувати, — подумав Щасливець із докором сумління. — Треба було негайно втікати звідси, щойно Громовиця сказала про перебування в містечку лютопсів».

— Ми тебе не покинемо! — загарчала Марта, заступаючи Громовицю з флангу.

— Таки не покинемо! — гавкнула Белла, виходячи разом з Мартою з-за зламаної шумоклітки.

Вони грізно загарчали на лютопсів, голови поопускали, загривки настовбурчили.

Ікло задер квадратну голову назад і верескливо загавкав залпом. За мить прибіжать Бритва та інші лютопси. Щасливець, тремтячи від жаху, пригадав, що в їхній зграї багато собак. Вони з друзями в халепі.

«О Собако-Лісе, твоя хитрість не раз мене рятувала, дуже прошу, підкажи, як мені перемудрити лютопсів?»

Одразу надійшла і відповідь. Коли Щасливець був собакою-самітником, то знав, як утекти від гострокігтих; і тепер він, уже зграйний собака, застосує колишню хитрість.

Щасливець прочистив горло.

— Гей ви, щурики маленькі! — гавкнув він до лютопсів, які одразу взялися гарчати до нього. — На кого це ви пороззявляли свої нечисті пащі, смердюхи?

Один дорослий лютопес крутнувся назад, забувши про Громовицю.

— Що ти сказав, невмиваний? Не чую?

— Питаю, на кого ти роззявив нечисту свою пащу, смердюху?

— Ах ти, паскудо! — загарчав лютопес.

— Ану дай йому! — завив Ікло.

Усі троє лютопсів погналися за Щасливцем, який зістрибнув зі сходів та щодуху помчав уздовж укритої піском вулиці. Біг до купи з мотуззям і сітями, за якою собаки ховалися від вартових. Проїхавшись із розгорну по піску, він мало не вдарився об стіну, але випростався, знову набрав швидкості, звернувши на іншу вулицю.

Коли лютопси й собі скрутили на ту саму вулицю, він уже чекав на них. Зупинилися як укопані, на відстані однієї погоні за кроликом, їхні темні очі хижо зиркали на нього.

— Ані руш, невмиваний! — гавкнула самиця лютопсів. — Ох, як зловимо, то вуха повідкручуємо!

Щасливець звів морду й старався мати спокійний і незворушний вигляд. Його боки після швидкого бігу раз у раз здіймалися, хоча він намагався приховати своє швидке дихання.

— Ну ж бо, спробуйте зловити, — насміхався він з них. — Ви й білочки кривенької не зловите!

— От зухвалий нахаба. Зараз ми тобі надаємо духопеликів! — І самиця лютопсів кинулася до Щасливця, а її приспішник — за нею.

Щасливець розвернувся й дав драла по вулиці. За мить, щойно добіг до мотуззя та сітей, він різко звернув набік. Лишень почув, як зашкрябали кігті лютопсів, а тоді завили від злості, коли врізалися в мотуззя й сіті.

Він звів голову й побачив Ладу, Марту, Беллу та Громовицю, які чекали на нього в кінці вулиці.

Белла швидко дихала, радісно пихкаючи.

— Ну ти й придумав!

Щасливець озирнувся на лютопсів. Їхні лапи заплуталися в сітях, і вони не могли одразу погнатися за ним. Але скоро вони виборсаються звідти.

Він почав був бігти до зграйників, утім зупинився. На піщаній вулиці перед ним упала тінь.

Ікло. Загарчав молодий лютопес, перегородивши дорогу Щасливцеві.

— Далі показуєш свої недолугі фіґлі-міґлі? Ти не міняєшся, міський собацюро!

Він клацнув зубами під носом у Щасливця. Щасливець відскочив назад і швидко розмірковував. «Сам Ікло не становить для мене загрози, хоча він досить сильний, але зараз прибіжить ще двоє його посіпак. Треба вшиватися».

Щасливець підстрибнув до Ікла та щосили відкинув його передніми лапами назад. Той спіткнувся об купу вологої річкової трави. Поки Ікло підводився на лапи, Щасливець скористався затримкою та чкурнув до своїх зграйників у кінці вулиці.

— Швидше! — гавкнув він, ведучи за собою Громовицю, Марту, Беллу й Ладу в бічну вуличку.

Ікло погнався за ними, заклично загавкав, і йому відповіли інші лютопси.

— Вони женуться за нами! — завила Лада, вирячивши очі від страху.

Дикі собаки ковзали та спотикалися на занесених піском вулицях, обминали купи річкової трави та всілякого мотлоху.

«Треба щось придумати, — казав про себе Щасливець, — Треба нам десь сховатися. І здається, я знаю де».

Але спочатку треба відірватися від Ікла.

— Біжімо до платформи на Безкрайому озері, — велів він собакам.

І вони помчали на край селища, прошмигнули під аркою з мерехтливими вогниками, та вискочили на поміст, що нависав над Безкраїм озером. Марта першою потупала по дерев’яних дошках, уже проминула кілька будівель, як раптом повітря розітнуло оглушливе тріскотіння деревини. Вона відстрибнула назад, відсмикнувши лапу саме тієї миті, коли одна з дощок платформи зламалася та полетіла в Безкрає озеро, впала в бурхливе біле шумовиння.

Там, де була дошка, утворилася прогалина. Щасливець зацьковано озирався. «Нема куди втікати!»

Ікло підбіг до арки, заскреготав зубами, його м’язисте тіло здригалося.

Громовиця обернулася до нього й гавкнула:

— Що ти хочеш від нас?

— Ти знаєш, що я хочу! — відповів Ікло. — Маєш вернутися зі мною до зграї. Отямся, ти ж бо не якась дворняга!

Щасливець пильно спостерігав за братом і сестрою, у голові гупав пульс. Наразі Ікло був сам, але так триватиме недовго. Долинав нестямний гавкіт зграї лютопсів. Наразі вони далеко, але скільки часу їм потрібно, щоб прибігти сюди?

— Ходімо! На кого чекаєш? — Ікло випнув груди й оскалив зуби, але Щасливець розумів, що попри свій грізний вигляд він не має наміру нападати на Громовицю. У голосі Ікла забриніло прохання: — Буде ліпше, якщо ти сама підеш, ну, з власної волі. Бритва не простить тобі впертості!

Громовиця втупилася поглядом просто братові у вічі.

— А я не прощу тобі, якщо ти зачепиш когось із моїх друзів. Якщо хтось із лютопсів зачепить Марту, Щасливця чи когось іншого з-поміж нашої зграї, то я особисто поздираю з їхніх поганих морд шкуру, а їхні очі стануть поживою для морських птахів. І ніхто їх не поховає, не прийме їх Собака-Земля, вони гнитимуть, як та падаль. Зарубай собі на носі, братчику, я битимуся, допоки не впадуть усі лютопси, навіть якщо впаду і я.

Щасливець затремтів. Слова Громовиці відлунювали відвагою та рішучістю, але від її страшних погроз шерсть на Щасливцеві стала дибки. Він не сумнівався, що вона так і вчинить.

Щелепа Ікла відвисла, він не вимовив жодного слова. Озирнувся, а тоді вп’явся очима у свою сестру. Його зграйників було чути щораз ближче, і Щасливець зауважив, як у загальному гавканні вирізнявся високий голос Бритви.

— Приведіть мені цуценя, — завила вона. — Приведіть її до мене! Принесіть мені шкуру того міського собацюри!

Щасливець збирався був заскавучати, але втримався, бо хотів, щоб Ікло швидше вирішував. Нарешті молодий лютопес виринув зі своїх роздумів.

Звернувся до сестри, не зважаючи на всіх інших собак:

— Ховайся! — загарчав він. — Я поведу їх в інший бік. Але маєш зрозуміти, що роблю це тільки заради тебе. Ти моя сестра і маєш вернутися до своєї родини.

Громовиця схилила голову, вираз її очей пом’якшав.

— Дякую.

Лютопси вже були на краю селища.

— Сюди, — гавкнув Щасливець.

Відійшовши кілька кроків назад і не думаючи про провалля внизу, він розігнався та перестрибнув через вирву на платформі. Лада й Белла також легко перескочили через прогалину, а тоді Марта гупнула лапами на дошки на другому боці пролому. Громовиця мала коротші лапи, ніж інші, але без вагань кинулася вперед. Її задні лапи приземлилися на краю дошки, утім вона швидко відновила рівновагу й побігла за друзями вздовж платформи. Щасливець подумки дякував Духовним Собакам, що з ними не було менших собак з дикої зграї. Сонечко чи Скигля заледве чи змогли б здолати цю перешкоду.

Щасливець поквапився повз невисокі будівлі обабіч помосту.

— Сюди! — гавкнув він, вистрибнувши на виступ будівлі з обручами та м’ячами.

Лада, Белла та Громовиця й собі вистрибнули на виступ, а тоді зістрибнули всередину. Менш граційна Марта, зачепившись задніми лапами за виступ, мусила вже видряпуватися нагору. А тоді бухнулася на купу м’яких іграшок. За мить собаки буквально зарилися в купу іграшок. Щасливець затамував дух і нашорошив вуха.

— Куди поділися полукровки? — долинув голос Бритви.

Вона, видно, дісталася арки біля входу на дерев’яний поміст.

— Тут їх нема, — гавкнув Ікло. — Бачив, як вони побігли по піску до річки.

Загримів голос Бритви.

— Гайда до річки! От, дурне цуценя, а чого ти їх не затримав?

Ікло різко заскавучав. Щасливець аж смикнувся: видно, Бритва добрячи його куснула.

— Пробач, Бритво! — заскімлив до неї молодий лютопес.

— Пробачити тобі? — загарчала Бритва.

У повітрі пролунав гавкіт ще кількох собак. Мабуть, прибігла ціла зграя. Щасливець намагався не уявляти, як лютопси оточили Ікла й накинулися на нього. Казав собі, що молодий собака сам цього схотів, але його серце все одно стискалося від жалості.

— Вони були далеко від мене, — скімлив Ікло. — Більше такого не повториться. Я не дам їм утекти.

— То мусиш постаратися! — загарчав ще один голос.

Щасливець упізнав у ньому брунатного лютопса на ім’я Молот, який був Бетою в Бритви.

Пригорнувшись до Щасливця, Громовиця тихенько заскімлила.

— Нічого йому не буде, — прошепотів Щасливець, але насправді сам у це не дуже вірив.

— Ходімо, — загарчала Бритва. — Він не вартує, щоб з ним отак цяцькатися. Треба було лишити непотріб з полукровками. Нехай би там і згнив. Про їжу хай сьогодні забуде. Голод пробудить у ньому бойовий дух!

Решта лютопсів схвально загавкала, і їхні голоси стали віддалятися, бо собаки позістрибували з помосту й побігли до містечка.

Щасливець полегшено зітхнув. Цього разу вони втекли від Бритви. Утім розплата не забариться. Він знав, що лютопси не дадуть їм спокою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець і його друзі не ворухнулися, допоки гавкіт лютопсів не стихнув у солоному повітрі, допоки всі вони не почули гуркоту Безкрайого озера, яке безнастанно бурлило під ними.

Белла звела голову над м’якою іграшкою, схожою на кролика.

— Ще трохи, і… — віддихувалася вона. — Але принаймні дещо розвідали.

— І то немало розвідали, — погодився Щасливець. — Тепер знаємо, де лютопси таборяться і яку територію патрулюють. — Він поглянув на Громовицю, яка саме підвелася на лапи та обтрушувала свою лискучу брунатну шерсть. — Також дізналися про Іклову відданість сестрі, а не Бритві. Можливо, ще залишається надія.

Громовиця схилила набік голову, швидко дихала й вихляла хвостом.

Лада задньою лапою пошкрябала в себе за вухом і випросталася.

— Не треба було сюди приходити!

Щасливець зітхнув.

— Гаразд, тепер тримаймося якнайдалі від лютопсів. Шукаймо запах дикої зграї.

Усі із цим погодилися й пішли за Ладою, а вона вискочила на виступ і зістрибнула з нього на дерев’яний поміст.

Громовиця нахмурено подивилася на небо.

Щасливець лизнув її у вухо.

— Щось не так?

Вона обернулася до нього.

— Сутеніє. А ще, здається, недавно Собака-Сонце був на вершині неба. Як гадаєш, чого він сьогодні так квапиться?

Її слова здивували його. «Невже вона нічого не знає про пори року?» Мусив нагадати собі, що попри свою відвагу та хоробрість вона була юною собакою. Ще не бачила зміни погоди під час зміни пір року, тому не знала, що дні тепер коротшають.

— Коли холоднішає, то Собака-Сонце не хоче довго світити, — пояснював він. — Сидить відпочиває собі в теплі й менше ходить небом. Таку пору називають Крижановітром. А коли повітря нагрівається й заквітають квіти, Собака-Сонце веселішає. Таку пору ми називаємо Деревоцвітом. Після Деревоцвіту Собака-Сонце ходить небом довше, дні стають тривалішими і, здається, ніколи не скінчаться, а таку пору ми називаємо Довгосвітлом.

Громовиця широко розплющила очі.

— А що настає після Довгосвітла?

Щасливець лизнув її у ніс.

— Після Довгосвітла настає Багрянолист. З дерев спадає листя, і дні стають коротшими й холоднішими, а тоді знову надходить Крижановітер.

Вони зробили великий гак навколо містечка піщаними пагорбами, згинаючись під поривами вітру, аж поки не натрапили на слід дикої зграї.

— Нам треба триматися пісків, — сказала Лада. — Йти по піску важко, проте лютопси заледве чи тут за нами гнатимуться, до того ж ми не втратимо сліду зграї.

Ніхто не заперечував. Собаки підіймалися на піщані пагорби, чіпляючись за паростки високої трави, аби не зсуватися назад. Щасливець озирнувся. З одного боку від них розкинулося містечко, з другого пролягала річка, а просто позаду них над Безкраїм озером нависала дерев’яна платформа.

Щасливець виразно відчув запах дикої зграї. Тепер він навіть розрізняв запах окремих собак. Ось запах Альфи, Стриби, а ось — Солодуні… Його спиною пробігло збудливе тремтіння. «Ми йдемо дуже повільно, а вже сутеніє. Може, далі буде легше». Почвалав наперед, очима окинув піщані гони. Його погляд наштовхнувся на брили білої породи. Вистрибом побіг до них, розмахуючи хвостом. За брилами підносився кам’яний вал і немовби мостом нависав над піском.

— Ходіть сюди! — гавкнув Щасливець.

На початку похилого кам’яного валу ще можна було якось встояти, але далі він так стрімко підносився, що в Щасливця аж лапи заболіли, коли поліз угору. Собаки, важко дихаючи, і собі дерлися одне за одним вище. Щасливець позирав на Громовицю й побоювався, що їй не під силу таке сходження. Аби не відстати від інших, вона мусила стрибати вгору крутим схилом. Міцно стисла зуби й не скаржилася.

Першими видерлися на вершину кам’яного валу Щасливець із Беллою. За ними дісталися вершини Лада з Мартою, а тоді й Громовиця, хоч і дуже відстала. Собаки дивилися на містечко, помалу відсапувалися. Тепер воно здавалося дуже малим — далеко не таким, як місто, у якому колись жили Щасливець, Белла та Марта.

Щасливець позирав на далеку вулицю.

— Там уже темно.

— Собака-Сонце лягає спати, — сказала Громовиця.

— Так, але в місті було інакше, — сказала Белла. — Ну, перед Великим Гаркуном.

Молода лютособака звела голову й перевела погляд з Белли на містечко в долині.

— А що, Собака-Сонце в місті не лягає спати?

Белла вилизувала передню лапу.

— Лягає, але там завжди є світло. Довголапі світять маленькими вогнями.

Лада роззиралася навколо, вишкіривши ікла.

— Нерозважливі створіння оті довголапі.

З нею не погодилася Марта.

— Ні, їхні вогні безпечні. Насправді навіть не вогні, а кулі зі світлом усередині, які не обпалюють.

— І нащо вони їм здалися? — запитала Громовиця.

Белла смикнула вухами.

— Аби не було темряви.

Щасливець прислухався до розмови, але одночасно зауважив, що кам’яний вал відхилявся й нависав над Безкраїм озером. «Це скеля…»

Вузькою стежкою він подріботів на вершину й віддихувався. Собака-Сонце занурювався у воду, його бурштиновий хвіст торкався поверхні озера, тож велетенські брижі виблискували сріблом. Щасливець окинув оком мерехтливу гладінь Безкрайого озера. З одного боку вона впиралася в плаский піщаний берег, що обгинав містечко й простягався куди око сягало. А дальній берег…

На вершину до нього підійшла Белла.

— Неймовірно.

Інші собаки почули її слова та собі лізли вгору за нею, дивилися на дивну картину.

Щасливець кивнув головою. Хвилі зі сріблястими гребенями тягнулися без кінця і краю, до самого обрію, де під небом у воду пірнав Собака-Сонце.

«Протилежного берега нема».

— Воно насправді Безкрає, — зітхнула Громовиця.

Важко дихаючи, до них підійшла Марта.

— Воно рухається.

— Рухається? — насупилася Белла.

— Коли ми були внизу на березі, вода підступала до краю містечка, підходила під дерев’яну платформу. А погляньте, де вона тепер.

Щасливець закліпав очима. Водолазиха правду казала! Хвилі відійшли від берега, залишивши смуги мокрого піску завдовжки у кілька собак.

Дивлячись на містечко, Лада затремтіла.

— Принаймні ми відірвалися від лютопсів. Нам треба прошмигнути знову до води. Відчуваю запах нашої зграї. Мені здається, вони йшли тією самою дорогою понад річку, скрутили від озера до піщаних горбів, а тоді побачили місто та знову поквапилися вниз до води.

Щасливець вражено дивився на Ладу. Принюхувався до повітря. Запахом дикої зграї несло знизу від води під поселенням довголапих.

Собаки розпочали повільний обережний спуск попри купи кам’яних брил і піску, обходячи містечко. Коли Щасливець обернувся, то побачив позублені обриси розвалених будівель. Лютопси добре там заховалися серед темного безладу вулиць.

Щасливець і Лада ще енергійніше рушили, щойно подужчав запах дикої зграї. Лада весело завихляла хвостом, ковзаючи вниз по сипучому піску з пагорба.

— Уже відчуваю запах Жука й Колючки! — гавкнула вона. — Сюди!

Усі решта собак поквапилися за нею, зиґзаґами спускалися до Безкрайого озера. Щасливець зупинився, пропустивши наперед Марту з Громовицею. Ще трохи, і стемніє. Бурштинове хутро Собаки-Сонця занурилося у воду, лишень його сріблясті вуса здригалися на воді. Безкрає озеро тепер ще далі відступило, як і казала Марта, але надалі гуркотіло й шипіло, б’ючись об крутий берег. Вода тут не засинає.

Щасливець шкодував, що він не аж такий сильний, як хвилі. Боліли від утоми лапи, а повіки злипалися. А як там Громовиця?

— Уже майже стемніло, — гавкнув він понад бурхливу воду. — Сьогодні нам їх не наздогнати.

— Наздоженемо, — гавкнула у відповідь Лада. Побігла до стрімких скель, енергійно махаючи хвостом. — Ще трохи!

Вона помчала далі, пригнувши носа до землі, а решта собак поквапилася слідом.

Ще один натужний ривок, і собаки, обігнувши скелі, опинилися в улоговині за піщаним берегом. Води вже не було видно на тлі небокраю. Собака-місяць, майже повня, зазирав з височіні неба, але його світло ледь освічувало пісок.

— Щасливець правильно сказав, — гавкнула Белла. — Нам треба шукати затишне місце, щоб переночувати й відпочити. Наздоженемо їх на світанку. — Вона подріботіла по вогкому піску до місця, звідки підносився ще один вал каміння. — Здається, тут є печера. Усередині сухіше й тепліше.

Лада, з підібганим хвостом, дивилася понад піском.

— Аякже, тепер уже темно, ми не зможемо йти далі незнайомою місцевістю. Вирушимо вдосвіта. — І подріботіла за Беллою до печери.

За ними подалися Щасливець із Мартою, а от Громовиця затрималася, зблиснувши темними очима.

— Ви впевнені, що нам треба туди лізти? — заскімлила вона. — У печері все, що хочете, може бути. На піску ми, може, навіть більше в безпеці. Ліпше сховаймося он за тими кущами.

Нетерпеливо обернулася до неї Белла.

— Не будь малим цуценям! Ми всі змерзли та втомилися. Там буде холодно. Геть нічого не знаєш про виживання в дикій природі?

— Не займай її! — загарчала Марта, чия темна постать у мороці більше скидалася на величезний валун, що котиться, ніж на собаку. — Громовиця не таку вже й дурницю каже! Ми не знаємо, що там усередині — може, там чигає небезпека. А хіба кудлачі не живуть у печерах?

У Щасливця аж віддих перехопило, коли пригадав жахливого звіра, на якого наштовхнувся, коли був у лісі із цуценятами лютопсів та Альфою. Невже кудлачі насправді живуть у печерах? Він насупився, але далі наближався до отвору, що зяяв з розщелини в скелі. Він навіть в уяві не припускав, що кудлачі можуть жити так далеко від пущі.

Громовиця притислася до боку Марти й тремтіла під поривами вітру. Щасливець обійшов їх і невпевнено принюхувався, запихаючи голову в печеру. Вона була завбільшки з приміщення в хатинках на дерев’яній платформі біля містечка. Під лапами відчувалася зерниста земля. «Далі пісок…» Він сподівався, що всередині буде щось тепліше — прибиті до берега уламки дерева або якийсь трав’яний настил.

Покружляв у печері. У дальньому від входу кінці долівка підіймалася вгору та впиралася в каміння й заглибини. Щасливець тицьнув туди носом і знайшов вогке сміття, яке пахло Безкраїм озером. Тхнуло солоною річковою травою.

Щасливець вийшов з печери. Інші собаки зібралися біля входу, зазирали всередину.

— Звідки тобі знати щось про кудлача? — запитала Белла. — Ти була повідковою собакою. А в місті ніби нема кудлачів.

— Але й ти була повідковою собакою, — зауважила Марта. — Тому теж невеликий знавець. А Громовиця таки бачила кудлача.

— Ну то й що? Хочеш сказати, що один раз бачила — і вже все про нього знає! — Белла постукала лапою по піску. — У печері нікого нема.

— Нема, — підтвердив Щасливець і сподівався, що суперечка на цьому скінчиться. — Там не дуже затишно, але принаймні вона порожня, нема води й не дує вітер.

— Я ж бо тобі казала! — знову штрикнула Белла, різко обернулася й подалася до печери.

Усі мовчки пішли за нею, кожен шукав собі окремого кута, за винятком Марти й Громовиці, які трималися купи.

Щасливець ліг на підвищенні в печері, у дальньому куті. Схилив голову на землю. Розумів, що вони на досить великій відстані від Безкрайого озера, але невпинний шум води не давав йому заспокоїтися. Затулив вуха лапами, аби не чути гуркоту. Тепер принаймні не чув сопіння й хропіння інших собак. Згадав про Велике Завивання. Може, воно допомогло б їм почуватися менш самотніми…

Щойно заплющив очі, відчув, що Белла вляглася біля нього, тож йому стало спокійніше. Перегодя підійшла Лада й притислася до другого боку. Підповзли ближче Марта з Громовицею — собаки спали одне біля одного. Щасливець відчував тепло й затишок від їхніх тіл. Пригадав свою першу ніч після Великого Гаркуна, коли тулився до Солодуні під кущем, а потім прокинувся геть в іншому світі.

Вітер куйовдив шерсть Щасливця, який трясся, припавши низько до землі. Собака-місяць сховався, залишивши небо розсипаних зір, з їхнім слабким світлом. Щасливець вдивлявся в темряву. Коли очі звикли до мороку, він побачив, що сидить на шпилі гострої скелі, на маленькому кам’яному острівці, оточеному водою. Ступив боязкий крок уперед і нерішуче зупинився. Вода завмерла — замерзла та стала кригою. Щасливець придивився й побачив на кризі білу павутину візерунків. Над головою нічне небо згусло та почорніло, немовби суцільна грозова хмара, а тоді, вигнувши голову, він уздрів коло бурштинового світла. Невже це вставав Собака-Сонце або щось, може, інше?

Ступив уперед і поклав лапу на кригу. Студений холод криги був гостріший від найгарячішого вогню, і Щасливець відсмикнув лапу, вискнувши від болю. Потім вилизував її, дивлячись у далечінь. Далі бачив світло, хоча, здається, воно віддалялося… Звідкись Щасливець знав, що йому треба дістатися того світла, утім боявся, що не зможе здолати такої далекої дороги кригою. Позадкував до чорної скелі, розмірковуючи, що робити. Був сам у пастці на острівці, а тут ще звіявся Крижановітер.

Почув шерхіт та обернувся. Крига потрохи вилазила на край острівця. Від її доторкання скеля ставала блискучо-білою, немовби прозорий камінь. Щасливцеві сперло віддих. Зацьковано озирнувся. Крига сунула на острівець зусібіч, шерхотіла, сичала холодним язиком, заморожувала землю під примарною ковдрою.

Щасливець зарепетував:

— Белло! Солодуню!

На його крик ніхто не відповів.

Крига невпинно наближалася, щось шепотіла та тріщала біля його лап. Ось вона вже повзе по лапах, обпікає його своїм смертельним доторком, перетворює шерсть на крихку білу паморозь. Він схотів відскочити, утім його лапи примерзли до землі. Знову спробував закричати, але його горло скував холод.

А там, віддалік, бурштинове світло замиготіло та щезло. Там тепер були тільки холод і темрява. І тоді темряву розітнуло люте завивання собак, які б’ються на смерть.

Щасливець розплющив очі. Йому потрібна була тільки мить, щоб пригадати: він у печері, недалеко від Безкрайого озера. Чув, як воно бурхало та шмагало берег, не замерзло, як у його сні. Тепер шум долинав ніби з ближчої відстані, ніж тоді, коли вони засинали.

У печері стало темніше, ніж раніше, нібито Собака-місяць справді кудись пропав. Щасливець тремтів від холоду. Інші собаки лежали, скрутившись калачиком, біля нього, але це йому не допомагало зігрітися. Він підвівся на лапи, обережно, щоб не розбудити друзів.

«Якщо я обтрясу шерсть, як вчила нас Лада, то, може, мені стане тепліше».

Щасливець подибав до виходу з печери, зашурхотіла піщана земля. Щось холодне й мокре ніби кусало подушечки лап, і він перелякано відстрибнув назад. «Вода!» Безкрає озеро шипіло й лизало берег не на відстані кількох собак, а біля самої печери. Хвилі загородили вихід з неї.

Щасливець так напудився, що йому ніби мову відійняло.

А тоді його прорвало, і він заревів:

— Вставайте! У печері вода! Нас затопило!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

За мить усі собаки прокинулися.

— Що таке? — гавкнула Белла, стрибаючи до виходу з печери. Й одразу відскочила назад, бо вода хлюпнула їй на лапи. — Звідки вода?

— З Безкрайого озера! — завив Щасливець. — Воно вийшло з берегів.

У печері зашуміла, загуркотіла хвиля води — запінилася й розбилася об стіни. Дуже швидко підвищення стало острівцем. Собаки притислися на ньому одне до одного, їхній запах страху змішався із солоним повітрям.

У темряві засвітилися очі Лади.

— Вода швидко підіймається!

— Зараз подивлюся.

Марта кинулася вниз до виходу, стрибнула у хвилю. Її голова занурилася під воду й одразу випірнула з води, а сама вона намагалася пливти проти течії до берега. Ось вона знову пірнула та зникла з очей. Щасливець і Белла перезирнулися, чекаючи, коли відважна водолазиха з’явиться на поверхні. Громовиця заскавучала від страху. За мить вода розійшлася — і з неї виринула голова Марти.

Вона важко попливла до піщаного острівця. Її тіло тремтіло, вона обтрясла шерсть.

— Вода крижана, — заскавучала Марта. — А ще треба пливти проти течії. Проти валу води. Такого я ще не бачила. Я, може, якось і проб’юся крізь водяний вал, але ви достоту не зможете.

Цього виявилося забагато для Лади, і вона, нажахана, завила:

— Ми не вийдемо звідси! Ми не вийдемо звідси!

І вона закрутилася на місці. З розгону вдарилася об Громовицю, яка, загарчавши, стрибнула в повітря. Паніка клешнями стискала Щасливцеві живіт, закалатало серце, шерсть настовбурчилася. «Так холодно, так темно!»

— Ми всі тут потопимося! — задзявкала Громовиця. — Замерзнемо й потопимося!

Вона крутнулася та вдарилася об Беллу, а та вхопила її зубами за бік.

«Якщо запанікуємо, то перекусаємо одне одного, — зрозумів Щасливець і здригнувся. — Треба їх втишити. Треба всім нам заспокоїтися, якщо хочемо звідси вийти живими!»

Навколо собак завирувала вода, вилискуючи сріблом у слабкому світлі. Захлюпала на краю пісочного острівця.

— Собако-Земле, порятуй нас! — закричала Лада. — Допоможи нам вийти із цієї халепи!

— Знаєш, кого просити? — дорікнула їй Белла. — Вона вже давно не любить собак. Ти хіба забула, якої біди вона наробила в нашому місті? Від нього нічого не лишилося. Вона наслала Великий Гаркун, позабирала від нас найдорожче. І то все через неї!

Щасливець здригнувся. Десь у глибині душі він, може, і погоджувався із сестрою. Так виходило, що Собака-Земля завдала їм більше біди, ніж дала добра. Але чи так воно насправді було? Пригадав, як одного разу мама-собака сказала: «Собака-Земля нас забирає до себе, коли ми помираємо. А поки ми живі, то вона нас захищає та додає сили. Пильнує нас удень і вночі, а як треба, то вона й допоможе. Хіба Собака-Земля не пильнувала за ним, коли він малим цуценям провалився в нору звірка? А що, коли все не так, як Белла каже? А що, коли Великий Гаркун стався не через Собаку-Землю?

Щасливець обернувся спиною до води, яка бухкала всередину печери, і зробив усе можливе, аби не чути того страхітливого звуку й принюхатися до каміння на підвищенні. Зосередив увагу, незважаючи на скавучання та дзявкання собак. Його вуса смикалися, шерсть на морді тремтіла. Відчув легенький подих повітря. «Нібито протяг!»

Але чи достатньо великий той отвір, щоб крізь нього протиснулися собаки?

Озирнувся й побачив, що Лада люто витріщилася на Громовицю.

— Не чіпай її, вона тут ні до чого!

— Тоді кого нам винити? — гавкнула Лада. — Якби не лютопси, то давно вже були б зі зграєю! Але ні, нам конче треба було йти дивитися на лютопсів. Треба було знати все про них, аби вони не відібрали свого цуценяти. А тепер нам звідси не вийти!

Громовиця навіть не захищалася. Задерла голову й сумовито завивала — вода ж бо хлюпала на піщаний острів, де тиснулися одне біля одного собаки. Ось крижана вода торкнулася Щасливцевих лап.

— Безвихідних ситуацій не буває! — гавкнув він.

Сварка між собаками стихла.

— Слухайте мене уважно, — казав їм Щасливець. — Гадаю, тут у печері є хід угору, ось за цим камінням. Може, ми його розчистимо.

Беллині очі стали сріблястими, як вода.

— А якщо це не хід, а кроляча нора, де кожна віднога веде в глухий кут?

Це саме спало на думку й Щасливцеві. Він зауважив, що позаду Белли помітно прибуває вода. Нова хвиля накрила собачі лапи. Ще трохи, і піщаний острів опиниться під водою.

— Треба спробувати.

— Вода швидко прибуває! — гавкнула Белла. — А хід, мабуть, вузький. Як підемо по одному, то погубимося!

Знову хлюпнула крижана вода на лапи Щасливцеві, але він не піддавався паніці.

— Мусимо триматися купи.

Лада здійняла вуха.

— Придумала! Кожен з нас учепиться за хвіст собаки перед собою. Передній нехай сильно не тягне, а задній нехай не впирається, тільки легко тримається за хвіст. Так ми зможемо йти одне за одним і не погубимося.

— Спробуймо, — гавкнув Щасливець.

— Я піду останньою, — сказала Марта. — Маю найгустішу шерсть, тому можу трохи намочитися, а ще найдовше затримую дихання під водою.

Щасливець аж розчулився. Йому завжди здавалося, що Марта, як і решта собак, боїться холодної води. Але вона була справжньою зграйною собакою, яка завжди думає про інших.

— Ти така смілива, — сказав Щасливець. — Добре, що ти в нас є.

Він обернувся до каміння, відчувши Беллині зуби на середині свого хвоста.

А тоді гукнув до всіх:

— Усі вчепилися за хвости?

— Та всі, окрім тебе, — прогугнявила Белла, не випускаючи з пащі хвіст Щасливця.

— Я вчепився за хвіст Собаки-Землі, — відповів пес. — Вона покаже нам вихід.

Стоячи позаду Белли, з надією заскімлила Лада. Щасливцева сестра промовчала. І він здогадався: вона далі не вірить, що цей Духовний Собака схоче їм допомогти.

— Пісок під лапами пропадає! — заскімлила Марта. — Його вимиває вода!

— Тоді за мною, догори по камінню! — гавкнув Щасливець у відповідь.

Подряпався вгору стрімким ходом уздовж стіни в печері попід гострим кам’яним виступом. Його оточила суцільна темрява. Протяг дужчав, і Щасливець пішов наосліп. Відчував вагу Белли на своєму хвості, чув човгання її лап і шурхіт піску під лапами інших собак, які йшли позаду нього.

Вода не могла їх тепер дістати, але Щасливець добре чув її плюскіт у печері під ними, і той плюскіт підносився. Зосередив увагу на ледь помітному струмені повітря, який то з’являвся, то зникав серед запаху солі й запаху страху від собак.

Раптом він завагався. Навіть у темряві відчув, що опинився перед розгілкою в ході.

— Швидше! — заскімлила Лада. — Ззаду підходить вода!

«Прошу тебе, Собако-Земле, підкажи мені, куди йти».

— Щасливцю! — загарчала Лада ще тривожніше, підганяючи його до якогось рішення.

І Щасливець навмання повернув у хід праворуч. Йому здалося, ніби повіяло свіжим повітрям, але певності він не мав. Почув, як інші собаки почовгали слідом.

Під лапами відчувався не пісок, а слизька галька, і Щасливець посковзнувся, посипався град каміння. Чималий камінь урізався в його передню лапу, і він аж вискнув. Тіло пронизав різкий біль, а коли зігнув лапу, він відчув запах власної крові.

— Сильно вдарився? — заскімлила Белла, коли він зупинився, щоб зализати рану.

— Він поранився? — заскавчала Громовиця, її голос відлунням рознісся у вузькому ході.

Щасливець спробував стати на лапу. Здається, втримає його вагу, якщо ступатиме обережно.

— Усе добре, — відповів він. — Усі тримаються за хвости?

— Так! — дзявкнула Белла, відпустивши на мить його хвіст.

— Так! — заскімлила Лада з Громовицею.

— І я тримаюся! — пробуркотіла Марта. — Вода підходить…

— Треба поквапитися, — сказав Щасливець і натужно рушив уперед, трохи шкутильгаючи.

Раптом йому на лапи хлюпнула вода, яка швидко підіймалася в темному ході. А як воно там Громовиці й Марті, які йдуть останніми?

Щасливець наддав ходу. Але прямував обачно, щоб не посковзнутися на мокрій поверхні, мацав у воді слизьке каміння й винюхував свіже повітря. Ось вода забулькала високо навколо його лап, дістаючись до живота. Хід завертав убік під гострим кутом, дорогу загородила купа ребристого каміння. Щасливець обережно поліз на купу, відчувши, що Белла міцніше стискає зуби на його хвості. За мить він був уже з другого боку купи, а потиск зубів сестри послабшав.

Щасливець глибоко вдихав через ніздрі повітря. Ага, таки так! Запах свіжого повітря. Наполовину пострибав, наполовину поплив у крижаній воді.

— Допоможіть! — гавкнула Марта. — Стійте!

Щасливець похолов. «Якщо Марта гавкає, то значить, у зубах вона не тримає хвіст Громовиці… Тільки не це!»

— Де Громовиця? — завищав Щасливець.

Водолазиха була в розпачі.

— Її хвіст висковзнув з мого рота!

— Вона й за мій хвіст не тримається, — заскімлила Лада. — Не розумію, куди вона поділася, а вода тут стоїть висока. Ще не знати, чи вона вміє плавати?

— Усім спинитися! — наказав Щасливець. Марта загавкала. — Тихо! — крикнув він. Собаки завмерли. Не приховуючи паніки, Щасливець загукав: — Громовице? Де ти?

Якийсь час було чути тільки плюскіт води, що прибувала, і тривожне хекання собак. А тоді обізвався тихий голос.

— Я тут! Зі мною все гаразд! Я послизнулася і впала під воду, але вже стала.

У Щасливця відлягло на серці. Почув, як Марта з Ладою допомагають їй підвестися, і чекав, поки всі вони вчепляться одне одному за хвости. Знову вдихав повітря через ніздрі, хотів серед смердючої солі вловити запах свіжого повітря, який занюхав був раніше. «А що, коли вихід затопила вода? Тоді ми всі втопимося».

— Щасливцю, будь ласка, — прохала Лада, — йди повільніше, так буде безпечніше.

— Саме так, — погодилася Марта.

Щасливця зворушила згідність собак. Його сповнювала надія. Підійняв морду й глибоко вдихав через ніздрі повітря. Ага, ось воно, отой солодкий натяк на свіже повітря. Він піймав його тільки на коротку мить, але цього було досить.

— Усі за мною! — гавкнув він, ідучи вгору ходом, який стрімко підіймався вузькою стежкою між кам’яними стінами.

Вони йшли, аж поки їхня стежка знову не роздвоїлася.

— Куди тепер? — швидко дихала Белла.

Щасливець нашорошив вуха. Під собою почув шум Безкрайого озера, яке хлюпало в затопленій печері, але вони начебто підійнялися значно вище. Щодо відстані до тієї печери йому важко було щось казати.

— Собако-Земле, покажи мені дорогу, — вголос прохав допомоги Щасливець.

Решта собак притихла. Він просто відчував, як вони чекають на відповідь. Щасливець також чекав. Жодної певної підказки, яка повела б його якоюсь стежкою, жодного подуву теплішого чи свіжого повітря. «Мушу вирішувати сам», — подумав він, і його вуса затремтіли. Не хотів лякати собак, не хотів, щоб вони почувалися покинутими, залишеними без захисту Духовних Собак. «Наші згуртування та спокій важливіші за правду».

Щасливець прокашлявся.

— Щось відчуваю! — збрехав він. — Собака-Земля мені каже, що… ми повинні піти цією дорогою!

І він обернувся до проходу ліворуч та заходився здійматися вгору — щосили натужився, щоб не зважати на поранену лапу. Решта собак відгукнулася радісним гавканням та рушила за ним.

— Собака-Земля нас оберігає, — прошепотіла Лада. — Порятунок близько.

Навіть Беллі, здається, відлягло від серця, бо вона лизнула хвіст Щасливця, а тоді знову схопила його зубами.

Тепер хід підіймався вгору навіть стрімкіше. «Видно, ми всередині скелі», — подумав Щасливець, розмірковуючи про розташування виходу. Не смів навіть подумати, що може завести собак у глухий кут або до надто вузького отвору, через який не пролізти. Зачепився боком за камінь. Невже хід вужчає? Загупало в грудях серце, запульсувала болем ушкоджена лапа. Зупинився, щоб її вилизати, і відчув, що паморочиться в голові. Невже він почув?.. Так, це ніби собака… Потім знову вловив той звук — далекий, але досить виразний: густий, чистий гавкіт за кам’яною стіною.

— Тихо! — зашипів дещо різкіше, ніж хотілося.

Усі затамували дух.

Щасливець нахилився до стіни вухами. Десь зовсім поряд гавкала собака. Хоча її слова заглушував камінь, він уже знав: це голос тієї, до кого завжди линула його душа, — і страшенно хотів почути той голос.

— Солодуня! — видихнув він.

Спочатку йому здалося, що вона навіть його кличе, але потім збагнув, що вона просто не може знати, що він тут… Наразі.

Підтюпцем побіг угору вузьким ходом, висмикнувши хвоста з пащі Белли. Не відчував болю в лапі, коли мало не вистрибом помчав по гострому камінню.

Важко дихав, у вухах гупав пульс. Біг, допоки тверда галька не поступилася пісковитій землі.

Раптом побачив розпливчасті обриси своїх лап. Хід став ще вужчим і впирався в земляну стіну. Крізь отвір у стіні просочувався промінь світла, і Щасливець узявся за роботу, несамовито став порпати землю. Гріб під себе лапами, а Белла й Лада відсували землю у глиб ходу. З голови Щасливцеві не виходила прегарна вузька морда Солодуні, її оксамитові вуха та великі брунатні очі. Останній несамовитий помах лапою — і земляна стіна перед ним розвалилася, упала на купу піщаної землі.

Темний хід освітило разюче сонячне світло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець вискочив з підземного ходу крізь хмару піску й землі. Покотився по траві, жадібно ковтаючи прохолодне чисте повітря. Белла пострибала повз нього, а Громовиця помчала за нею, виконуючи радісні кривульки.

— Ми видряпалися! Ми вільні! — гавкала Громовиця. — Щасливцю, ти знайшов вихід!

— Йому підказала Собака-Земля! — часто дихала Лада, упавши під снопом сонячного проміння.

Тяжко зітхнувши, біля неї лягла Марта. Її густа шерсть була вкрита товстим шаром бруду. Вона кілька разів лизнула передні лапи, а тоді ніби забула про своє заняття та блаженно простягалася на осонні.

— Ніколи не думала, що так легко дихається на свіжому повітрі.

Белла завзято обтрясала шерсть.

— Навіть холодний вітер не дошкуляє. Тепер він — радість.

Щасливець спостерігав, як вона подріботіла назад до розваленої стіни підземелля та принюхувалася до обрушеної землі.

— Думаю, тут колись мала кубло лисиця. Залишився їдкий запах.

Щасливець зустрівся з її поглядом. Пригадав, як сестра підмовила лисиць напасти на дику зграю. Але тепер здавалося, що то було дуже давно — ще тоді, коли повідкові та дикі собаки билися між собою. Якщо запах лисиць і нагадав їй про ті темні часи, то вона не подала знаку.

Він випростав передні лапи, підвівся, обзирався. Вони опинилися на вершині кручі. Із завмиранням серця наблизився до краю. Звідти було видно довгий разок сірих скель. Безкрає озеро вирувало й розбивалося об них у клубах білого туману.

Позадкував від краю кручі й дивився на траву. Вона ніжно простягалася схилом у долину, захищену від поривистого вітру. У долині росли поодинокі невисокі дерева — перші дерева, які Щасливець побачив, відколи собаки прийшли на узбережжя Безкрайого озера. Між їх стовбурами щось виблискувало. Щасливець облизав губи, здогадавшись, що це ставок з прісною водою.

«Гарне місце, захищене й затишне, чудово підходить для табору. А там, де є дерева, є білки… Та й, видно, інша дичина водилася».

Його шерсть стала дибки, щойно відчув запахи дикої зграї. Вони долинали з настільки близької відстані, що він їх розрізняв: запах Альфи, Хапи, Бруно, Сонечка, Солодуні… Знову почув її голос.

— Зграя в долині! — гавкнув він. — Ходімо!

Стрімголов побіг пологим схилом, насолоджуючись свободою, коли його лапи вільно чеберяли по траві. Пірнув під дерева, у саму гущу зграї. От і вона — лиже граційну лапу. Загавкав від радості та щастя, аж тут на нього налягла велика вага, і його морда вдарилася об землю.

— Ані руш! Хто такий? — загарчав старий хриплуватий голос.

Щасливець упізнав густий запах.

— Бруно, це ж бо я!

— Щасливець? — Старий собака відпустив його. — Що, справді? — Бруно соромливо облизав йому морду. — Вибачай. Не впізнав твого запаху…

Щасливець обнюхав власну лапу. Його шерсть позлипалася від бруду, болота й солоної води, які перемішалися з їдким запахом лисиці. «Не дивно, що Бруно мене не впізнав».

— Ой, таки повернувся! — загавкав тоненький голос.

До Щасливця підскочила в радісному стрибку невеличка собачка й по-цуценячому припала перед ним на траві на передні лапки. Її замурзана сіра шерсть, колись м’якенька й біла, звисала з голови довгими шнурками. А під шерстю виднілося хворобливо худе тільце.

— Сонечко? — запитав він невпевнено.

«Як вона змінилася…»

Ураз біля неї постав Мікі.

— Щасливець! Дивлюсь, аж ні, таки ти!

Пастуший собака торкнувся носом до носа Щасливця, його чорно-білий хвіст радісно завихляв, а очі заіскрилися радістю. Однак в око впадали ребра, що випирали з-під полинялої шерсті. Одразу поприбігали мала Ритка з Хапою та Стрибою. Щасливець ледве дихав під їхніми радісними язиками. Вони відступили, щойно до них легкою ходою підійшла Солодуня та втиснулася між ними, нахиливши свою вузьку голову. Тицьнула носом у його щоку.

— Дуже рада тебе бачити… Уже думала… може, щось сталося.

Їхні очі зустрілися, і Щасливцеві сперло віддих. Вона досі була дуже гарною, хоча її струнке тіло тепер здавалося, радше, кістлявим, а не м’язистим, і під очима з’явилися темні кола. «Вона так змарніла, — подумав Щасливець. — Та вони всі…» Не зводив з неї очей, його шерсть тремтіла. Аж тут Солодуня ніби згадала про свій статус Бети й відійшла від нього, сіла біля стовбура низького дерева та спостерігала, як зграя обступила Щасливця й вітає його з поверненням.

Мікі нашорошив вуха.

— О, і Марта тут!

Щасливець та інші собаки озирнулися й побачили, що з-поміж дерев виходить велика чорна собака. Вона тепер була хоч трохи схожа на себе, бо встигла причепуритися, пострушувати із себе всілякий бруд.

До них підступили Громовиця, Лада й Белла. Вітали зграю гучним дзявканням.

— Мамо!

Колючка й Жук кинулися до Лади, тулячись мордами до її грудей, а вона їх голубила, пригортала, облизувала їхні вуха. Вони так жваво вихляли хвостами, що їхні тіла хилиталися туди й сюди.

— Мої найдорожчі, так повиростали!

Жук випнув груди.

— Справді?

Колючка відхилилася від мами-собаки й дивилася в бік дерев.

— А де тато?

Жук насторожено опустив голову та роззирався, бо всі собаки притихли. Напруживши хвости, нюшили повітря. У Щасливця мало не вирвалося скавчання, він похнюпив вуха та сумними очима дивився на Жука та Колючку.

— Справді, а де Пломінь?

Від вовчого голосу Щасливець мало не підскочив. До зграї повагом підійшов Альфа. Він спрямував довгу морду на Ладу. Навколо нього ширився мускусний запах.

Лада стулилася, ніби змаліла. Схилила голову, тихо заскімливши, ніби не могла говорити перед своїми цуценятами та всією зграєю. Немовби просила когось із собак розповісти про все замість неї.

Ніхто з рятівного загону не виступив наперед. Серце Щасливця стискалося від болю, коли окинув оком Альфу й решту собак, які з нетерпінням чекали на відповідь.

Він судомно хлипнув повітря. «Видно, мушу я розповідати…»

— Пломеня забрала Собака-Земля, — тихо промовив Щасливець й одразу почув схлипування. — Ми знайшли його замкненим у клітці. Туди його запроторили злі довголапі в жовтих шкурах. У клітці були також інші звірі. Койот, кілька лисиць і гострокігта. Ще кролики там сиділи. І всі вони були хворі.

У Солодуні відвисла щелепа.

— На що вони хворіли?

Щасливець тільки захитав вухами.

— Не знаю. Пломінь казав, що довголапі змушували їх пити блискучу зелену воду з річки, схожу на ту, від якої стало зле Бруно. — Старий мисливський собака заскімлив, бо все одразу собі пригадав, а Щасливець насупився, намагаючись зрозуміти, навіщо довголапі це робили. — Може, вони хотіли перевірити, чи можна її пити. Але її не можна було пити, бо навіть Пломінь, сильний і дужий…

Голос у Щасливця затремтів, він заплющив очі, уявляючи собі відважного кремезного воїна, яким був Пломінь до того, як його впіймали довголапі. Йому не хотілося думати про кволого собаку, яким той став потім.

Щасливець розплющив очі й казав далі:

— Ми звільнили Пломеня та інших звірів, але запізно. Отруйна вода пошкодила йому нутрощі, було видно по очах. Помер він дорогою додому.

Сумно затряслися Щасливцеві вуса, і він змовк, не міг говорити далі.

Колючка задерла голову та жалібно завила. Її брат Жук хляпнувся на землю, поклав голову на лапи й дивився у далечінь.

— І нащо таке робити довголапим? — завив він, не звертаючись до когось конкретно.

Альфа повільно захитав головою.

— Великий сум утрачати такого відданого й гідного собаку, як Пломінь. Він був до останнього по-справжньому зграйним собакою, нам його дуже бракуватиме.

Хапа й Стриба заскавчали, посхиляли голови, а Ритка потупила очі на лапи. Затремтіли Щасливцеві вуса. У голосі Альфи бриніла фальш, ота нотка скорботи звучала геть нещиро. Щасливець пильно дивився на морду вовкособа. Холодні жовті очі не виявляли жодних емоцій. «Не може він аж так сумувати, як вдає. Якби Пломінь повернувся, то кинув би йому виклик, посперечався б за його місце Альфи в зграї».

Альфа впіймав пильний Щасливців погляд. Одне його гостре вухо закотилося, а волохатий хвіст напружився.

— Маємо ще новини, — промовив швидко Щасливець.

Напіввовк сів на задні лапи й заходився вилизувати передні. Скорботи як не було.

— Розповідай.

Щасливець ледве переміг у собі напад гніву. «Ось тобі і весь смуток за Пломенем».

На мить погляди Щасливця й Белли зустрілися. Він здогадувався, що вона також усе бачить і розуміє. Утім з Альфи не зводила очей ціла зграя, тому не варто було очікувати від нього прояву радості від того, що Пломеня вже нема.

Щасливець прочистив пересохле горло:

— Після звільнення Пломеня та інших звірів ми натрапили на Жахову зграю.

Сонечко дзявкнула, її темні очі нервово заблищали.

Хапа підвела морду.

— І що сталося? — Її загривок настовбурчився, і тверда, як дріт, шерсть стала дибки.

Щасливець розмірковував, про що розповідати, а про що, може, треба й змовчати. Жаха нема, його зграя їм не загрожує.

— Сталася сутичка, і Жах загинув. Ох і божевільний та лютий був він. Змушував свою зграю з нами битися. А ми захищалися. Що мали робити?

Лада здригнулася й тихо заскавчала.

— Ніколи не забуду тієї сутички із Жахом.

Альфа покинув вилизувати лапу. Його вуха розвернулися вперед.

— Коли це було?

Щасливець став походжати поміж собак.

— Перед тим як добилися до Безкрайого озера. Нам не треба перейматися його зграєю. — Щасливець відігнав усі свої спогади про Громовицю, що стоїть над божевільним собакою, який стікає кров’ю. — Він силою примушував свою зграю з нами битися. Без нього від його зграї для нас жодної загрози.

Ступила крок наперед Стриба, хитаючи довгими чорними вухами.

— Що сталося з Дрючком? У тій зграї був Дрючок, хіба ні? З ним усе добре?

Її темні очі розширилися, а хвіст обережно завихляв.

Щасливець на мить запнувся, обертаючись до неї.

— Він здоровий і дужий, — запевнив її він.

— Дрючок допоміг нам, коли напав Жах, — погодилася Лада. — Бився в наших лавах.

Стриба завихляла хвостом. Потім перевела погляд з Лади на Щасливця, Беллу, Марту й Громовицю.

— Але він не повернувся з вами?

Белла захитала головою.

— Залишився зі своєю новою зграєю. — Вона на мить змовкла, і її очі засяли. — Він тепер їхній Альфа.

Кілька собак аж дзявкнули від несподіванки, а Стриба роззявила рота.

— Він їхній Альфа?

Стрілка, худорлява брунатно-біла мисливська собака, лизнула себе в чорний ніс.

— Але як… — Вона наразилася на погляд Стриби й винувато відсторонилася. — Він був калікою, коли пішов зі зграї. Усі вже думали… Дуже рада, що він домігся чогось, дуже рада, але щоб аж стати Альфою?

— Він гідний собака, — сказав Щасливець. — І дещо довів мені. Кожен має в собі якусь силу. Ти не мусиш бути, як усі решта, щоб досягти успіху в житті.

— Мій брат — Альфа! — недовірливо гавкнула Стриба.

Щасливець кивнув золотавою головою.

— Усі його поважають, Стрибо. Він стане великим Альфою. Він відважний, чесний і відданий. Без нього ми не перемогли б Жаха.

Уся зграя загавкала, радіючи з успіху Дрючка. Щасливець нашорошив вуха. Йому здалося, ніби хтось тихо загарчав. Озирнувшись, уздрів, як здригнулася губа Альфи й оголила довге ікло. «Інші, може, й не помітили, але я того вовкособа наскрізь бачу. Не вірю я йому…»

— Мені дуже прикро, що я так непривітно повелася з Дрючком, коли він знайшов нас у тому селищі, — заскімлила Стриба, її чорно-рудий хвіст геть опустився. — Мені треба було ним пишатися. Ну, я ним тепер пишаюся. Дуже хочу, щоб йому добре велося в новій зграї, і хочу колись іще з ним побачитися.

До Стриби подріботіла Стрілка, мисливська собака, і лизнула її в ніс.

— Обов’язково побачишся.

— Дрючок на чолі зграї, — гавкнула Хапа, її короткий хвіст вихляв на всі боки. — Тільки подумати!

— Уже досить того дурного дзявкання про триногого калічку! — нагримав на собак Альфа, зблиснувши своїми смертоносними іклами. — Кому треба ота недолуга зграйка різношерстих нещасників?

Його слова втишили Хапу та інших собак. Але не Колючку. Вона із жалібного завивання перейшла на сумовите хлипання, а Лада, втішаючи, лизала її вуха. Коли зграя стихла, те скімлення повиснуло в холодному повітрі. Щасливець ледве витримував жалісливі звуки.

Навіть якщо вовкособа, може, і зворушувало хлипання Колючки, він не подав жодного знаку. Не зважав на неї, а вп’явся очима в Щасливця.

— Ще щось нового?

Щасливець не знав, як заговорити до Колючки.

— Тобі треба знати, що коїться в містечку трохи далі понад берегом.

— Ми бачили те селище та обминули його, — відповів Альфа, чим підтвердив припущення Лади, що дика зграя радше зробила чималий гак, але не вступила до містечка довголапих.

Щасливець кивнув головою.

— Ми хотіли якнайшвидше наздогнати нашу зграю. Аби скоротити дорогу, пішли навпростець через містечко. І дещо розвідали — розташування нового табору лютопсів.

Хвилювання пробігло зграєю: у повітрі Щасливець відчув запах страху. Жовті очі Альфи вирячилися, а загривок підійнявся.

— Отже, вони в селищі? Добре я вчинив, що обійшов його!

— Облаштували собі там табір у великому будинку в середмісті.

Скигля, пласконосий приземкуватий невеличкий собака, захитав зморщеною головою.

— На, маєш! Лютопси біля нас! Недобре!

З переляку гавкнула Стрілка.

Щасливець побачив, як напружилася Стриба, як затремтіла її шерсть.

— Навпаки, — заспокоював він. — Навіть дуже добре. Принаймні ми знаємо, де вони є, де мають табір. Вони не пішли по сліду нашої зграї. А нам не треба наближатися до містечка, та й по всьому.

— Та певно. А нащо нам те? — пирхнув Альфа.

— Я не пішла б туди, навіть якби мені давали миску жувальних іграшок! — дзявкнула Сонечко, і її темні очі заіскрилися.

Щасливець на те легенько підштовхнув Сонечко носом.

— Та ми не кажемо тобі туди йти.

Сонечко люто хляпала хвостом по землі.

— Ну, та й добре.

Альфа простягнув свої довгі лапи і встав.

— Якщо більше нічого нового… — Він почав був ступати геть.

Щасливець обернувся до Громовиці, заспокійливо нахиливши до неї голову.

— Ще таке. Цуценя, яке ви знали, як Лизу, подорослішало! У Лизи виросли зуби, і вона стала нам у великій пригоді. Вона віддана нашій справі, відважна, робить багато чого корисного, як і кожен дорослий собака.

Громовиця сіла рівніше й гордовито висунула язика з бежевої пащі.

Альфа як ішов, так і заціпенів, стояв, як укопаний, а тоді раз — і розвернувся.

Щасливець провадив далі:

— Кілька днів тому ми влаштували церемонію найменування, і вона вибрала собі ім’я — Громовиця.

Загавкала здивована зграя, переводячи погляд зі Щасливця на молоду лютособаку.

Доброзичлива Хапа першою ступила крок уперед і завихляла хвостом.

— Вітаю тебе, Громовице.

Ставши в чергу, привітала її і Стриба.

— Ласкаво просимо до зграї, Громовице.

— Ласкаво просимо, Громовице, — майже повторилися Мікі й Бруно.

Аж тут над головами собак повітря розітнуло люте завивання Альфи.

— Припинити неподобство!

Зграя відсахнулася, відступила назад, а Громовиця здригнулася та з’їжилася, її малі вуха притислися до голови. Напіввовк спочатку витріщився на Щасливця, а тоді враз перевів погляд, стрельнув очима в його товаришів за рятувальним загоном: Беллу, Марту й Ладу. На Громовицю не звертав уваги, буквально не бачив її, так ніби вона не мала до цього ані найменшого стосунку. Злість розпирала Щасливцеві груди.

Альфа люто зиркав, метав вогнями:

— Як ви сміли провести церемонію найменування без мого відома?

Лада відвела очі.

— Альфо, тебе там не було. І ми гадали, що робимо все правильно. Громовиця хоробро билася й захистила нас від Жаха. Вона віддана та смілива, та й уже була пора. Вона заслужила на церемонію.

— «Гадали, що робимо все правильно?» — перекривив її Альфа. — Хто ти така, пастуша собако, щоб знатися на проведенні церемонії найменування?

Він зблиснув зубами, і Лада відсахнулася. Жук та Колючка спостерігали за суперечкою, міцно притиснувши хвости до своїх боків, і Колючка нарешті стихла.

Щасливцева губа здригнулася, але він усе ж таки спромігся не загарчати. «Нещодавно просторікував, казав оті словеса про Пломеня. Куди тепер поділася твоя жалість, Альфо?» Напівсобаці знадобилося небагато часу, щоб показати свою справжню личину.

Альфа сердито обтрясся.

— Без мого уповноваження така церемонія нікчемна, тобто недійсна! Вона проведена з порушеннями, тому не вартує зламаного вуса.

Нарешті він перевів погляд на Громовицю, але зиркав на неї з такою зневагою та презирством, що молода лютособака аж зіщулилася. Навіть дивлячись на неї, він звертався до решти собак.

— Ніщо не змінилося. Цуценя залишається цуценям — дикою, невихованою лютособакою. Ви далі називаєте її Лизою, якщо взагалі схочете її якось називати.

— Альфо, спам’ятайся, — промовила Марта й стала біля Громовиці.

— За непослух усі відповідатимуть особисто переді мною, — загарчав вовкособ.

Марта сумно опустила голову та лизнула Громовицю в маківку. Молода лютособака мала пригнічений, розчавлений вигляд, впала на живіт і нерухомо лежала на землі. Від одного чи двох собак пролунало щось схоже на ремствування, але більше ніхто не промовив і слова супроти Альфи.

Щасливець сидів і не ворушився. Від люті, що пронизала все його тіло й застрягла в горлі, йому стало гаряче. Альфу, видно, розізлило ім’я, яке вибрала собі Громовиця, але таким був її вибір. «Тепер з вовкособом нема про що говорити. Потім він усе відомстить на Громовиці, використає для того, щоб вигнати її зі зграї, бо цього він домагається, відколи вона з’явилася». І все ж таки Щасливцеві хотілося, щоби хтось із собак кинув Альфі виклик. Обвів поглядом зграйників, розмірковуючи, хто з них міг би замість Пломеня поборотися за місце вожака у зграї. Його погляд упав на Солодуню, яка мовчки за всім спостерігала.

Вона, може, трохи і схудла, але її жилаве й м’язисте тіло було доволі сильним, а очі — ясними та жвавими. «Чи можна її вмовити піти з посади Бети?» — питав сам у себе Щасливець. Якщо вона кине Альфі виклик, то він буде змушений його прийняти. Відтак між Солодунею та Альфою відбудеться двобій. «Але чи зможе вона перемогти Альфу?»

Напіввовк обернувся та знову посунув поміж деревами. Збори було завершено.

Від напруження повітря над зграєю ніби згусло. До Щасливця та його друзів пострибала Сонечко.

— Так добре, що ви вернулися! — швидко дихала вона.

Щасливець поглянув на її радісні очі, і в нього одразу настрій поліпшився. У її довгому хутрі на шиї застрягла гілочка, але вона, здається, цього не помічала. Сонечко, видно, далі була в зграї Омегою, але така роль їй навіть пасувала.

— Ходіть за мною. Я покажу ставок, де можна напитися води й змити бруд і пісок з хутра.

Щасливець вдячно дзявкнув, а Сонечко вже пішла вперед. Коли він озирнувся, то побачив, що Альфа затримався між деревами. У тіні бовваніла його широка постать, і Щасливець здогадувався, що він уважно спостерігає за ними своїми примруженими очиськами. По спині Щасливця пробіг неспокій. «Альфа щось намишляє, — здогадувався він. — І мені достеменно це не сподобається».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець шубовснув у ставок та полегшено зітхнув, бо пісок і бруд почали відставати від шерсті. Навіть колючий холод не вельми йому допікав. Недалеко у воді хлюпалися Марта з Громовицею. Він вдячно дивився на добру водолазиху, що, як могла, підбадьорювала молоду лютособаку. Також дякував Собаці-Річці. «Дуже вдячний за твою заспокійливу воду», — промовив до неї.

До нього поплескала по воді Белла, легенько штовхнула в плече лапою.

— Пишаюся тобою, брате.

— Пишаєшся? Справді? — хвіст Щасливця натужно завихляв під водою.

— Просто диво, що ти зміг вивести нас із печери. Десь не туди звернули б — і ми потопельники. Ти діяв рішуче… взяв і попросив допомоги в Собаки-Землі!

Щасливець куснув її за ніс.

— Не жартуй!

— Я не жартую. — І Белла легенько куснула його у відповідь. — Кажу цілком серйозно.

Він нахилився до неї.

— Якщо чесно, то я сам не знав, куди йти. Вдавав, ніби говорю із Собакою-Землею, хотів заспокоїти вас. Ніхто мене нікуди не вів. Нам просто пощастило.

— Я так і знала, — пробуркотіла Белла. — Але навіть мені стало спокійніше від твоїх слів. Хай там допомогла тобі Собака-Земля чи не допомогла, але ти підтримуєш зв’язок зі своїм собачим духом.

Краєм ока Щасливець спостерігав за Ладою. Вона саме вилазила зі ставка, до неї підбігли Жук з Колючкою.

— Гадаєш, я недобре зробив, що збрехав?

— Ні, ти зробив правильно. А Собака-Земля таки нас захистила. А твою неправду вона пробачить тобі.

На Щасливця на березі ставка вже чекала Солодуня. Краплі роси виблискували на високій траві, повітря пахло свіжістю й чистотою. Щасливець підійшов до Солодуні, його вуса затремтіли від хвилювання.

— Добре, що ти вернувся, — промовила вона.

Щасливець кивнув головою.

— Дивлюся, маємо гарний табір.

— Знаєш… — Солодуня зиркнула на дерева в бік Безкрайого озера. — Хочу поговорити з тобою про тих лютопсів, ну, про те, де вони отаборилися й де ходить їхня варта. Але спочатку тобі треба відпочити. Маєш утомлений вигляд. — Її співчутливі брунатні очі лагідно глянули на нього.

Щасливець обтряс мокру шкуру та влігся на освітленій сонячним промінням і захищеній деревами від вітру латці трави. Зітхнувши, зажмурив очі, й одразу в його уяві постала задумана прудкобігунка.

«Може, пора Крижановітру не буде аж такою холодною».

Почув тупотіння лап і розплющив очі. До нього йшла Марта. Поряд з нею бадьоро дріботіла Громовиця. Вони сіли на траві біля нього, і всі троє спостерігали за повсякденним життям зграї. Ритка, Стрілка й Стриба стояли на варті, а Бруно, Мікі й Хапа збиралися на полювання. Мисливські собаки, проходячи повз їхній гурт, привіталися.

Мікі розмахував хвостом.

— Так тішуся, що ти вернувся, Щасливцю. І що ти вернулася також… е-е-е… Громовице.

«Громовице» він сказав майже пошепки, крадькома озирнувшись.

— Дуже раді знову бачити тебе в зграї, — погодилася Хапа. — А ти, Громовице, таки підросла.

На відміну від Мікі, вона вимовила доросле ім’я лютособаки сміливо й без запинки. Громовиця завихляла хвостом, вивалила язик, щиро тішилася таким ставленням до неї.

Щасливець задумався. «Таж вони не слухаються Альфи. Видно, його влада у зграї слабшає».

Коли мисливські собаки й загін вартових пішли далі, Громовиця обернулася до Щасливця з Мартою.

— Їм подобається моє ім’я. Вони ніби мені кажуть, щоб я його не цуралася! — дзявкнула вона.

Марта спохмурніла.

— Альфа сказав, що церемонію проведено неправильно.

— Але ж бо Хапа справжня дика собака, і їй байдуже, — зауважила Громовиця. — Може, це не має великого значення. А що, хіба Альфа найбільший знавець проведення церемонії найменування? Він навіть не справжній собака!

У Щасливця замлоїло в животі, і він став озиратися. А якщо її хтось підслухає? За такі розмови Альфа витурить її зі зграї.

— Маленька, будь трохи обережнішою, — тихо вмовляв її Щасливець. — Не буди в Альфі звіра.

— Я й так розбудила в ньому звіра, — загарчала Громовиця. — Ліпше нехай він не будить у мені лютособаку.

Коли зграя зібралася на галявині між деревами, Собака-Сонце вже сідав. Щасливець облизував зуби, з нетерпінням очікуючи на свою частку поживи.

Коли мисливці й собі стали в чергу, то мали не вельми втішний вигляд. Вуха Бруно закотилися назад, а Мікі, що став біля Щасливця, похнюпив голову й хвіст підбігав між лапи. Щасливець розумів, у чому тут річ. Бо здобичі, яку Сонечко поскладала на купу, було дуже мало: кілька мишей і обскубаний голуб. Щасливець зауважив голодні погляди зграйників, які очима пожирали поживу. Видно, про те саме думали, що й він. «Тут харчів хіба що для…»

— Це все? — запитав пошепки він у Мікі.

Пастуший собака невтішно відповів:

— Більше нічого навіть не бачили. Пора Крижановітру, тому дичина ховається.

Сонечко пошкрябала на своє місце позаду Скиглі, тим часом Альфа подався до купи з дичиною, на мить принюхався й лигнув одразу дві миші.

Щасливець відразливо відвернувся. Вовкособ майже нічого не залишив для решти зграї. Сухорлявим голубом ніхто не наїсться. Тепер кожен собака відкушував невеличку частку, яка й була його порцією. За всім пильнував Альфа, холодно дивився поверх свого вовчого носа, а тоді відвернувся й лизав собі лапи.

Коли дійшла черга до Сонечка, то від голуба вже майже нічого лишилося. Омега облизувала кістки, обсмоктувала вже обгризені хрящики.

До неї підійшов Щасливець.

— І так щодня?

— Ні, не щодня… — Сонечко вхопила кістку та, здригнувшись, розкусила. — Але стає таки гірше. Надходить пора Крижановітру. Дичини нема.

Щасливець насупився. Тепер він був поруч із Сонечком і добре бачив, що під її позбиваною кошлатою шерстю сіруватого кольору проглядає хворобливо худе тільце.

— А проте, ділити треба справедливіше.

— Так уже повелося в зграї, — зітхнула вона. — І так мусить уже бути. Вона закліпала, дивлячись на Альфу, що далі вилизував собі лапи й поглядав на долину. Затим вона казала вже дуже тихо: — Деколи… деколи я так хочу повернутися до своїх довголапих, де щодня мені давали по дві повних миски корму, а ще тепле ліжечко. — Вона обтряслася. — Ні, це я так тільки кажу, аби казати. Тепер я зграйна собака. — Промовила вона з напускною бадьорістю. — Уся надія на тебе — що завтра ти вполюєш щось смачненьке!

На небо зійшов Собака-місяць — круглий і ситий.

Підвівся Альфа.

— Дякуємо Собаці-Землі за щедрий достаток.

«Ага, дуже щедрий», — подумав Щасливець, але розумів, що про це не варто говорити. Він, як решта собак, помовчував, бо Альфа саме оголошував Велике Завивання.

Щойно голос Щасливця доєднався до голосів зграйників, його гнів на Альфу ніби вітром розвіяло. Перед його носом затанцювали Духовні Собаки: браві, підступні, які знають геть усе, бо з’єднані із землею, небом і водою. Щасливець завивав, дякуючи Собаці-Лісу, який завжди його пильнував і оберігав, навіть у тих місцях, де бояться рости дерева. Він дякував Небесним Собакам за повітря, що принесло рятувальному загону запах дикої зграї та дало їм змогу повернутися до своєї зграї. Нарешті він дякував Собаці-Землі, яка вивела їх з печери. Просив її подбати про дух Пломеня.

«Прошу тебе дуже, змилостився над цим шляхетним і хоробрим собакою».

У животі Щасливця поколювало, паморочилася голова. Голод давався взнаки. Він опустився на землю, лапи тремтіли. Якийсь час бачив тільки сліпуче біле світло. Потім уздрів Пломеня, що гасав по долині за деревами. А тоді образ дужого собаки розтанув, і світ навколо Щасливця захолов. Він роззирався, але не бачив ані зграї, ані дерев. Землю вкрив сніг, посріблив її, немовби Собака-місяць, промінням. Дуже здивований, Щасливець зіп’явся на лапи й почав відходити назад, під подушечками захрустіла замерзла земля. Крижаний вітер ворушив шерсть на спині Щасливця. Він обернувся й побачив білу долину. По ній гадюкою звивалася замерзла річка, її поверхня мерехтіла білим світінням. Шерсть на Щасливцевій морді стала дибки. Він загарчав і побачив темну пляму, що повільно зростала вздовж замерзлої річки, відчув металевий запах крові.

Його груди здійнялися. Річкою текла кров і просочувалася у сніг. Щасливець нашорошив вуха. У долині загупали чиїсь лапи, тупотіння наближалося. Вдалині побачив собак. Вони гасали по снігу, скавуліли й гарчали, з їхньої лискучої шерсті скрапувала кров. Лютопси!

Позаду себе Щасливець почув гавкіт, обернувся й побачив Беллу, Солодуню та Громовицю. Вони мчали по снігу навперейми лютопсам, зуби вишкірені, ікла оголені. Одразу за ними гнала Марта, а тоді Бруно, Хапа й Ритка. А де решта зграї? Де Альфа?

Лютопси пронеслися повз нього, ніби він був невидимий, і пошпарили просто до його зграйників. Вишикувалися лавою, поопускали квадратові голови й гарчали, з їхніх губ бризкала слина. Дикі собаки позадкували, наштовхуючись одне на одного, лютопси мали велику чисельну перевагу.

— Вони нас оточують, — гавкнула Белла. — Їх дуже багато!

Лада заступила собою переляканих Жука й Колючку.

— Треба втікати!

У Бруно важко здіймалися боки, старий собака тремтів усім тілом.

— Ні, ми не встигнемо!

Вартові собаки з біснуватими очима накинулися на Громовицю, збили її з лап на землю. Загупало Щасливцеве серце, він помчав їй на допомогу. До нього долинуло божевільне дзижчання над головою, і він спрямував погляд угору. Там завихорилося повітря! Скажений вітер виром опускався з-під хмар, зривав із землі сніг і крутив ним у повітрі. Вітер ударив Щасливця в спину, і він покотився по снігу.

— Белло! Громовице! — гавкнув він, але вітер проковтнув його слова.

«Я не маю сили перемогти вітер! Не можу допомогти їм!»

Щоразу, коли Щасливець пробував бігти до зграйників, білий вихор вітру відкидав його назад. Краєм ока Щасливець усе ж таки бачив, як собаки знавісніло гавкали та стрибали одне на одного, їхні ікла шалено скреготали. Плакала перелякана Сонечко, хлипала від страху Ритка. Він побачив, що Мікі, перед тим як ринутися на Молота, чомусь обернувся. Вартовий собака хапнув його за шию та кинув на сніг. Задриґав білими лапами Мікі, а тоді задер голову й пронизливо заскавулів.

Від страху Щасливця занудило. Він знову побіг проти завихореного вітру та знову впав навзнак у відчаї. І його очі натрапили на Солодуню. Вона билася з Бритвою, що вишкірила ікла. Солодуня була худішою за м’язисту Альфу лютопсів, але мала спритніші лапи. Обидві собаки билися на смерть, підстрибували та кусали одна одну в повітрі, а тоді Солодуня відскочила. Бритва накинулася на прудкобігунку з вищиреними іклами, Солодуня пірнула під неї та вп’ялася зубами в її бік, раптом вивернулася, що й не дістанеш. Щасливець спостерігав за сутичкою, переповнений почуттями. Солодуня така рішуча, така хоробра… Аж тут він побачив Кинджала, лютопса зі світлішою шерстю. Він підкрадався до Солодуні ззаду, присівши за сніговим заметом.

«Вона не витримає сутички з ними двома. Мушу йти на допомогу!»

Щасливець щосили ринувся вперед, але вихор білої хмари відкинув його назад, підніс у повітря, немовби якийсь листок. На мить світ навколо нього став білою пеленою, аж поки він глухо не гримнувся горілиць на землю. Різкий біль пронизав його лапи, з грудей вилетіло все повітря. Він міцно зіщулив очі, бо мусив хапнути бодай трохи повітря.

Громовиця Собак… Вона суне… Вона вже близько!

Він розплющив очі. Спочатку бачив тільки вихор білої хмари над головою. Потім над ним нависла темна тінь — чорна, як смола, собака, завбільшки із шумоклітку, з білими, як сніг, і холодними, як крига, очима. Її погляд пронизував Щасливця наскрізь, і він затрясся від страху, але погляду не відвернув. Чорна собака широко роззявила пащу й завила так гучно, що Щасливцеві здалося, ніби прорвалося небо. Повернувся металевий запах крові — тепер звідкись геть зблизька. Запах його власної крові.

— Щасливцю? Це ти?

З-за верескливого завивання почув він голос Солодуні, але побачити її не зміг. Чорна собака розширилася: величезні чорні плечі затулили небо. Її хвіст змів хуртовину білого вітру, і настала темрява.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Згори до Щасливця долинав якийсь гомін. «Небесні Собаки…» Видно, втишили ту чорну величезну собаку з пронизливими білими очима.

Закліпав очима, геть спантеличений. «Ні, не Небесні Собаки». Це зграя, яка обступила його, щось шепочучи, тихо дзявкає.

— Знепритомнів…

— Узяв та й упав набік…

— Видко, хворий…

Щасливець зажмурився. Голова розколювалася від болю так, ніби в ній билися двоє гострокігтих. До горла підступила гірка слизь, і він, скривившись, проковтнув її.

Коли розплющив очі, над ним нависав Альфа. Напіввовк вигнув шию і нахилив голову трохи набік, придивлявся.

У Щасливця паморочилася голова. «Зберися докупи. Приверзлися якісь страхіття. Ну, та й що?» Але чому він заснув посеред Великого Завивання?

Жовті очі Альфи примружилися, тому Щасливець мимоволі притиснув хвіст до себе. Він кліпав очима, дивився на здивованих зграйників. Ритка перезирнулася з Мікі, Скигля вирячився своїми витрішкуватими очиськами на приплеснутій морді. Щасливець лизнув себе в ніс. «Як довго я був без пам’яті? Чи, бува, чого не дзявкнув уві сні?» Його шерсть затремтіла від сорому.

Солодуня стала біля Альфи, нагнула голову й тицяла носом у шию Щасливця.

— Не квапся вставати, трохи полеж.

Запах шерсті прудкобігунки заспокоїв його, а верескливі гострокігті шибеники в голові притихли. Щасливець кивнув головою, перевернувся на лапи. Спочатку в голові ніби стояв туман, але запаморочення минулося, і він повільно подріботів поміж зграйників, ретельно уникаючи жовтого погляду Альфи, але й не опускаючи очей. Ніхто із собак не промовив і слова, коли він вийшов з табору й високою травою подибав поміж дерев до ставка.

Біля води подув вітерець і зашелестіло листя. Щасливець зупинився на березі, поглянув на своє зображення в місячному світлі. Його вуха низько звисали, втомлено витяглася морда. У воді попливли його запалі очі.

«Саме це й потрібно Альфі… Перед цілою зграєю осоромився, от і дурень я. Якій собаці може щось таке привиджуватися, що не даватиме спати? Чому це відбувається зі мною? Через голод? Через виснаження?»

Він обернувся до порослого травою берега, де хляпнувся на живіт і лежав, поклавши під голову лапи. Глибоко заспокійливо вдихав.

Почув легке шурхання лап по траві, звів голову й побачив Солодуню: стрункі обриси її тіла в місячному сяйві. Мимоволі Щасливець випростався. Не міг дозволити їй побачити себе кволим і жалюгідним. Запаморочилася голова, він знову ліг на траву.

— Як ти? — спитала вона тихо. — Що з тобою сталося?

Її голос був таким лагідним і сповненим доброти, що він не втримався та надумав їй у всьому зізнатися. Щасливець окинув оком усе навколо себе в густій темряві. Вони були самі.

— Сьогодні вночі я мав видіння.

Солодуня на знак розуміння кивнула головою.

— Ти не раз бачив видіння, але дотепер з тобою такого не ставалося.

Щасливець ковтнув слину. Він завжди був відвертим з нею — ба більше, ніж з рідною сестрою.

— Цього разу було цілком інакше. Значно страшніше. Майже як наяву…

Солодуня сіла біля нього, тривожно схиливши голову.

— Ніби кошмар?

— Навіть гірше, аніж кошмар. Більше було схоже на страшний спогад, ну, спогад про те, чого наразі не сталося.

Прудкобігунка захитала головою та хляпнула хвостом по траві.

— Спогад? Спогад про те, чого наразі не сталося? Такого не буває, Щасливцю.

Вона лягла побіля нього, зітхнувши. На мить Щасливець заплющив очі, танучи в теплі її тіла. Він досі пам’ятав Солодуню в Пастці: дуже заляканою і слабкою. Тепер вона була дужою, настала його черга бути кволим і немічним. Йому хотілось притулитися до неї, лизнути її у ніс, але посоромився.

— Гадаю, я просто не підходжу для зграйного життя, — зізнався він, невиразно бубонячи в траву. — Я звик бути незалежним. Коли ми з тобою здибалися, я був самітником. Ніколи не хотів стати зграйним собакою.

— Я розумію, Щасливцю.

Він зустрівся з її поглядом у сріблястому світлі Собаки-місяця.

— Але щось у мені перемінилося. Думаю, мені таки добре в зграї. Я такого не чекав…

— Нічого дивного, — запевнила Солодуня.

— Можливо. Але для мене таки дивно, ну, для колишнього собаки-самітника. Не знаю, чого в мені більше. Страшно навіть подумати, що сам, без зграї, я не пережив би Великого Гаркуна. Я пишався тим, що покладаюся тільки на свій розум, але тепер усе минулося. Відколи стався Великий Гаркун, я потребую когось біля себе. Після того, як перемінився світ, у мене почалися видіння. Я тішуся зграєю, я радий бути її частиною. Але мені й тяжко в зграї. Завжди потрапляю в ситуації, коли не знаю, що робити, ну, як у тому Собачому Саду. Тоді ми з Мікі просто не змогли покинути Громовицю та її братиків. Ми їх забрали із собою, а потім мали з ними великий клопіт.

— Світ перемінився для всіх нас, — заспокоювала Солодуня. — Ніхто з нас не вижив би без підтримки інших. Без тебе я не змогла б вибратися з Пастки.

Вуса Щасливця вдячно затремтіли.

— Тепер нема певності ні в чому, — заскімлив він. Але схаменувся й соромливо ляснув хвостом. — І мені страшно.

У Солодуні ніс тремтів після кожного вдиху. «Нащо я їй про це розповідаю? Треба бути спокійним і відважним».

Він стишив голос і затримав на ній свій погляд.

— Солодуню, Пломінь, перед тим як його схопили жовті довголапі, збирався кинути виклик Альфі. Вони мали боротися за місце вожака в зграї. Пломінь міг стати хорошим вожаком. Він не боявся брати не себе відповідальність, не боявся ризикувати. Зграя його любила… Він був чесний.

Язик Солодуні лизнув ніс, і вона тепер ніяково кліпала очима.

— Нам не треба про це говорити, — прошепотіла вона.

Щасливець ще більше стишив голос.

— Так воно й було, — казав він. — Альфа — сильний вожак, але він під’юджує одного собаку проти іншого. Він жорстоко поводиться із собаками, коли Омега, та й інші, менш поважні зграйники, не мають чого їсти. Сонечко буквально голодує. Ми зграя і повинні піклуватися одне про одного.

Солодуня зітхнула.

— Розумію твої почуття, але так уже мусить бути. Так влаштована кожна дика зграя, і нічого не замінилося б при Пломеню. Кожен собака виконує свою роль, і ми почуваємося в безпеці.

Щасливець широко розплющив очі.

— Але, Солодуню, так не повинно бути. Ти гадаєш, що собаки нижчого рангу почуваються в безпеці? Вони бояться розсердити сильнішого собаку, вони завжди голодні. Я вже переймаюся Сонечком. Вона так змарніла. Навіть собаки вищого рангу бояться гніву Альфи. Якщо кожен собака виконує свою роль, то повинен отримувати належну винагороду за виконану роботу. Чому не розподіляти все справедливіше?

У Щасливця перестала боліти голова, він став бадьорішим, жвавішим, більше схожим на себе. Його шерсть на холоді їжилася, а вуса від хвилювання тремтіли.

— Ти поважатимеш кожного собаку… якщо кинеш Альфі виклик.

Солодуня судомно хапнула ротом повітря. Вона з острахом поглянула в темряву навколо них.

— Я?

— Ти зможеш, Солодуню. Ти сильна. Ти переможеш Альфу, але найважливіше, що ти станеш на чолі зграї. Собаки тобі довірятимуть.

Солодуня мовчала, але Щасливець уздрів обриси її хвоста, що плеснув по землі. Заблищали в місячному сяйві її очі. Потім вона поклала голову на його шию і зажмурилася.

Щасливець вдихав її теплий солодкавий запах, і його серце радісно затріпотіло.

За хвильку прудкобігунка встала й потягнулася.

— Треба вертатися до зграї. Тобі вже ліпше?

Щасливець підвівся; так, він почувався ліпше. Вони ще трохи постояли одне біля одного, дивлячись на свої відображення в освітленому місячним сяйвом ставку. Щасливець дивився б на ту воду й дивився б.

Солодуня перша почвалала у високій траві, він подріботів за нею. Коли дійшли до дерев, він ще раз затримав погляд на водяній гладіні ставка. На поверхні вигравало місячне сяйво. Обернувся до Солодуні й побачив тінь, що шаснула між деревами. Здається, він побачив два високих вуха й нібито сіру шерсть. Невже Альфа? Невже він за ними стежив? «Навіть якщо він нас бачив, то все одно не чув, про що ми говоримо. Ми майже шепотіли». Щасливець ішов за Солодунею, і до самого табору його мучила думка про чутливість слуху Альфи. Шерсть на його шиї наїжачилася. Невже напіввовк чує ліпше, ніж собаки?

Коли Щасливець прокинувся наступного ранку, то ніяк не міг згадати, що йому снилося. Тішився, що вночі не бачив ніяких видінь. Потягнувся під яскравим сонцем Крижановітру й міцно став на лапи. Зграя вже займалася своїми справами. Побачив Марту з Мікі, Беллою та Громовицею. Хапа з Бруно збиралися на полювання. Лада мила вуха Жукові та Колючці, а ті пручалися.

Погляд Щасливця перестрибував з постаті на постать по всій галявині й зупинився на Солодуні. Вона вдоволено вдарила хвостом по землі. Потім помітив Стрілку зі Стрибою, які пооберталися до прудкобігунки з напруженим мордами.

Пішов до них. Почув слова Стриби:

— …Щасливець сказав, що вони в містечку. За кілька днів, а може, навіть менше, вони вже будуть тут…

Солодуня мала рішучий вигляд.

— Захистимося.

— Але як? — заскімлила Стрілка. — Наш табір на відкритій місцевості. Бритва зі зграєю заскочать нас зненацька. А вітер, як скажений собака, дує то в один бік, то в другий. Не віриться мені, що ми почуємо їхній запах, коли вони підійдуть до нас ближче.

Мисливська собака сиділа з опущеними вухами, а очі пильно дивилися на Щасливця, який підходив до них.

Без жодних зволікань запитала в нього:

— А правда, що до нас у табір можуть ввірватися лютопси?

Її голос здійнявся до вереску, привернувши увагу зграйників, які підходили ближче до їхнього гурту. Щасливець помітив Альфу, що схилився між двома деревами. Вовкособ стояв з опущеною головою та пильно стежив за ними очима.

Стрілка ще більше розійшлася.

— Пам’ятаєш Бритву? Та вона своїми зубищами завиграшки відгризе собаці голову!

Тривожно загавкала зграя.

— Ану тихо! — завив Альфа.

Собаки попідстрибували, пооберталися й побачили напіввовка. Він широким крокам зайшов у середину гурту, хвіст тримав напруженим. Щасливець неспокійно лизнув себе в ніс, бо Альфа якраз здійняв свою вовчу морду.

— Це справа вожака — думати й говорити про те, чого слід остерігатися зграї. — Його жовті очі стріляли по собаках, які одразу знічувалися й понурювали погляди, не бажаючи зустрітися з його поглядом. — Он Стрілка та Стриба хвилюються і правильно роблять.

Зграя переполошилася, прокотилося ремствування страху. Лада ступила крок назад, пригортаючи до себе Жука й Колючку.

А вовкособ вів далі:

— Я вже над цим думав. Наразі ми незахищені. Не тому, що відкриті до нападу. Не через розташування табору. Не через вітер. А через Лизу.

Щасливець вишкірився, у горлі застрягло гарчання. Він зиркнув на Солодуню. Вона відповіла застережливим поглядом. Прудкобігунка має рацію. «Якщо тепер, на очах у всієї зграї, я кину Альфі виклик, то тільки зроблю собі гірше».

Громовиця вискочила з-поміж зграйників так зненацька, що ніхто не встиг її зупинити.

— Моє ім’я не Лиза! — загарчала вона. — Ніхто в зграї мене так уже не називає!

Мікі винувато зиркнув на Хапу, а жовті очі Альфи примружилися. Вовкособ обернувся не до Громовиці, але до інших собак.

На противагу молодій лютособаці, він промовляв шовковистим голосом:

— Бачите, якою нарваною, агресивною вона стає? Як швидко спалахує? — Він рушив попри Громовицю й навис над нею. — Таку вже має натуру, і біда за нею ходить. Якби не вона, то лютопси навіть не знали б про наше існування. Лютопси кажуть, що Лиза належить їм, вони ні перед чим не зупиняться, поки не повернуть її до своєї зграї. — Альфа сів і витріщився поверх свого вовчого носа. — Із цією лютособакою, якщо вона залишиться серед нас, ми ніколи не матимемо спокою. Ніколи не будемо в безпеці. Як довго ви всі збираєтеся жити в страху? — Він обернувся до Стрілки та Стриби. — Без страху жити ліпше, ну, хіба не так?

Його холодні очі зупинилися на Ладі, яка, тихенько скимлячи, лизала вуха Жукові.

Щасливцеві здалося, що він проковтнув пригоршню піску. У горлі заскоботало, задерло. Мусив щось казати. Якщо змовчить, то Громовиця такого їм наговорить… Потім і не зарадиш.

— Якщо ти такий упевнений, що станеться напад, тоді треба подбати про захист зграї. — Щасливець поглянув понад голови собак на зелену долину та скелю. — Цей табір хороший, але він може бути ще ліпшим. Найперше нам треба попоїсти, аби мати силу. Потім потрібно постійно відряджати вартових на край скелі, аби вони спостерігали, що відбувається внизу на узбережжі та на виході з печери. Доцільно на березі ставка також виставити варту, яка попереджатиме нас про наближення ворога ззаду.

— Правильно, — погодилася дотепер мовчазна Белла.

— Собак у нас досить, — кивнула головою Хапа. — Вартових не так складно й розставити.

Щасливець пишався своїми зграйниками — вони шукали розв’язання проблеми.

Гнівно обернувся вовкособ.

— Чи не забули ви, хто ваш Альфа? — загарчав до них він.

Стрибнув уперед і передніми лапами вдарив у груди Щасливця, який, хекнувши, перевернувся на землі.

— Цьому міському псюзі забаглося ще якийсь план захисту розробляти! — загарчав Альфа. — Що воно, нещасне, знає? І нічогісінько воно не варте. Так собі, побрехенька у зграї. Ні, він знає, що ви в небезпеці, але йому начхати. Він робитиме все, лишень би добре було його маленькій злюці, його особистій лютособаці.

Громовиця опустила голову й гарчала.

Щасливець нащетинився та скинув із себе Альфу. Він не збирався з ним битися, бо це стало б його самогубством. Натомість підвівся на лапи та обтрясся.

Альфа лютим поглядом обвів зграю.

— Маєте бути напоготові. Сьогодні всі йдете на полювання!

— Навіть вартові собаки? — спитала тихенько Стрілка.

Альфа гупнув вовчим лапищем по траві.

— Усі до одного! А це означає, що вартові собаки, цуценята… навіть Омега, — сказав він і сердито рушив, розштовхнувши Мікі й Марту.

Сонечко, нервово схиливши голову, люто зиркнула йому вслід.

— Так давно не ходила на полювання. Ще як була в зграї повідкових собак, — пробуркотіла вона.

Щасливець поквапився до Громовиці. Боки молодої собаки схвильовано здіймалися. Він притулився носом до її шиї, хотів заспокоїти. Її шерсть аж пашіла люттю.

— Не слухай Альфи. Нікуди ти не підеш.

— Альфи? — загарчала вона й заскреготала зубами. — Йому ліпше до мене не присікуватися! Я не якесь незряче дурне цуценя. Я достатньо сильна, щоб дати йому відсіч і кинути виклик. Я не хочу бути Альфою, але мені дуже хочеться вп’ястися зубами в його сіру шкуру. Я горло йому перегризу, і більше він мене не чіпатиме!

Щасливець відсахнувся, його шерсть настовбурчилася. Стільки люті. Громовиця слушно сказала: вона вже не мале цуценя. Якщо Альфа знову її спровокує, станеться сутичка.

І то сутичка з кровопролиттям.

«Альфа все це робить навмисно, — подумав Щасливець. — Роз’єднує зграю. Ганьбить Громовицю й налаштовує собак проти неї. А в розбраті зграя не переможе».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли собаки вирушили на полювання, над скелями стали збиратися хмари. Альфа чалапав попереду, а Щасливець тягнувся останнім, поглядаючи на Солодуню й Громовицю, які простували одразу за вовкособом. У животі бурчало від голоду. Інші собаки, мабуть, також відчували голод, а Белла з показною бадьорістю підбігла до Щасливця та штовхнула його в бік носом.

Той не відповів на її загравання, бо пильнував за собаками в кінці зграї, яким нелегко давався шлях від самого початку. Важко дихав Скигля, ледве перебираючи короткими лапами. А Сонечку дуже заважала довга кудлата шерсть, до якої чіплявся бруд і дрібні гілки. Щасливець підійшов до неї та лизнув її м’якенькі вуха.

Зграя дісталася віддаленої місцевості, де трава росла хіба що поодинокими латками, а от дерева взагалі щезли. Земля під лапами стала жовтою і зернистою, майже піском. Трохи віддалік із землі випирала оголена кам’яна порода, за нею підносилися білі скелі. Зграя оминула їх, обійшовши збоку, і спустилася на широкий берег Безкрайого озера.

Сонечко весь час спотикалася на піску.

— По ньому так важко йти! — скаржилася вона Щасливцеві. — Лапи ніби топляться.

Трохи попереду Стриба оглядала лапу.

— Мені теж важко.

Зупинившись біля клаповухої собаки, Стрілка спрямувала свій погляд на білі скелі.

— Там на горі хоч і колюче каміння, але йти легше.

Щасливець важко човгав позаду них і мовчав. «Ми сунемо дуже повільно й горлопанимо. Так нічого не вполюємо…»

Белла, мабуть, теж чула їхню розмову. Бо обернулася, помахуючи хвостом, і весело сказала:

— Звикнеш. Тобі ще сподобається бігати по піску.

— Як собака може бігати по цій сипкій жовтій землі? — загарчала Стрілка. — Неможливо. Ти падаєш. Грузнеш у піску. Не розумію, як ми тут збираємося ганятися за дичиною.

Щасливець підозрював, що їй і на твердому ґрунті важко наздогнати дичину, бо вона вартова собака й не звикла до полювання, але подумав, що краще промовчати.

— Навіть дуже легко! — гавкнула Белла і, задерши хвіст, подріботіла вперед.

Високо підіймала лапи й робила стрибкоподібні кроки по піску — щось середнє між ходінням та скаканням. Щасливець вдоволено заскімлив, а всі собаки стали й дивилися, посхилявши набік голови.

Стрілка здійняла вуха, випросталася на повен зріст і намагалася повторити безтурботні кроки Белли. Стриба й собі спробувала. А за нею Мікі, Ритка та навіть старий Бруно аж зі шкури пнулися, аби повторити Беллину ходу по піску. Щасливця це підбадьорило. Вони, звісно, мали трохи дурнуватий вигляд, коли отак гарцювали, але він тішився, що всі чинили спробу. Навіть Громовиця, як могла, ішла легкими, стрибкоподібними кроками, її вуха раз за разом підносилися й падали.

— Припинити! Негайно! — Альфа обернувся й сердито дивився на собак, які качалися в піску. Напіввовк обтрусив кудлату шерсть. — Щоб це було востаннє. — Його холодні жовті очі спинилися на Громовиці, він повів далі: — Справжні собаки ходять, а не стрибають, як кролики!

Зграя стала в колону за Альфою, покинувши вправлятися в стрибкоподібному ходінні Белли. Собаки брели по сипучому піску, який провалювався під їхніми лапами. Безкрає озеро накочувало хвилі на вологий берег і злизувало з нього пісок, тягнучи шлейфи білого шумовиння. У повітрі підносився різкий солоний сморід — такий сильний, що, здавалося, його можна відчути язиком на смак.

Щасливець здивовано позирав на вовкособа: і як тільки він збирається нагодувати зграю на цьому березі. «Як можна відчути запах дичини аж у такому солоному повітрі?»

Звіявся морозяний вітер, хмари сплелися у важку завісу, ставали щораз темнішими. Їх волога шкура затуляла світло Собаки-Сонця. А чи не пуститься дощ? Щасливець зупинився, його ніздрі дрижали. Хотів виявити ступінь небесної вологості, але через солоний вітер, який дув з Безкрайого озера, так нічого й не винюхав.

Солодуня йшла попереду від нього, збоку від Альфи, але було чути, що вона говорить.

— Збираються Небесні Собаки. Треба шукати якоїсь схованки, — сказала вона вовкособові.

І казала цілком слушно. Стоячи на відстані кількох собак позаду неї, Щасливець поглянув на довгий піщаний берег і на безладно розкидане каміння біля підніжжя скель. Коли розпочнеться дощ, їм треба буде негайно десь ховатися. Щойно він про це подумав, як йому на ніс хляпнула крапля крижаної води.

Попереду Щасливця Альфа кивнув Солодуні.

— Перечекаємо дощ під скелею, — забурчав вожак.

Напіввовк попрямував до низько навислої білої скелі, бо хмари вже трясли своїми важкими шкурами. Зграя поквапилася за ним, стовпилася під виступом, який ледве її накривав. Щасливець втиснувся між Громовицею, Мікі й Мартою. Він швиденько перелічив собак, перестрибуючи очима з голови на голову. Зграя була в повному складі, але не всі сховалися від дощу. Присівши до землі під самим краєм виступу, Сонечко не змогла сховати задні лапи, і вони мокли.

— Лізь сюди, — заскімлив Щасливець. — Поступіться, звільніть місце для Сонечка.

Собаки почали тиснутися одне до одного. Щасливець відчув, що Мікі біля нього тремтить.

З найглибшої частини схованки, якнайдалі від дощу, Альфа повчав Щасливця:

— Тільки не командуй тут, міський собацюро! Омезі добре там, де вона стоїть.

Сонечко зіщулилася й похнюпила голову.

У Щасливця смикнулася губа, але він тримав себе в лапах. «Бідолашна Сонечко. Вона тут ні при чому. Альфа присікується до мене».

Маленька Омега нічого не відповіла, із зітханням опустилася на задні лапки. З неба періщив дощ, і вона своїми темними, блискучими очима зиркала вгору.

Щасливець не міг спокійно дивитися на неї. Перевів погляд на берег Безкрайого озера. Дощ лив сірими простирадлами, стікав по піску, змішувався з білими гребенями хвиль.

«Яка несправедливість! Сонечко — член зграї, так само як кожен з нас. Не годиться її зневажати». Коли Щасливець відводив погляд, то зустрівся очима із Солодунею. Йому здалося, що в її очах багато смутку й багато непевності. «Їй це також не до вподоби. Зухвалість Альфи переходить межі, так нечесно. Так не повинно бути!»

Треба жити інакше, і Щасливець у цьому не сумнівався. Може, Солодуня нарешті все бачить.

Коли дощ нарешті став ущухати, Щасливцеві здалося, що минув цілив день. У його животі загуркотіло від голоду, він звів морду й дивився понад головами собак. Дуже здивувався, коли Собака-Сонце знову поглянув на нього з-поміж хмар.

Собаки повставали на лапи, повиходили з-під виступу скелі й потягувалися. Повітря було холодним і свіжим, трохи менш солоним, аніж перед дощем.

Альфа походжав серед зграї, коли втягував крізь ніздрі вологе повітря, його вуси дрижали.

— Повертаймося додому, спробуємо піти на полювання завтра.

Лада широко розплющила блакитні очі.

— Що, вже? — гавкнула вона заклопотано. — Без дичини? — І вона зиркнула на Жука й Колючку, які борюкалися біля неї. — Але ж бо ми голодні.

Ритка покусувала свою біло-брунатну шерсть, здійнявши вуха.

— Таки голодні! — дзявкнула вона.

А тоді набрала повні груди повітря й ступила крок уперед, звертаючись до Альфи:

— Розумію, не мені про це говорити… але… можливо, для декого зі зграї все добре, дехто не голодний, бо щодня наїдається. Інші собаки нидіють від недоїдання й голоду… Скигля та Сонечко геть ослабли. Решта також ледве лапи волочить. Ми так довго не протягнемо, якщо не знайдемо поживи.

Скигля тихенько заскавулів. Щасливцеві стало шкода собаки зі зморщеною мордою попри всі прикрощі від нього, яких зазнав, коли сам був Омегою. Тепер куций собака став цілком іншим, у ньому вже майже нічого не залишилося від того підлого паскуди зі старого табору в лісі. Його шкура обвисла, а шерсть стала брудною, жовто-коричневою. Вирячкуваті очі сльозилися, а з носа текло. Здавалося, йому ні до чого нема діла, він тримався осторонь інших і тупав передньою лапою по мокрому піску.

Вовкособ вишкірився та ступив крок до Ритки, навис над малою тер’єркою.

— Альфа повинен бути сильним і дужим, — гримнув він. — Заради всієї зграї!

Ритка сіпнулася, але її лапи не зрушили з місця. Співчутливе ремствування прокотилося в зграї.

— Собаки голодні, — сказала лагідно Марта. — Треба шукати поживи.

Белла кивнула золотавою головою.

— Якщо ми не підкріпимося, то не зможемо захищати табір. Ми бачили лютопсів у містечку. Вони недалеко — за день дійдуть до нас. Якщо ми будемо далі настільки охлялими, то нам доведеться звідси піти!

Зграя зайшлася скавучанням і дзявканням, тому Альфа обернувся, його очі гнівно палали. Опустив голову та загрозливо ступив до Белли, яка позадкувала.

— Мені про все це відомо, — загарчав він. — Ми давно знайшли б поживу та вже верталися б звідси, якби ви знали, що і як робити. Половина з вас негодні навіть власного хвоста зловити, а ваше дзявкання сполошить кролика за сто кроків. — Альфа швендяв поміж собак з підійнятим хвостом, а тоді спинився, рішуче тупнувши лапою. — Я відправлю найкращих мисливців на скелі по дичину. Решта повертається до табору. — Він зиркнув на посвітліле небо. — Від вас тільки й чути скиглення та бідкання, а докумекати нема кому, що дичина поховалася від дощу. Випогоджується, і дичина повиповзає.

Від роздратування Щасливець напружив хвіст. «Отакої! Він звинувачує нас у своїх помилках. Нібито ми самі прийшли на це пустище. А на слова Белли він не зважає. Лютопси значно ближче, ніж він собі…»

Альфа опустив голову, його очі звузилися.

— На полювання йдуть Щасливець, Хапа й Мікі. Вони принесуть дичину для зграї, а також білого кролика. Усі решта відпочивають, набираються сили. Перед нами пролягла довга дорога.

Щасливець здивовано вискнув.

— Навіщо тобі білий кролик? — І вже знав відповідь… Для Громовиці.

«Ніяк не може змиритися, що вона отримала доросле ім’я», — подумав роздратовано Щасливець і скривився. Ну, гаразд, принаймні тепер усе буде офіційно й законно. Він підбадьорливо кивнув до Громовиці. «І скидається на те, що він хоче піти із цього табору». Принаймні тепер вовкособ сприйняв їхнє занепокоєння всерйоз.

— Цієї ночі мені дещо приверзлося, — відповідав Альфа зі злим полиском у жовтих очах. — Як зробити так, аби зграя більше не тривожилася за долю Лизи в майбутньому.

Громовиця з’їжилася, почувши своє щеняче ім’я.

Альфа провадив далі:

— Нам треба провести справжню церемонію найменування за участі Альфи і всієї зграї. Ось як треба вчинити.

— Але я вже маю ім’я, — запротестувала Громовиця.

Альфа тільки пирхнув, обернувся до скель і рушив стежкою в бік табору.

Громовиця випрямила задні лапи та скривилася. Щасливець поквапився до неї, пригадавши віхолу й собак, що б’ються на смерть, зі свого видіння під час Великого Завивання. Його шерсть настовбурчилася, а серце забилося швидше в грудях. Якщо вона спробує щось зараз доводити, то добром це не скінчиться.

— Так навіть ліпше, — прошепотів Щасливець.

— Чому ліпше? — загарчала Громовиця, спопеляючи поглядом Альфу.

— Ліпше, якщо він прийме тебе на законних підставах до зграї та перестане до тебе прискіпуватися. На твою церемонію найменування прийде ціла зграя, і все буде офіційно. Справді, нехай так і буде.

— Та нехай, — пробурмотіла вона й пильно дивилася вслід вовкособові. — Однак я йому не вірю. Він усе робить з якимось умислом. І вже найближчими днями це вилізе йому боком.

З її губи звисала слина, і вона облизалася рожевим язиком.

— Щасливцю, то ми йдемо? — запитав Мікі, вихляючи чорно-білим хвостом.

І Щасливець пішов за пастушим собакою та Хапою, які рушили до скель на полювання. Він ніяк не міг відігнати від себе думку про слину, що звисає з губ Громовиці, і страшну лють у її голосі.

У Щасливця знову болем застугоніла передня лапа, але він уперто тупав угору кам’яним схилом позаду Хапи та Мікі. Його лапи ковзали по мокрій землі, тому підйом забирав багато сили. Тримався подалі від урвища й намагався не думати про стрімкий спуск униз до піщаного берега та Безкрайого озера, що безупинно бурхало, накочуючи хвилі. Відчув полегшення, коли Хапа та Мікі сховалися за великим каменем.

Троє собак пригнулися й мовчали, їхні морди тремтіли, вуха вони тримали нашорошені. Щасливець зосередився та винюхував запах дичини у вологому, солоному вітрі. «Альфа правильно казав. Справді, дичина після дощу починала вилазити зі своїх нірок і кубел». Щасливець вловив тепло колючої солодкавої олійної шкури. Утім вона була далеко. Надто далеко, щоб за нею погнатися.

Хапа переступала з лапи на лапу.

— Заледве чи ми натрапимо на кролика — тут нема їм де пробивати нори.

Щасливець подумав, що вона, мабуть, таки має рацію. А от цікаво, чи розмова Альфи про церемонію на честь Громовиці — це брехлива обіцянка, такий собі спосіб ввести молоду собаку в оману й розіграти підступну комедію з іншими собаками у зграї? «Я навіть не дивувався б напіввовкові. Від нього такого варто сподіватися», — казав про себе Щасливець.

Ось Хапа різко звела голову, її ніс задрижав від збудження. Видно, відчула запах! Принюхувався Щасливець. «Дичина, десь недалеко!»

— Повільно, — застерігав Мікі.

Хапа кивнула головою. Щасливець відчув полегшення. Рудувато-біла дворняга була швидкою в погоні — тож вона вистрибне з-за каменя й поженеться за дичиною. Унизу, на рівнині, не мало великого значення, що собака під час переслідування здобичі може промахнутися, бо, проскочивши повз дичину, він у найгіршому разі покотиться по землі, нічого небезпечного. А тут вони ризикували налетіти на прямовисну кам’яну стіну або навіть гірше — зірватися з краю урвища.

Запах дичини наближався. Усі троє собак попригиналися за каменем, аби їх не було видно. Живіт Щасливця аж гарчав від голоду, тож він облизав губи.

Першою стала діяти Хапа, поповзла навколо каменя. Обернулася до Щасливця й Мікі, поглянула на них так, ніби казала: «Чекайте на знак».

Вичікувала, здійняла одну лапу, а після того гавкнула:

— Пішли! — І кинулася за камінь.

Мікі перестрибнув камінь посередині, а Щасливець оббіг з другого боку саме тоді, коли Хапа лупнула передніми лапами по великому білому птахові. З пронизливим криком птах бив крильми — одним великим крилом на повну силу, а друге лишень злегка сіпалося.

«Одне крило, видно, поранене. Тому він і не злетів».

Мікі наліг на птаха, притлумлюючи його до землі передніми лапами, а Хапа підбиралася зубами до його шиї. Птах затріпався й стих.

Щасливець оцінювально обнюхував здобич. Досить вгодована, по шматку її вистачить на всіх собак. Опустивши морду, він облизував зуби, коли його увагу привернуло легке тріпотіння білої шерсті.

«Білий кролик!»

Щасливець завмер. Ні, радше, бурий… Такий не годиться на місячну шкурку. Втім як пожива навіть дуже годиться. Щасливець метнувся поміж кам’яні брили, а дичина перелякано пострибала викрутасами. На мить здалося, що кролик щезнув. Щасливець не ворушився, тільки нюхав повітря. «Він десь близько. Я відчуваю його…» Ступив обережний крок уперед і побачив тремтливого кролика під великим каменем. Він почав був готуватися до стрибка, як трохи далі на скелі побачив обриси темного м’язистого собаки з гострими вухами. Коли накрив пискливого кролика, то знову зиркнув угору, але собака зник.

Страх міцною лапою стиснув його груди. «Невже лютопси нас вистежили?» Тільки не знав, чи варто про це розповідати зграйникам, і, подумавши, вирішив нічого їм не казати. «Я не певний, що я бачив… тільки посію в зграї паніку. Здається, Альфа й так збирається переносити табір на інше місце. Незабаром ми будемо далеко від лютопсів».

Собака-Сонце сидів низько на небі, коли Щасливець, Мікі й Хапа прибули до табору. Альфа несхвально зиркнув на рябого буро-білого кролика, якого Щасливець кинув йому до лап.

— Білого кролика гора нам не подарувала, — пояснив він, голос ледве виривався з пересохлого горла. Боліли лапи, і йому хотілося лягти й відпочити.

— А черевце біле, — підбадьорливо гавкнула Солодуня, стаючи поруч з Альфою.

Жовті очі Альфи опустилися на обм’якле тіло кролика. Вовкособ помацав його лапою.

— Так. Ну, для лютособаки… він, можливо, і підійде.

Щасливець здригнувся. До їхнього гурту наблизилося кілька собак. Белла та Бруно вже могли почути слова Альфи. Добре, що Громовиця була віддалік, бо таке її образило б.

Мікі вдалося впіймати гірського щура, і разом з білим птахом їжі на сьогодні вистачало. Зграя з хрускотом і вдоволеним плямканням роздирала на шматки дичину. Мікі також роздирав здобич, а тоді відійшов, щоб Альфа взяв найсоковитіші шматки. Потім свою частку взяла Солодуня, а далі по черзі за старшинством зграйного рангу підходила решта.

Жук зітхнув.

— Смачний птах був!

— Нова улюблена дичина! — погодилася з братом Колючка.

Щасливець і собі тішився б, але з голови не виходила думка про гостровухого собаку, якого він, здається, таки бачив на позубленій скелі. Хотів заспокоїти себе, що собака тільки йому привидівся, але ні, це він так себе втішає. «Лютопси знають, що ми тут».

Долиною повіяв різкий поривчастий вітер. Собака-Сонце поквапився сісти в теплому таборі за небокраєм, тягнучи за собою рудуватий хвіст. Альфа подався до середини зграї, холодно зиркаючи на Жука й Колючку.

— Може, і смачний, але довго той птах нас не триматиме.

Молоді собаки стихли, зграя поглянула на Альфу.

У прохолодному повітрі пролунав його разючий голос:

— Якщо це все, на що спроможні наші мисливці, то, попри затишність місця й наявність прісної води, нам нема чого гаяти час у цьому таборі, — висварився він на Щасливця, Мікі й Хапу.

М’язи Щасливця наповнилися злістю, мимохіть настовбурчився його загривок, але він доклав зусиль, щоб не звертати уваги на образливі слова. «І як тільки він може звинувачувати нас у тому, що ми невправні мисливці? Щось не схотів він дертися з нами по скелях. Певно, вилежувався цілий пополудень».

Вовкособ усівся, простягнувши задню лапу.

— Ми знаємо, що лютопси рискають містом. Вирушаємо вдосвіта.

Зграя заскиглила.

— Знов? — запитала Ритка тихим голосом.

Скигля облизав розплесканий ніс, а маленька Сонечко заскімлила.

— Усі, хто бажає залишитися, можуть посідати тут собі й чекати на лютопсів! — відрубав Альфа.

Попри роздратування, Щасливець тепер погоджувався з напіввовком. «Лютопси зовсім близько. На нас чигає небезпека».

Коли над обрієм погасло останнє сяйво Собаки-Сонця, зграя з нетерпінням чекала на церемонію найменування Громовиці. Молода лютособака била хвостом по землі, дряпала її лапою, зиркала на щораз темніше небо. Зійшов Собака-місяць, половина його овиду була в тіні, і Щасливець пригнічено опустив вуха. Під час попередньої церемонії найменування Громовиці Собака-місяць також не був повнею, але тоді це не мало значення. А сьогодні кожна дрібниця важила. «Адже Альфа робитиме все “належним чином”, все за законом». Щасливець побоювався, що вовкособ скаже, мовляв треба чекати.

І був здивований, коли Альфа підвівся на лапи й наказав Хапі та Мікі:

— Принесіть мені кролика.

Мисливці побігли за кроликом, а зграя вже сходилася. Громовиця перестала махати хвостом, її погляд набув серйозності. Вона нервово облизувалася.

— Тримайте, — велів Альфа.

Хапа та Мікі притиснули голову кролика та задні лапи до землі. Альфа став над кроликом і встромив ікла в його горлянку. Оббілував тушку, тільки раз сіпнувши сірою головою.

«Настали холодні й голодні часи, — подумав Щасливець. — Цікаво, чи зможу я вмовити Солодуню запропонувати вовкособові залишити кролика для зграї. Бо шкода заради церемонії залишати його нез’їденим». Розумів, що Альфа ніколи на пристане на таке, якщо знатиме, що про це попросив Щасливець.

Напіввовк понюхав оббіловану тушку.

— Віднеси до мого кубла, — загарчав Альфа до Хапи.

Та слухняно вхопила тушку в зуби й попрямувала до табору.

Уся шерсть на Щасливцеві наїжачилася. «Таж він забрав м’ясо собі!»

Альфа простягнув буро-білу шкуру до тьмяного світла півмісяця. На порослій травою галявині не було кам’яного підвищення. Тому він кинув шкуру просто на піщану землю. Вона впала, трохи зморщившись і припорошившись піском. Грудка землі звисала з латки білого хутра.

«Так неправильно!» — подумав Щасливець, пригадуючи урочисту церемонію найменування Жука та Колючки. Тоді Собака-місяць світив яскраво, і в його сяйві білизною сяяло хутро кролика.

А вовкособові ніби байдуже. Він лишень коротко кивнув Громовиці:

— На кролячу шкуру, Лизо.

Щасливець напружився. Тривожно дивився на молоду лютособаку, сподіваючись, що вона не відповідатиме на кпини чи на глузливі вогники в жовтих очах Альфи. Йому дуже сподобалося, з якою гідністю вона підійшла до шкури та обережно стала на неї. Кролик був сухорлявий, не такий тлустий, як той, котрого вони вполювали під лісом, а Громовиця вже настільки виросла, що її задні лапи затулили цілу шкурку.

— Подивись на Собаку-місяця й вибери собі ім’я, — загарчав Альфа, майже не дивлячись на неї.

Громовиця розгублено заскиміла.

— Але… але я вже вибрала собі ім’я.

— Що за примхи? Ми не збираємося ціпеніти тут цілу ніч! — нетерпеливо підштрикнув він її.

Щасливець здригнувся. У цій церемонії не було нічого особливого. Вона не могла відрізнятися від тієї чарівної ночі, коли Жук і Колючка вибрали собі дорослі імена.

Він побачив, що молода лютособака намагається приховати розпач. Вона облизала губи й поглянула на Собаку-місяць, чиє світло ледве пробивалося крізь нашарування примарних хмар.

Промовила твердо та спокійно:

— Я вибираю собі ім’я Громовиця.

Морда Альфи перекосилася від люті, і він гримнув лапою по землі.

— Ти не можеш мати цього імені! — загарчав він. — Бо ти вибрала його під час фальшивої церемонії найменування. Таке ім’я втрачене для тебе назавжди.

Щасливець зірвався на лапи, зціпив зуби, аби не загарчати. Напіввовк зайшов надто далеко. «І він ще хоче нам щось казати про фальшиву церемонію найменування? Мудрагель великий! При напівсонному Собаці-місяці оббілував шкуру з буро-білого кролика, м’ясо забрав собі, та й катма каменя, на якому має сидіти цуценя!»

Собаки тривожно перезирнулися. Марта ніби рушила до Громовиці, але її зупинив застережливий погляд Белли.

Альфа позаду себе лупцював хвостом землю.

— Або ти сама вибираєш собі ім’я, або я виберу ім’я замість тебе!

Громовиця ковтнула слину. Щасливець бачив: вона щосили намагається бути спокійною, і його серце сповнилося гордощів.

— Я вибираю собі ім’я Громовиця.

Альфа тільки пирхнув. І заходився повільно ходити навколо лютособаки.

— Дуже гарно, — загарчав він, потішаючись.

Зайшов Громовиці за спину, і вона наїжачилася, але не зрушила з кролячої шкурки. Зробив коло й знову став перед нею, оголивши зубища у мстивому тріумфі.

— Перед лицем Собаки-місяця заявляю: оскільки ти відмовляєшся від можливості вибрати собі ім’я, я сам даю його тобі, і в такий спосіб виконую свій прямий обов’язок на посаді Альфи. Ти носитимеш це ім’я довічно — до кінця свого життя, і всі собаки звертатимуться до тебе саме на це ім’я. — Нарешті він подивився лютособаці у вічі. — Віднині ти називатимешся Злюка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли Собака-Сонце встав над долиною, зграя рушила вниз, на узбережжя. Попереду ступав Альфа, його перетинчасті лапи гупали по піску, а хвіст розвівався на вітрі. Солодуня незграбно дріботіла біля нього збоку. Звичайно граційна прудкобігунка дуже невпевнено почувалася на сипучому піску, весь час намагалася підтримувати рівновагу.

Щасливець тягнувся позаду них з рештою собак. Позіхав, дивлячись на Безкрає озеро. Туман низько припадав до води, торкаючись білих гребенів хвиль. Обабіч, скільки око сягало, простягався піщаний берег. Білі скелі — гострі й грізні — нависали над ним.

«А що, коли за наступними скелями знову буде берег? Може, берег і вода тут безмежні?»

Роздуми Щасливця були перервані схвильованим дзявканням Жука.

— Птах! Такий, як учора!

— Ану спіймаймо! — завила Колючка.

Молоді собаки не зводили очей з водоплавних птахів, які кружляли над головою. Обоє гавкали та стрибали в небо, клацали зубами.

— Я спіймаю тебе, птахо! — гарчала Колючка, скакала в повітря й одразу приземлялася на пісок.

Різко обернувся Альфа.

— Дурнуваті цуценята! Хіба не бачите, що не досягнете тих птахів? Підтягуйтеся за мною. Полювання буде в наступному таборі.

Жук здригнувся, а Колючка понуро опустила морду. До них поквапилася Лада.

Щасливець зрідка погоджувався з вовкособом, але цього разу той правильно казав: собаки не дотягнуться до жодного з тих птахів. Вони вполювали такого птаха вчора, бо він мав зламане крило.

«Ех, якби він тільки відрядив досвідчених мисливців у глиб суші, подалі від Безкрайого озера, біля якого все таке солоне, що навіть дерева й трава не ростуть. Там, напевно, є дичина, навіть у пору Крижановітру». І Щасливець вирішив поговорити про це із Солодунею, щойно вони стануть на перепочинок. Можливо, вона переконає Альфу повести зграю подалі від Безкрайого озера — за каміння та скелі. Вона була єдиною собакою, спроможною його вмовити. Альфа її послухає.

Губа Щасливця здригнулася, а спина вигнулася, так ніби він готувався до бійки. Солодуня була Бетою Альфи; він поважав її: вона домоглася свого високого становища в чесній боротьбі. Щасливець спостерігав за стрункою прудкобігункою. Вони з Альфою ішли попереду інших, розмовляли стишеними голосами. Щасливцева морда зморщилася. Уперше він зізнався собі в тому, що йому не байдужі її стосунки з вовкособом. Не було нічого дивного в тому, що Альфа й Бета ставали парою… Він знав це. Така думка не давала йому спокою, і в животі у нього аж пекло від злості, тому він роздратовано пирхнув. «Ох, якби той Альфа тільки кудись подівся!»

Вовкособ крутнувся на місці. На мить Щасливцеві навіть здалося, що Альфа читає його думки. Потім переконався, що він дивиться повз нього на Громовицю.

— Ану підтягнися, Злюко! — гавкнув до неї він, а тоді обернувся до Солодуні.

Громовиця хитнулася, немов її хтось ударив. Щасливець зупинився. Забувши про свої клопоти, чекав, поки його наздожене молода собака.

Він любляче лизнув її у вухо.

— Ми всі розуміємо, що вчорашня «церемонія» — то ніяка не церемонія найменування, — прошепотів він. — Хай собі Альфа каже, що хоче. Тільки він називає тебе тим… ну… не твоїм ім’ям. А ти маєш справжнє ім’я.

Громовиця кивала головою, але з опущеними очима.

Щасливець знову лизнув її у вухо.

— Воно до тебе не пристане, бо ти далеко не злюка. — Ті слова він вимовив з таким запалом, ніби хотів і себе переконати в слушності тих слів.

* * *

Вони йшли далі, туман над водою густішав. Хвилі Безкрайого озера хлюпали щораз ближче, облизували широчезну смугу піску, тому собаки мусили триматися ближче до каміння. Неподалік стирчали скелі. За ними тягнулися широкі жовті піски, і жодної латки зелені, і жодної ознаки присутності дичини.

Щасливець мовчки ступав поряд з Громовицею. Зграя просувалася доволі мляво, бо йти по піску було важко.

Щасливець здригнувся від різкого дзявкання.

То гавкала Ритка.

— Дивись!

Вона люто завихляла коротким хвостом. До неї приєднався Мікі.

— Будинок!

Щасливець вдивлявся в туман. Розрізняв хіба що тільки обриси будинку. Якщо це будинок, то дуже високий і у формі стовбура височезного дерева. Мабуть, пофарбований у біло-червоні смуги, але в тумані виднілися тільки червоні. Щасливець примружив очі. «Як таке може бути?..» Будинок буквально плавав у Безкрайому озері. Горішні стіни, здавалося, були зроблені з прозорого каменю.

Усі собаки поставали, як укопані. Щасливець нахмурився. «Чому цей будинок довголапих стоїть на озері, так далеко від містечка? Адже довголапі люблять гуртуватися…»

— Нам треба на нього подивитися! — гавкнула Ритка, підстрибнула на місці, кинулася вперед й одразу повернула до зграї.

Збуджено бив лапою по землі Мікі.

— Аякже! У будинку можуть бути довголапі. Може бути їжа!

І Сонечко цього вже не витримала.

— Ходімо! — дзявкнула вона своїм тоненьким голосочком.

Белла зустрілася поглядом зі Щасливцем, хвіст мала підібганий. Вона, видно, про те саме подумала. «Невже після такого довгого часу колишні повідкові собаки знову хочуть стати безпорадними й залежними від довголапих, якими вони були до Великого Гаркуна?»

У животі Щасливця гучно забурчало, щойно він пригадав, з якою теплотою Сонечко розповідала про дві миски корму на день. Невже тільки голод спровокував у них таку поведінку? Ще не знати, як Альфа поставиться до такої витівки? Що подумає Солодуня? Може, спробує зупинити їх?

А Сонечко не питала дозволу. Мала біла собачка енергійно пострибала до будинку довголапих. Біле шумовиння її білого хвоста розтинало повітря, а маленькі лапи шурхотіли по піску. Щасливець ще не бачив, щоб вона так швидко бігала. Незабаром її бліде хутро зникло в клубах туману.

Мікі й Ритка також не втрималися та помчали за нею.

Очі Альфи враз стемніли.

— Назад! Негайно вертайтеся!

Утім вони не слухали — щодуху мчали берегом Безкрайого озера просто до червоно-білого будинку, тільки подушечки їхніх лап миготіли.

Напіввовк витріщився на Щасливця суворим поглядом.

— Дуже сумніваюся, що вони знайдуть у тій дивній будівлі своїх дорогоцінних довголапих. Мені начхати на Омегу — без тієї малої білої щурихи ми обійдемося, — але зграя може втратити Мікі або Ритку. Тільки не тепер, коли нам так не вистачає спритних мисливців. — Його погляд багатозначно затримався на Щасливцеві. — Негайно завертай їх, міський собацюро!

Щасливець здригнувся не через Альфину образу — він уже звик до принижень від вовкособа. А тому, що подумав про бідолашну Сонечко, яка зі шкури пнулась, аби догодити вожакові, аби бути корисною для зграї. Альфа, мабуть, навіть не пам’ятає її справжнього імені. «Для нього вона просто Омега». Але напіввовк принаймні піклувався про збереження членів зграї.

Кивнувши головою, Щасливець розвернувся й побіг за трьома колишніми повідковими собаками.

Позаду себе він почув рішучий гавкіт. За ним бігла Белла, а за Беллою — Громовиця. Озирнувся й побачив, що за ним біжить мало не ціла зграя, і гордовито завихляв хвостом. Вони знову були всі разом.

Туман клубочився навколо смугастого будинку, стелився на піску. Щасливець тепер не бачив неслухняних друзів, навіть чорних латок на хутрі Мікі.

— Сонечку! — гавкав він. — Ритко! Мікі! Обережно!

Він різко зупинився, проїхавшись на лапах по піску, бо помітив сліди лап і дуже здивувався, що вони закінчувалися на твердокам’яній дорозі, яка, здавалося, вела поверх Безкрайого озера просто до будинку. Ось почув схвильований гавкіт Ритки й Мікі десь попереду.

— Сюди! — казав Щасливець Беллі та Громовиці. Вони помчали дорогою над озером, наздоганяючи малу Сонечко, яка вже втомилася від швидкого бігу. — Тримайся нас! — гавкнув він.

Сонечко кивнула головою, важко дихаючи та блискаючи чорними очима в білому тумані.

Щасливець із Беллою побігли далі, Громовиця за ними. Вода Безкрайого озера розбивалася об край дороги, обдаючи їх білим шумовинням. Вона бурлила та здиблювалася, загрожуючи підійнятися на твердокам’яну дорогу та взяти їх у свої обійми.

Белла як бігла, так і заціпеніла, вирячивши очі.

— Мікі з Риткою розбудили озеро! — заскімлила вона.

Вода хлюпнула Щасливцеві на лапи, і він боровся зі страхом, що дряпав кігтями його по животі. Добре знав, що мусить заспокоїти решту собак, пригадавши, як це йому вдалося в підземному ході.

— Ага, то виходить, що має існувати Собака-Озеро…

— Собака-Озеро? — перепитала Белла. Вона присіла на дорозі, її задні лапи тремтіли.

Щасливець кивнув головою.

— Пам’ятаєш, як біжить Собака-Річка? То швидше, то повільніше, але ніколи не зупиняється… Собака-Озеро також біжить, але колами. Пам’ятаєш, як любили ми гасати, Белло, коли були малими, і довголапі тримали нас у будинку? Нам так хотілося бігати, а місця не було… Може, так само відбувається із Собакою-Озером. Бурлить собі, бавлячись, бо нема куди бігти.

Белла перестала тремтіти та обернулася до Щасливця, вдячно штовхнувши його лапою в груди.

— Ага, видно, так воно і є.

Щасливець обернувся до Громовиці: чи, бува, не перепудилася молода собака. Але ні, вона принюхувалася до води, яка із шипінням хлюпала їй на лапи. Дуже здивувався, коли переконався, що піниста вода її не лякає.

За нею з’явилися інші зграйники, уже бовваніли в тумані їхні обриси, що зупинилися недалеко від дороги над озером. Задихана Солодуня стояла одразу біля Стриби перед Альфою і Ладою. Собаки зупинилися, вуха поопускали та дивилися, як піна облизує дорогу.

«Вони сюди не підуть, — зрозумів Щасливець. — Тому Мікі й Ритку їм доведеться повертати втрьох».

Пішли прокладеною по озеру дорогою, але просувалися досить повільно. У кінці дороги пролягала вузька стежка, що обвивала будинок. Зблизька він здавався страшенно височезним, підносячись своїми червоно-білими смугами високо в туман, який накочувався на Безкрає озеро величезним клубами й густо закручувався навколо стовбура будівлі.

«Нащо довголапим знадобилося будувати височезний стовбур посередині озера?» Поблизу Щасливець не бачив більше будинків. Він уважно придивився до смугастої споруди й побачив на вершині темну прогалину, затулену прозорим каменем. І нащо їм таке?

Усі троє дріботіли крізь туман, гукаючи друзів. Щасливець помітив, що стежка навколо будинку була захищена від води величезним камінням. Хвилі вдарялися об них і вибухали білим шумовинням.

Белла аж затряслася, коли побачила їх. Хвіст притиснула до боку.

— Мікі? Ритко? Вертайтеся. Там небезпечно.

— Белло?

З туману виринув пастуший собака, обтрясаючи шовковисту шерсть. Ззаду боязко підійшла Ритка.

— Ми гавкали, — казав Мікі. — Ми шкрябали у двері… Але довголапі чомусь не виходять.

Щасливець підійшов до повідкового друга й дбайливо лизнув у маківку.

— Якщо стоїть будинок довголапих, то це ще не означає, що в ньому є довголапі. Ти знаєш, як це буває?

Він схилив голову набік і розглядав височезний будинок. Зблизька було добре видно, що будинок круглий, без кутів, немовби стовбур дерева, але, на відміну від дерева, дуже гладенький. На собі мав широчезні біло-червоні смуги. Досить дивний будинок.

— Заледве, чи в ньому взагалі колись жили довголапі… Навіть до Великого Гаркуна, вони його використовували з якоюсь іншою метою. Довголапі люблять гуртуватися одне до одного, а цей будинок дуже…

Він намагався дібрати слово.

— Самотній… — заскімлив Мікі, пригнічено б’ючи хвостом. — Ми таки даремно сюди повернули. Дурно втікати. Альфа, видно, неабияк сердиться…

Ритка не хотіла з ним погоджуватися.

— Ага, не треба було йти. Можна подумати. Якщо Щасливець навіть добре не знає, для чого цей будинок, то звідки йому знати, що тут нема довголапих зі смачною їжею? Ми так далеко зайшли, то, може, спробуймо проникнути всередину й гарненько все роздивитися. — І вона нетерпеливо завихляла жорстким хвостом.

— Заради Небесних Собак! — гаркнула Белла. — Нема там ніяких довголапих. А якщо вони там і є, то чому ти гадаєш, що вони доброзичливіші за тих, кого ми бачили дотепер? Уже забула, що сталося з Пломенем?

Ритка вискнула й понурила очі.

— То були жовті довголапі. Вони інакші, — пробуркотіла вона.

Белла вигнула груди, ніби збиралася далі провадити своє, але її урвав вибух гучного гавкоту.

Щасливець нашорошив вуха й різко обернув голову. Він чув, як дика зграя мчала по озерній дорозі й тривожно гавкала. Чого вони сюди біжать?

Першою з’явилася Солодуня, обриси її стрункої фігури були добре впізнавані в тумані. Альфа стрибав за нею, решта собак мчала слідом з виряченими від страху очима. Вони наштовхувалися одне на одного, відсахувалися одне від одного, бажаючи віддалитися від бурхливої води обабіч мокрої дороги.

— Що таке? — гавкнув Щасливець.

У нього перехопило дух. Запаху страху, яким віяло від зграйників, було достатньо, щоб довести його до розпачу. Він дивився на дорогу, намагався побачити берег Безкрайого озера. Але туман знову згуснув. На мить світ накрила м’яка біла шкура. Коли туман трохи здійнявся, Щасливець побачив постаті, що підкрадалися по озерній дорозі. Вони сунули рядами, темні очі спалахували злобою. Їхні лискучі м’язисті тіла зловісно темніли на тлі сірого неба.

Лютопси таки вистежили зграю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Дика зграя вила, скімлила, гавкала, коли собаки, збившись докупи, штовхали одне одного, намагаючись утекти від лютопсів. Кремезний Бруно раптом обернувся й мало не збив Щасливця з лап. Від запаху страху паморочилася голова. У Щасливцевих скронях стугоніла кров, інстинкт кричав йому у вуха втікати. Але куди? Єдину дорогу, що вела від будинку, перегородили лютопси. Дику зграю зусібіч обступало Безкрає озеро, б’ючи хвилями об каміння. Щасливець сумнівався, чи навіть Марта змогла б виплисти з води на берег.

— Що ми робимо, Альфо? — гавкнув Бруно.

Він обтряс густу шерсть, вона була кольору мокрого піску.

Напіввовк не відповів. Він стояв, ніби примерз до твердокам’яної дороги, вирячившись на Безкрає озеро, можливо, розмірковуючи, так само як Щасливець, чи допливе він до свободи.

— Вода! Здуріла від гніву! — заскімлила Ритка.

Вона піднесла передню лапу над величезною калюжею, що утворилася на озерній дорозі.

Щасливець нагнув вуха назад. Вона добре зауважила: вода таки знавісніла — підіймалася так само, як тоді в печері! Його живіт судомило від страху, коли подумав, як швидко їх загнали в пастку. Не знати, чи високо підійметься вода. Чи накриє вона твердокам’яну дорогу? Вони не зможуть втекти нею на суходіл — лютопси знову заворушилися, підступали щораз ближче. Куди їм утікати?

«До будинку!»

Альфа далі стояв, як примерзлий, на тому самому місці. Щасливець розумів: треба діяти.

— Утікаймо до будинку! — гавкнув він. — Там щось придумаємо.

Зграя отримала чіткий наказ. Собаки перестали штовхати одне одного, натомість обернулися до смугастої будівлі й несамовито занишпорили навколо її основи. Лада принюхувалася й човгала з місця на місце, коли мала Ритка обмацувала стіну лапами, шукаючи входу всередину.

— Вам звідси не втекти, вуличні шавки! — загуркотів голос Бритви, яка стояла на повен свій зріст на озерній твердокам’яній дорозі й люто дивилася на Щасливця й дику зграю.

Щасливець упізнав лютособак обабіч їхньої Альфи — Молота й Кинджала, двох найвірніших посіпак Бритви. Їхня шерсть у вологому повітрі вилискувала ще більше, ніж звичайно. Щасливцеві здалося, що він також упізнає і трохи меншого собаку у хвості зграї. Ікло… «Принаймні не в перших лавах з Бритвою, тож Громовиці не доведеться протистояти йому в смертельній сутичці…» Раптом лютопси посунули вперед, знавісніло гавкаючи.

— Швидко! — крикнув Щасливець, щодуху оббігаючи дальній бік смугастої будівлі.

Громовиця побігла разом з ним, раз за разом сердито озираючись.

«Хоче сутички…» Він розумів, що втеча суперечить її інстинктові, але вона аж ніяк не впорається зі стількома колишніми однозграйниками.

— Швидше, Громовице! — підганяв він її.

Вона пирхнула, але нічого не відповіла.

— Ось двері! — гавкнув Мікі десь попереду. — Але вони не відчиняються!

Кілька собак утворили півколо під дерев’яними дверима. Щасливець розігнався і, ставши на задні лапи, щосили вдарив передніми по вогкій деревині. Двері затріщали, але не піддалися. «А якби ми налягли всі разом…»

До них долинав гавкіт Бритви з озерної дороги, тепер уже зблизька.

— Де ж отой вуличний дурбецало і його галайстра щурів?

Задзявкали собаки з дикої зграї, тиснулися одне до одного, штовхалися, навісніли від паніки. Щасливець розгубився серед маси звивистої шерсті. Безкрає озеро розбивало хвилі об каміння, хлюпало водою йому на лапи. Щасливець видерся з того рейваху й зацьковано озирався. «Де Альфа! Чому він нічого не робить?» І пригадав випадок, коли вовкособ цілком утратив був самовладання після того, як на них посунула чорна хмара й вигнала дику зграю з табору в лісі. Знову те саме?

Серед панічного дзявкання враз загарчала Громовиця.

— Щасливцю, вибивай двері. Я їх затримаю!

Вона розштовхала собак своєю важкою головою і проклала собі шлях до озерної дороги, де зграя Бритви напирала стрункими лавами. Так само, як Громовиця, вони, здавалося, не зважали на воду, що хлюпала на твердокам’яну дорогу.

Щасливцеві сперло віддих.

— Ні! — завив він, задерши голову. — Громовице, вони тебе вб’ють!

Молода лютособака ніби й не чула його застереження, попрямувала до колишньої своєї зграї. Зупинилася на відстані кількох собак від себе, тож лютопси тепер нависали над нею, опустивши морди й звівшись на задніх лапах.

Голос Бритви був спокійний, шовковисто-вкрадливий:

— Перебування серед дворняг тебе дуже зіпсувало. Настав час навчити тебе дечого — справжнього духу лютопсів.

Широко розставлені лапи Громовиці не зрушили з місця.

— Мені не треба від тебе ніякої науки, — чвиркнула вона. — Я маю свій дух, нітрохи не схожий на твій. — Громовиця вишкірила гострі білі зуби на блискучих рожевих яснах і прохрипіла: — Я ніколи не стану такою, як ти.

Щасливець не вірив своїм очам. Громовиця була такою сердитою, такою самовпевненою. Не виявляла жодної ознаки страху, слабкості чи сумніву, коли присіла на задні лапи, готуючись до несподіваного стрибка. Бритва здійняла морду, і двоє лютопсів метнулися вперед, загородивши дорогу до Альфи. Клацали зубами біля голови й шиї Громовиці, відтісняючи її назад по озерній дорозі до смугастого будинку.

Але Громовиця не збиралася так легко здаватися. Вона лапою вперіщила по морді першого нападника, відкинувши його потужним ударом набік, вертнулася та встромила ікла в шкуру іншого собаки, який заскавучав від болю. Перший нападник відновив рівновагу, але відступив, утративши впевненість у собі. Озирнувся на Бритву, чиї очі люто блищали, а губа гнівно сіпалася.

Щасливець обернувся до Белли та Солодуні.

— Треба проникнути до будинку! Всередині нам буде легше, вони не зможуть напасти на нас із флангу. Щосили налягаємо на двері! — Серед собачого рейваху він шукав очима Альфу, але так і не натрапив на його вовчу мордяку. — Їй потрібна підмога! Бруно! І ти, Стрибо, за мною!

Метнувшись уперед на дорогу, Щасливець намагався напустити на себе сміливішого вигляду, ніж насправді мав. Кинувся до найближчого лютопса. Добре знав, що не варто обмінюватися укусами з вартовим собакою, бо довго йому не протриматися, але якщо він віджене зграю на край озерної дороги, то вони можуть злякатися бурхливої води.

Щасливець мало знав про Собаку-Озеро. Він навіть не мав певності, що такий Собака існує. Утім про всяк випадок звернувся до нього кількома словами.

«О могутній Собако-Озеро, ти правиш водними просторами, будь ласка, змилостився над нами й захисти нас».

Його думки урвали насмішки Бритви.

— Ану, приведіть мені отого вуличного дворнягу та його смердючих щуренят!

Щасливець на мить зажмурився й подумки додав: «Собако-Озеро, ми твої друзі, прошу тебе, нас не чіпай. Забери поганого пса».

Його хвіст винувато здригнувся. Чи правильно зичити зла ворогам? Може, було досить попросити захисту для друзів. Але часу на роздуми Щасливець не мав — лютопси пішли в атаку. Він удав, ніби стрибає на Молота. Лютопес присів на задні лапи, зблиснувши іклами. Коли стрибнув, то Щасливець відскочив набік, ковзнув по калюжі й заходився задніми лапами бризкати солоною водою лютопсові в очі. Молот позадкував, змусивши передню лінію своєї зграї відійти до дальнього краю озерної дороги, мало не до самих хвиль.

— Дивись під лапи! — загарчала якась із вартових собак, відштовхуючи лютопса, що вдарився об неї.

— Стули пельку! — загарчав той.

Їх оповив туман, і Щасливець геть спантеличився. Коли побачив Стрибу й Бруно, то вмить повеселів. Вони промчали ближньою частиною дороги, оббризкавши лютопсів солоною водою з калюж. Щасливець кинувся за ними, гучно гавкав і несамовито крутився, допомагаючи відігнати ворожу зграю до води. На озерній дорозі запанував безлад: лютопси відстрибували назад, ударялися одне в одного, гарчали в тумані.

— Негайно припиніть! — загриміла Бритва. — Зайняти свої позиції! Лютопси не відступають перед дворнягами!

— Але ж бо, Альфо, ми попадаємо у воду! — заскімлив у тумані якийсь вартовий собака.

— Та хоч усі потопіться! Мені начхати. Аби ви йшли вперед і билися! Я особисто перегризу горлянку кожному, хто схоче втекти, — голос Бритви тремтів від шаленства.

Після погроз Альфи лютопси перегрупувалися, стали уважнішими. Дехто з них кинувся до Щасливця, Бруно й Стриби, скрегочучи зубами, інші напосідалися на решту дикої зграї.

Щасливець крутнувся на місці, шукаючи Громовицю. Побачив її на відстані кількох собак від Бритви. Молода лютособака стояла нерухомо й пильно дивилася на супротивницю.

Пронизливе завивання розітнуло туман:

— Злюко!

Щасливець крутнув головою та уздрів Альфу на краю озерної дороги. Його передні лапи вчепилися за камінь, а задні лапи зникли під вибухом білого шумовиння. У Щасливця шерсть стала дибки. «Видно, задкував від лютопсів і не зауважив, що відійшов до самої води!»

Альфа кликав на допомогу. Більшість зграї перебувала за смугастим будинком. Щасливець чув їхнє дзявкання й скавучання, бо вони натужилися виважити двері. Озирнувся навколо себе. Бруно зі Стрибою відбивалися від вартових собак. Щасливець сам спробував був пробитися до нього, але Кинджал перегородив йому шлях. Він зиркнув через плече лютособаки. Громовиця була досить близько, щоб дотягнутися до вовкособа, але ніби приросла до того місця та не зважала на його завивання.

— Злюко! Злюко, допоможи! — гукав він, називаючи її на ім’я, яке сам і дав.

Кігті вовкособа дряпали край твердокам’яної дороги — він чіплявся за неї з останньої сили. Сполошено озирнувся. По озеру котилася величезна хвиля, що наближалася до нього. Притиснувшись до краю дороги, сіромаха мав нещасний вигляд: жалюгідний клубок сірої шерсті й благальні очі.

— Злюко, прошу!

Холодний погляд Громовиці лишень на коротку мить спинився на Альфі. Бо вона відразу обернулася до Бритви, здійнявшись на задні лапи.

— Схопити Альфу! — загарчала Бритва.

Молот кинувся до вовкособа з вишкіреними зубами.

— Альфо, я вже йду! — гавкнув Щасливець, ухилившись від Кинджала, і стрибнув на край дороги.

Напіввовк, здається, і не чув його. Величезні жовті очі переметнулися з Бритви на Молота. Він спробував відсахнутися від Молота й пустився краю твердокам’яної дороги. Цієї миті накотилася величезна хвиля, розбилася об каміння дороги та затопила її білим шумовинням.

— Допоможіть! — завив Альфа.

Усе заступив густий туман, і Щасливець потер передніми лапами очі, бо вже навіть перед власним носом нічогісінько не бачив. Із зітханням вода відступала, поверталася в осердя Безкрайого озера. Присідаючи на промоклих лапах, Щасливець, наскільки міг, швидко наближався до краю озерної дороги.

Темна голова Альфи забовваніла на вкритім шумовинням гребені хвилі.

— Тримайся! — гавкнув Щасливець.

З вовкособом біда! Його відносило від краю дороги у відкрите озеро, тож йому тепер уже ніхто не наважиться допомогти. Щасливець, задеревівши від страху, бачив, як Альфа задер назад голову й намагався завивати. Він якось ніби забулькотів-заклекотів, коли його голова зникла під гребенем білого шумовиння.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

О, жах! Щасливець роззявив рота. Він вдивлявся в розбурхане озеро й чекав, що, може, десь посеред хвиль вирине голова напіввовка, і він якось видряпається на берег. На мить забув про лютопсів позаду себе та не зважав на солону воду, що перехлюпувала через край озерної дороги, намочуючи бризками його шкуру. Похитуючись, він пригадав свої слова до Собаки-Озера: «Ми твої друзі, захисти нас. Забери поганого собаку…» Думки полинули геть від нього, а голова запаморочилася… «Але я не мав на увазі Альфу!»

Несамовитий гавкіт повернув Щасливця до дійсності. Його голова повернулася в бік, де посередині затуманеної озерної дороги лютопси напосідали на Бруно та Стрибу. А Стриба, виправдовуючи своє ім’я, спритно ухилялася від їхніх ударів. Важче доводилося Бруно. Старий собака хрипкувато гарчав, скреготав зубами, але був не аж такий спритний, як Стриба, і лютопси поволі наближалися до нього. Громовиця підступила до Бритви. Дуже спокійна, вона не звертала уваги на рейвах навколо.

— Громовице! — гавкнув Щасливець. — Бруно! Стрибо! Вертаємо до будинку довголапих. «Ех, якби вони тільки виважили двері…»

Стрибі та Бруно двічі не треба було казати. Вони вмить розвернулися й дали драла до смугастого будинку.

Громовиця спинилася: видно, не хотіла відступати.

— Тікай уже! — гаркнув Щасливець, йому з голови не виходив Альфа, що тоне в Безкрайому озері.

Він ніяк не міг позбутися цієї нав’язливої картини. «Усе, забув! — казав він собі. — Якщо лютопси нас наздоженуть, то ми всі потонемо в озері!»

Щасливець гавкнув, як тільки міг гучно, але ніби надривним голосом:

— Громовице! Негайно до будинку!

Громовиця обернулася, невдоволено загарчавши, і побігла поряд зі Щасливцем. Він не випереджав її, не хотів, щоб вона відстала. Коли почала обертатися до Бритви, то тільки штовхнув її головою.

— Швидше! — вискнув він.

Обоє послизнулися на мокрому камені. А лютопси гналися за ними, весь час гавкаючи. Гострим болем віддала передня лапа, яку Щасливець поранив у печері, а горло так пересохло, що, здавалося, він зараз задушиться. Солоне повітря висмоктало з його тіла всю вологу, хоча навколо було повнісінько розбурханої води.

Четверо диких собак стрімголов помчали за будинок довголапих саме тієї миті, коли Белла й Солодуня з тріском виважили дерев’яні двері. Щасливець озирнувся. Лютопси були на відстані кількох собак від них на озерній дорозі. Його серце сповнилося надії. Вони ще врятуються!

Збоку об каміння розбилася величезна хвиля, вода хлинула через озерну дорогу.

— Лютопси, відходьмо назад! Геть з дороги! — гавкала Бритва, її голос майже повністю заглушував шум води. — А з тобою, міський щурику, ми ще поквитаємося!

Наразі Щасливець уже не міг перейматися лютопсами. Здригаючись, він відігнав від себе думку про те, що вартові собаки вишикуються на березі й чекатимуть спокійнішої води в озері. Альфа втопився — зграя ще нічого не знає. Але хтось мусить вивести собак у безпечне місце. Йому треба бути відважнішим.

Величезні хвилі накочувалися на камінну дорогу, і найбільший удар припадав на стіну смугастого будинку, що стояла найближче до каміння. Щасливець зіщулився, коли на нього ринула вода після чергового удару хвилі. Спочатку йому здалося, що все добре, але вода вдарила ще раз, поваливши його на бік, так що він тільки лапи задер. Роззявив пащу, щоб завити, але захлиснувся солоною водою. О жах. «Я не маю чим дихати!» Якось зіп’явся на лапи, відкашлюючись і бризкаючи слиною, а вода тим часом відхлинула з каміння.

Почув панічний вереск: Сонечко крутилася у водяному вирі, що відносив її з дороги на каміння. Марта хапнула біле собача в зуби й витягла на сухе. Не втрималися на лапах Солодуня з Беллою, небезпечно ковзнули до краю дороги, а звідти ледве дошкандибали до смугастого будинку.

Щасливець виплюнув залишки солоної води, кидаючи тривожні погляди на каміння. Його живіт судомно стиснувся. Туман розвіявся, і йому стало видно велетенську хвилю, що котилася Безкраїм озером: навіть ще вища, ніж та, попередня. Вона була далеко, але рухалася дуже швидко, вбираючи в себе менші хвилі на своєму шляху; сунула просто на будинок довголапих. Ой, вона їх усіх позмиває!

— Сонечку, втікай досередини! — гавкнув він захриплим голосом.

Сонечко зіп’ялася на лапи та шмигнула крізь прочинені двері. За нею — Марта, Солодуня й Белла.

Щасливець затримався на порозі до смугастого будинку.

— Усі досередини! Швидко!

Мікі й Ритка одразу взялися виконувати наказ, проїхалися на лапах по калюжах і заскочили до будинку. За ними помчали Хапа, Стрілка та Бруно, а тоді ще й Скигля, який, наскільки міг, швидко перебирав короткими лапами.

Щасливець облизав губи, ніяк не міг позубитися неприємного присмаку солі в пащі, і затривожився, чи всі забігли до будинку. Подумки перелічував собак зграї: «Солодуня, Хапа, Бруно, Мікі…»

Аж тут з дверей виставилася елегантна морда Солодуні.

— А де Альфа?

Щасливець здригнувся, знову пригадав, як сіра голова йде під воду.

Вона, здається, все зрозуміла, тихо вискнувши.

Над гуркотом хвиль раптом піднеслося зболене завивання.

— Мої цуценята! — закричала Лада. — Моїх цуценят нема.

Щасливець вирячив очі.

— Хіба вони не в будинку?

Лада захитала біло-чорною головою. І Щасливець панічно крутнувся на місці.

— Хтось бачив Стрибу?

— Їх усіх забрав Собака-Озеро! — гавкнула Белла, пильно дивлячись на три темні плями в пінистій воді біля каміння.

Видно, Марта все чула, бо вискочила зі смугастого будинку і, рішуче гавкнувши, спускалася вниз до каміння.

— Марто, не треба! — гавкнула Солодуня.

Водолазиха навіть не обернулася. Скочила на каміння, а тоді шубовснула в Безкрає озеро.

Щасливець і Солодуня підбігли до краю озерної дороги, де хвилі вдарялися об каміння й вибухали білими бризками. Жук і Колючка борсалися на поверхні води, їхні передні лапи хутко молотили біле шумовиння. Марта підпливла до них.

Колючка заверещала від страху, адже братову голову накрила хвиля.

У кінці озерної дороги Лада пустилася йти вниз по камінню.

— Не роби цього! — гавкнула Солодуня. — Якщо втопишся, то нічим їм не допоможеш!

Пастуша собака вагалася, у її крижаних блакитних очах миготів страх і непевність.

Марта просувалася вперед, шалено махаючи своїми перетинчастими лапами. Вона занурила голову під воду, а Щасливець затамував дух. За мить її темна голова випірнула з-під води, у зубах вона стискала загривок Жука. Передньою перетинчастою лапою підштовхувала Колючку та пливла до каміння.

Щасливець, Солодуня й Лада бачили, як велика водолазиха боролося з хвилями, котрі налітали на неї. Її очі були сповнені рішучості, а лапи невтомно працювали. У Щасливця стиснувся живіт, бо на Марту накотилася величезна хвиля. «Чи захистить її Собака-Річка в цій водній стихії? — подумалося йому. — Собака-Озеро й Собака-Річка, мабуть, брат і сестра». І це добре. А тоді він напружився всім тілом, коли подумав про Ікла й Громовицю. Не всі брати і сестри — друзі…

Утиснувся лапами в каміння, захоплюючись наполегливістю Марти. Вона підштовхувала Колючку ближче до Жука.

— Обережно, Щасливцю! — заскавучала Солодуня, коли він поліз на каміння.

Його лапа послизнулася, і він мало не порізався об гострий край каменя, утім, зіщулившись, зумів утримати рівновагу. Марта виринула з води якраз під ним, тож він низько нагнувся над водою. Вдарила чергова хвиля й віднесла водолазиху з цуценятами назад в озеро, але Марта зморщила чоло й пливла до дороги, аж поки її вільні лапи не вчепилися за каміння.

Щасливець нагнув голову, чекав на наступну хвилю, яка піднесе цуценят ближче до нього. Щойно накотилася хвиля, він вхопив Жука за шкуру на шиї та витяг мокре цуценя на каміння, де в розпачі стояла його мама-собака.

— Щасливцю! — гавкнула Марта.

Він знову обернувся до води. Колючка відважно дряпалася по камінню, але не могла вилізти з води. Марта підштовхувала її знизу, а Щасливець схопив її в зуби й потягнув угору.

Солодуня допомогла Ладі віднести виснажених малих собак до будинку.

Тим часом Щасливець шукав очима велетенську хвилю в клубах туману. Ось вона підноситься над рештою хвиль і котиться просто на каміння. Здається, вона набирає швидкості.

— Марто, швиденько вилазь звідти! — гавкнув Щасливець.

Величезна чорна собака далі борсалася у воді, важко дихаючи. Вона була надто виснажена, щоб вилізти на каміння. Але замість того, щоб дертися на каміння, вона обернулася до Безкрайого озера. Щасливець подивився в той бік і побачив чорно-рудувато-білу пляму.

— Треба допомогти Стрибі, — гавкнула Марта. — Спробую допливти!

Щасливець навис над камінням, спостерігаючи, як течія відносить довгошерсту собаку щораз далі від суходолу. Одне її вухо весь час підстрибувало над водною поверхнею. Друге, немовби вві сні, спадало на око.

Щасливець розпачливо завив:

— Пізно! Ти нічим не зарадиш — ніхто не зарадить. Стриба належить тепер уже Собаці-Землі.

— Ні! — заскімлила у відповідь Марта, хитаючи величезною головою. — Я не дам Собаці-Озеру віднести її. Я не залишу її.

Вона важко пливла до каміння, озираючись на тіло Стриби, і добре не знала, що повинна робити.

Щасливець не зводив очей з велетенської хвилі, яка шумно мчала до них.

— Марто, прошу тебе, вертайся! — Він схилив голову набік, наполовину здійнявши вуха. — Якщо попливеш туди, то теж загинеш. Ти потрібна зграї!

Марта обернулася до нього. Вона зачепилася лапами за каміння і, важко дихаючи, видерлася на них.

— Стриба залишилася сама-самісінька посеред води, — заскімлила вона сумно. — Її забрав Собака-Озеро, і тепер Собака-Земля її ніколи не знайде. Її Духовний Собака назавжди залишиться у воді, а вона ніколи не возз’єднається зі своїми пращурами й не повернеться в землю. Вона завжди перебуватиме в крижаному холоді.

Щасливець притиснувся щокою до вуха Марти.

— Собака-Земля, коли настає час, завжди забирає собак до себе, — тихо заскімлив він. — Собака-Земля знайде Стрибу.

Марта зустрілася з ним очима та вдячно кивнула головою. Вона стомлено пошкандибала до будинку довголапих, він пішов за нею. Від дверей угору вели гвинтові сходи. Щасливець принюхувався — решта зграї, видно, вже вийшла нагору. Сподівався, що там вони перечекають негоду.

Щасливець почув рев води — велетенська хвиля налетіла на каміння.

— Швидко! — гавкнув він і разом Мартою пострибав угору гвинтовими сходами, а крізь відчинені двері бухнула вода. Страх пронизав Щасливця. «Як високо підійметься вода? Чи нагорі вони будуть у безпеці?»

Вода хапала їх за лапи, але вони встигли вискочити на горішні сходинки. Невдовзі вода стала спадати. Щасливець не хотів випробовувати долю, підганяв Марту, аж поки не закінчилися гвинтові сходи.

Нагорі смугастого будинку була тільки одна велика кругла кімната — ота, яку Щасливець побачив ще з берега: із широчезним вікном з прозорого каменю, що обперізувало цілий будинок. Біля входу до кімнати стояла куля з прозорого каменю, і зграя в страху обсіла її зусібіч. Собаки полегшено загавкали, коли побачили, що повернулися Щасливець із Мартою. Знеможена водолазиха хляпнулася на живіт, важко дихаючи. Щасливець придибав до неї і теж ліг.

— Дякувати Собачим Духам! — заскімлила Солодуня й підійшла лизнути їх у носи.

— Де Альфа? — запитав Бруно.

Стрілка стривожено підвелася на лапи, широко розплющивши брунатні очі.

— Стриби не бачив?

Щасливець опустив голову, схиливши її на тверду підлогу.

— Іх обох забрав Собака-Озеро.

Серед приголомшених собак запанувала тиша. Стрілка позадкувала до стіни та скрутилася тремтливим клубком.

— Може, нам звідси ліпше піти, — тихо запропонувала Громовиця.

— Хочеш на озерну дорогу? — штрикнула Солодуня.

Заскімлив Мікі, поклавши голову на витягнуті передні лапи.

— Ні, не хотів би я там знову опинитися. Дуже прикро, що ми завели вас усіх сюди. Це ніякий не будинок довголапих, тут жодної крихти їжі. Мали б одразу здогадатися, що тут нічого хорошого не знайдемо.

— Не хочу навіть бачити цього будинку! — крикнула Ритка. — Тепер ми тут ніби в пастці.

— Ох, якщо Собака-Озеро ніколи так і не перестане сердитися? — заскімлила Лада. — Він уже забрав Альфу й Стрибу та мало не забрав моїх цуценят…

Запхенькала Стрілка та ще більше притислася до стіни.

— Скоро перестане сердитися, — сказав упевнено Щасливець, хоча насправді навіть дуже сумнівався. — Він не завжди такий сердитий. Напередодні Безкрає озеро було спокійне. Воно знову заспокоїться.

Белла почовгала ближче до Щасливця.

— А що, як лютопси далі чекають нас на дорозі? — прошепотіла вона.

Не встиг Щасливець відповісти, як Громовиця різко відказала:

— Якщо вони там, то ми їм швидко покажемо, де раки зимують! Через Бритву ми втратили двох зграйників. Треба провчити тих почвар — нехай за пролиту нашу кров вони заплатять власною.

Її голос відлунням стугонів у кам’яній кімнаті.

Щасливець затремтів, але нічого не відповів, його голова далі лежала на підлозі, невпинне шипіння й гуркіт хвиль заглушували всі інші звуки.

Перегодя озеро стало заспокоюватися, і Щасливець чув тихе скімлення й скавучання собак. Потім до нього долинув інший звук — сердите гарчання, що клекотіло в собачих грудях… Молода лютособака марила помстою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець прокинувся, тремтячи від холоду. Крізь прозорий камінь усередину проникало геть холодне сіре світло. Розвиднялося, але самого Собаки-Сонця з-за щільних хмар майже не було видно.

У будинку довголапих стояв студений холод. На собак принаймні не дув вітер і не падав дощ. Солодуня вже прокинулася та вмивалася. Бруно задньою лапою чухав за вухом і щось тихо буркотів.

Здригнувшись, Щасливець пригадав Стрибу, що пливла в Безкрайому озері, її чорно-рудувато-білу шерсть, яка підскакувала на хвилях. У нього стиснулося горло, і він заскімлив. Потім подумав про Альфу, про його останні миті життя, як він завивав, кличучи на допомогу внизу, під озерною дорогою. Кликав Злюку. Пригадав Громовицю, яка в той час протистояла Сталі й не зважала на благання Альфи.

Щасливець зітхнув, жалкуючи, що не може взяти та й позбутися спогадів. Якийсь час уявляв, нібито він порпає яму та віддає їх Собаці-Землі. «Ні, вона заледве схотіла б їх прийняти».

Нарешті потягнувся, виставивши далеко перед собою передні лапи. Від холоду вони так задубіли, що йому здавалося, ніби чує під шкірою якесь поскрипування. Шерсть, намочена бризками хвиль, що розбивалися об озерну дорогу, тепер хрустіла під шаром білої паморозі. Пригадав пораду Лади, як зігрітися, тож став на лапи й заходився обтрушуватися. Відчуття голоду в животі перейшло в ниючий біль від чогось невиразного й тьмяного, а лапи налилися свинцем.

Раптом повітря здригнулося від оглушливого скорботного завивання — від несподіванки Щасливець аж підскочив.

Тепер усі собаки попрокидалися, у сум’ятті кліпали очима одне до одного.

— Що таке? — загавкала Солодуня.

Щасливець нахмурився. Завивання проникало крізь стіну, скидалося на пронизливе гарчання із шумокліток у місті, коли там ще жили довголапі.

— Здається, сам будинок виє!

Белла замахала вухами.

— Виючий будинок!

Щасливець подивився на сестру. Він не чув такого, щоб будинки завивали. Вони неживі, хіба не так? Потім подумав про мертву кулю з прозорого каменю в кімнаті. Вона скидалася на кулі, якими довголапі освітлюють вулиці вночі, але значно більша й без світла. Невже будинок бачив, як Собака-Озеро забирав Стрибу й Альфу?

— Дуже сумно він виє, — прошепотів Жук, притискаючись ближче до Лади.

У слабкому вранішньому світлі очі Лади мали сірий відтінок. З опущеними вухами, сумовито похнюпила хвіст позаду себе. Роззявила пащу й стала завивати, її голос зливався із завиванням будинку. До неї приєдналися Жук і Колючка, їхні високі голоси додавали ще більше скорботи. Невдовзі ціла зграя завивала разом з будинком довголапих, звертаючись до Собаки-місця та Собаки-Сонця, хоча їх не було видно на похмурому небі.

Щасливець заплющив очі, відкинув назад голову. «О,  Духовні Собаки, ті, що за всім пильнують і знають усе, прошу вас, проведіть їх до безпечного місця. Нехай їхні Собачі Духи знайдуть мир у Собаці-Землі».

Коли він розплющив очі, то крізь прозорий камінь побачив водоплавних птахів. Вони розтинали небо петлями, і в Щасливця защеміло серце, бо він подумав, чи колись почуватиметься так само вільним, як вони, — так, як почувався, коли був собакою-самітником перед Великим Гаркуном. Опустив погляд. Його зграйники мали втомлений, знесилений вигляд, їхня шерсть скуйовдилася. Вони зголодніли, їх мучила спрага. Щасливець ковтнув слинку, так і не позбувшись присмаку солоної води в пащі. Страшенно схотілося похлептати з прохолодного, чистого джерела, і він облизав зуби.

— Ми не можемо тут залишатися, — казав він до інших собак. — Тут, здається, справді нема чого їсти.

— І Собака-Озеро дуже сердитий, — заскавчала Стрілка. — Якщо він забрав такого собаку, як Альфа, то що вже казати про нас.

Заскімлила Сонечко, трясучи волохатою шерстю.

— Але піти звідси — означає перейти оту страшну озерну дорогу, хіба не так? — У неї затряслися задні лапи, вона ступила крок назад, наштовхнувшись на Бруно, і здригнулася. — А що, коли на озерній дорозі на нас чекають лютопси?

Вона слушно про це питала.

— Я піду й розвідаю, — сказав Щасливець.

— Ні! — вискнула Сонечко. — Не сам.

— Мене не здогонять. Усе буде добре.

Він подріботів до неї і заспокійливо лизнув у ніс.

— Може, я піду з тобою? — запитала Громовиця, встаючи на лапи.

— Ні, — відповів він одразу. Не хотів, щоб вона кинула виклик цілій зграї лютопсів. — Один собака дізнається стільки само, як і два, але приверне до себе менше уваги.

Громовиця ніби хотіла запротестувати, але втрималася.

Щасливець подався вниз гвинтовими сходами, ступав обережно, щоб не послизнутися в калюжах на твердому камені. Опинившись унизу будинку довголапих, визирнув надвір. Учорашній туман перетворився сьогодні на важку білу імлу. Вона майже не рухалася, висячи над водою. Йому було чути: Безкрає озеро десь там, унизу, ворушиться, як він і передбачав, значно спокійніше. Хвилі хлюпали на каміння, але не перестрибували через нього.

Обійшов смугастий будинок, що далі завивав. Повернув вуха вперед: окрім цього скорботного звуку хотів уловити інші звуки. Біла імла нависала над Безкраїм озером, але тільки окремі завитки туману сягали озерної дороги. Щасливець підкрадався ближче до неї, мало не повз на животі. Усе тихо, жодної ознаки руху.

Розслабив м’язи та полегшено повільно зітхнув. «Собак тут нема».

Щасливець почув позаду себе кроки, і його ніс здригнувся, бо відчув запах лютопса. Серце занило в грудях, він обернувся й побачив Громовицю. Передньою лапою вона била по твердому камінню.

— Я сказав тобі залишатися в будинку!

Подумав, що вона зараз скреготатиме зубами, казатиме про помсту колишній зграї. Утім дуже здивувався, коли вона присіла на передні лапи, схилила голову й покірно дивилася на нього.

— Знала, що мені за тобою не треба йти, Щасливцю. Але дуже хвилювалася за тебе. Вибачай, що була вчора дуже сердита. Втомилася від постійного переховування та втікання, але я тобі не дорікаю. — Вона дивилася поверх Щасливця туди, де озерна дорога доходила до прибережного піску. — Подумала, що тобі, мабуть, знадобиться допомога, якщо тебе побачать лютопси.

У її голосі вчувалося розчарування. Вона облизали зуби.

Щасливець вдячно торкнувся носом її вуха.

— Усе гаразд. Я все розумію, — пробуркотів він, хоча насправді його дуже турбувало її прагнення йти на загострення стосунків з Бритвою.

Вони повернулися до смугастого будинку та сказали решті зграї іти за ними. Собаки з похнюпленими головами потяглися сумною процесією вздовж озерної дороги. Щасливець раз за разом дивився на Безкрає озеро за камінням біля дороги. Тепер він навіть був удячний за цей туман. Якщо тіла Стриби й Альфи пливуть десь там по воді, то їх принаймні не видно. Усе ж таки сподівався, що їх нема поблизу, сподівався, що Собака-Озеро змилостивився над двома нещасливими собаками та відніс їх звідси до далекого місця на суходолі. До місця, де земля була м’якою і бурою, а не скам’янілим жовтим піском, — туди, де їх привітає Собака-Земля.

Коли зграя подріботіла під гору вздовж берега Безкрайого озера, Щасливець подумав про Дрючка. «Його так хотіла ще раз побачити Стриба. Тепер уже ніколи не побачить». Треба йому дати знати про те, що сталося з його сестрою.

Собаки натужно дерлися стрімким схилом до скелі. Ознак перебування лютопсів поблизу не було, але Щасливець усе одно припускав, що вони будь-якої миті можуть раптово вискочити з-за першого-ліпшого каменя.

Щасливець ішов на чолі зграї, весь час озираючись на решту собак, аби переконатися, що ніхто не відстав. Тепер вони мали вигляд жалюгідної купки пошарпаних псів. Брудна та обдерта Сонечко скімлила через зелені плями, які вчепилися в її шерсть, немовби ота слизька річкова осока. Бруно сильно накульгував на лапу та важко дихав. Лада тримала Колючку й Жука біля себе, ніби підпирала їх своїм тілом скраю, аби вони не впали, і пильнувала, щоб упевнено стояли на лапах.

— Не так швидко, трохи повільніше, — буркотіла вона.

Солодуня й Белла дріботіли поряд зі Щасливцем, рішуче дерлися вгору. За ними йшла Марта, зігнувши мало не до землі голову. Виснажена водолазиха, здається, ледве волочила лапи. «Витратила багато сили на порятунок Жука й Колючки, — подумав Щасливець. — Видно, винуватить себе, що не врятувала Стриби».

Стежка до скелі була пустельною і кам’янистою. З Безкрайого озера налітали пориви морозяного вітру. Але в заглибинах між скелями блищали калюжі прісної води. Щасливець вдячно вгамував спрагу та нарешті позбувся неприємного присмаку солоної води на язику.

Коли вийшли на вершину скелі, зупинилися на перепочинок. Стали на галявині з колосистою травою, що пробивалася з піску між безладно розкиданим великим гладким камінням. Згори Щасливцеві як на долоні було видно величезний будинок із червоно-білими смугами. Він досі сумно завивав. Серед шкур туману виднілося Безкрає озеро. Воно далі вдарялося об каміння, але значно нижче, ніж учора. Щасливець пригадав перекошену від страху морду вовкособа, коли той упав у воду. Його тіло могло понівечитися від ударів об каміння. Щасливець схилив голову на знак поваги. Він, може, і не любив Альфи, але жоден собака не заслуговував на таку страшну смерть.

«Усе через Бритву і її зграю. Чому вона не дасть нам спокою?» Щасливець знав відповідь на запитання: через Громовицю. Бритва вважає, що ми її викрали зі зграї. «Вона не заспокоїться, допоки Громовиця буде з нами. Альфа все чудово розумів. Він завжди казав, що добром це не скінчиться». Щасливець краєм ока спостерігав за Громовицею. Вона стояла разом з іншими собаками й говорила про майбутнє полювання.

Солодуня віддавала розпорядження.

— Хапо й Мікі, я хочу, щоб ви добре перевірили, що там діється вгорі, на скелях, загляньте в розщелини, може, щось і вполюєте. Візьміть із собою Громовицю. Решта скористайтеся нагодою та відпочивайте.

Щасливець сумно за всім цим спостерігав, від спогаду в нього на загривку задрижала шерсть. От чи чула молода лютособака благання Альфи про допомогу, коли він упав у воду на краю озерної дороги?

— Громовице? — мимохіть вирвалося в нього.

Молода собака вмить розвернулася, пострибала до нього, розмахуючи хвостом. Схилила голову набік, виваливши язик.

— Що таке, Щасливцю? — запитала вона й широко розплющила очі, дошукуючись у нього схвалення.

— Принеси мені щось смачненьке, — відповів він м’яким голосом.

— Обов’язково принесу! — гавкнула вона бадьоро, обернулася до Солодуні й решти зграї та пострибала назад до них.

Тепер вона все добре почула.

Щасливець із важким серцем спостерігав, як Громовиця з Хапою та Мікі вирушала на полювання.

Вони подріботіли вздовж краю скелі й зникли з виду за безладним скупченням каміння.

Відчув легке доторкання до плеча, обернувся й побачив Солодуню.

— Вони мають щось таки вполювати. Як ми йшли сюди, то я помітила кролячий послід, — бадьорилася вона, але під очима мала темні тіні й тремтіла, говорячи. Вона була сухорлявою собакою з короткою гарною шерстю. «Їй, мабуть, ще холодніше, ніж мені», — подумав Щасливець.

— Ходімо, трохи відпочинемо, — запропонував він, помітивши заглибину між камінням, у якій можна було сховатися від вітру.

Вони зайшли між каміння, і Солодуня, зітхаючи, опустилася на землю. Щасливець притиснувся всім тілом до неї. Вона тремтіла від холоду.

Щасливець заходився лизати Солодуні шию, намагався її зігріти.

— Пам’ятаєш, як ми близько сиділи в Пастці, коли вдарив Великий Гаркун? Я не міг бачити тебе крізь стіну, але знав, що ти там.

— Аякже, — пробуркотіла вона, заплющуючи очі.

Якийсь час він дивився на неї. Лискуча шерсть, що вкривала її морду, відливала кремово-білим кольором і здавалася свіжою та чистою, попри всі тягарі й негаразди. Шерсть на її спині набувала кольору піску в ті нечасті хвилини, коли Собка-Сонце гладив узбережжя своїми променями. Вона мала ніжний і заспокійливий запах, коли вони сиділи в Пастці. Він і тепер був ніжний та солодкавий, але Щасливця брав сумнів, що заспокійливий. Так багато всього змінилося після Пастки. Тоді Щасливець мало що знав про прудкобігунку… Тепер від неї віяло страхом, підозрою, але також силою.

Щасливець зітхнув і теж склепив очі. Поринув у сон без сновидінь.

Коли Щасливець розплющив очі, Собака-Сонце вже хилився до обрію. Він озирнувся, був трохи спантеличений. Потім пригадав ніч на краю Безкрайого озера, лютопсів, які не могли кудись далеко відійти. Солодуня лежала біля його боку, вже прокинулася, мерехтіли її темні очі. Вона дивилася поверх Щасливця на туманне біле небо.

— У моїй колишній зграї я була звичайною собакою, далекою від керівництва. Після Великого Гаркуна настали зміни. Посада Бети перетворилася на потребу. Бо, щоб вижити, мусиш робити те, що потрібно. — На коротку мить вона зустрілася з ним поглядом, а потім знову зирила кудись понад ним. — Почала розуміти, що належність до керівництва у зграї для мене набуває великого значення. Гадаю, ти розумієш, Щасливцю?

Щасливець розмірковував, чому Солодуня саме в цей час ставить йому таке запитання. Вони вже не раз говорили на цю тему. Ну, хіба що… «Хіба що хоче стати новою Альфою після загибелі напіввовка. — Потім йому ще таке спало на думку: — А може, вважає, що і я хочу якоїсь посади?»

Він роззявив був пащу, щоб відповісти, але густий гавкіт Марти не дав його вимовити й слова.

— Мисливці повернулися.

Собаки зібралися на піщаній галявині, очікувально лупцювали хвостами землю. Хапа складала здобич на купу з тріумфальним блиском в очах. Вона відійшла набік, і всі радісно загавкали, побачивши чотири соковитих кролики.

— Сьогодні всі наситяться! — гавкнув Мікі, вдоволено перезирнувшись з Хапою та Громовицею.

Хвіст пастушої собаки розтинав повітря.

До мисливців підбігла Белла й привітала їх. До неї приєдналися інші собаки й також гучно подякували.

Щасливцеві стало сумно, бо подумав, що ці собаки приречені раз за разом турбуватися про свою наступну трапезу: живуть сьогоднішнім днем і не знають, що їх чекає завтра. Сухо пригадав річкового кролика. Тоді вони його поділили на п’ятьох. Поглянув на чималу купу дичини й провів язиком по губах. Дичина мала апетитний вигляд, але, якщо поділити на всіх, то її було вже не так і багато.

«Утім нині їх на двох собак менше, ніж учора…»

Виринув зі своїх роздумів і побачив, що всі мовчки вишикувалися перед купою впольованої дичини. Дехто поглядав на Солодуню, яка невпевнено дивилася на кроликів, її вуси посмикувалися. Щасливець зрозумів, у чому причина такого сум’яття. «Вони не знають, як розпочати трапезу без Альфи, бо він мав перший взяти найкращі шматки». Навіть повідкові собаки, такі як Белла й Ритка, так звиклися із цим ритуалом, що також вагалися.

Солодуня прокашлялася й рішуче звела голову.

— У нас наразі нема Альфи, тож ми споживатимемо їжу разом і поділимо дичину порівно. Питання щодо керівництва зграєю розв’яжемо пізніше.

Голодних собак двічі не треба було припрошувати. Навколо кроликів з’юрмилася купа різнобарвної шерсті, і дуже скоро з упольованої здобичі нічого не залишилося. Коли собаки посідали на пісковиту землю чистити лапи, Лада вилізла на великий плаский камінь.

— Зграйники, зберіться разом, — попрохала всіх вона. — Треба пом’янути Альфу, який мужньо нас очолював.

Залунало тихе скімлення, собаки підходили до неї та обступали півколом. Однак Щасливець не почув скорботного завивання.

Громовиця потупила безпристрасні очі в затягнене туманом озеро. Невже пригадала, як напіввовк уперто називав її Злюкою? Невже думала про останні хвилини Альфи біля озерної дороги?

— Ми пройшли чималий шлях, — провадила Лада. — Усі ви виявили хоробрість, відданість і стійкість.

Собаки схвально заскімлили, а Щасливець схилив набік голову. Лада мала велику повагу в зграї. І він розумів чому.

Очі пастушої собаки знову засяяли засліпливою блакиттю.

— Ми всі сумуємо, бо втратили нашу подругу Стрибу та нашого вожака Альфу.

Заскавучала Стрілка, опустивши голову на землю.

— Ще не знати, чи Альфа помер, — сказав Скигля, виваливши з пащі язика набік. — Ми ще не знаємо цього достеменно!

— Знаємо! — загарчала Марта. — Щасливець бачив, як він упав з озерної дороги. А внизу так бурхало, що ніхто не вижив би.

— Альфа мав перетинчасті лапи, як ти, — зауважив Бруно.

Марта зиркнула на свої лапи з ніби гумовими перетинками.

— Навіть я довго не протрималася б.

Лада звела голову до неба й протяжно завила. Собаки позадирали голови й собі завили. Скорботне завивання здіймалося над скелею, над далеким шумом зі смугастого будинку й линуло понад самотнім піщаним узбережжям. Собаки попритулялися одне до одного. Їхній запах підносився в повітря. Запах Щасливця змішувався із запахом решти собак, і він відчував, як міцніє зв’язок між ним і зграєю.

Нарешті завивання вщухло. Лада зістрибнула з плаского каменя й подріботіла до залишку кроликів. Зібрала кістки й пухнасті хвости.

— Поховаймо це, — запропонувала вона. — На знак пошани до Альфи та Стриби, яких ніхто вже не поховає.

Мікі перший заходився порпати яму, швидко перебираючи чорно-білими лапами вкриту памороззю землю. До нього доєдналися інші собаки. Дуже скоро вони випорпали яму, досить глибоку, щоб поховати рештки кроликів. Солодуня скидала землю в яму, фиркаючи задніми лапами. Хапа допомагала.

Лада подивилася на Щасливця.

— Може, скажеш кілька слів? Ти завжди знаєш, що сказати.

Прохання Лади застало Щасливця зненацька. «Відколи це я став найліпшим промовцем у зграї?» Але часу на суперечку не було. На нього дивилася ціла зграя і чекала, щоб він виголосив слово.

Він виліз на плаский камінь та звідти обернувся до собак.

— Прощавай, хоробра Стрибо. Вірна подруго… віддана зграйнице. Ми завжди за тобою сумуватимемо.

Стрілка несамовито завила. До неї підійшла Ритка й заспокоювала мисливську собаку, торкаючись мордою її вух.

Решта дивилася на Щасливця. Він роззявив морду й стулив. Розумів, що мусить щось сказати й про Альфу, але що? Пригадав страхітливого вовкособа, коли Щасливець пристав до дикої зграї. Альфа не був великодушним вожаком, але Щасливець знав, що цього не варто казати. Йому ніби заціпило. «Не має значення, що я про нього думаю. Зграя потребує заспокоєння».

— Прощавай, Альфо, — заговорив він урочисто. — Напіввовку, напівсобако, ти народився вожаком. Відважний у житті, мужній у смерті.

Ці слова йому стали поперек горла, ніби вдихнув придорожню пилюку, також мусив трохи розслабити напружений хвіст, який свідчив про його нещирість.

Проте собаки нібито й нічого не помітили, схвально загавкали та шанобливо посхиляли голови. Коли Щасливець зійшов з плаского каменя, до нього підійшла Солодуня й подякувала.

— Ти гарний собака. Ти знав, що хоче почути зграя. Альфа, якби зміг, також би тобі подякував.

«Ні, не подякував би, — подумав Щасливець. — Він тільки ще більше розсердився б на мене, бо я його пережив».

Більшість зграї залишалася біля похованих решток на знак пошани до потопельників, а Щасливець тим часом відійшов на край скелі. Самотньо стояв і дивився на безмежний обшир туману, який вкривав озеро білою шкурою. Його спогади про вовкособа були неоднозначні. Суворий, безкомпромісний вожак. Іноді він здавався навіть жорстоким, наприклад, коли хотів таврувати Щасливця або в ставленні до Громовиці. Але переважно він був відважним і навіть мудрим.

Щасливець подумав, що йому все ж таки вдалося зазирнути, може, раз чи двічі у м’якшу частину душі Альфи. Пригадав, як одного разу вожак розповідав про своє дитинство. Видно, нелегко йому було жити наполовину вовком і наполовину собакою. Завжди на нього дивилися з підозрою, ніколи повністю не приймали за свого.

— Прощавай, Альфо, — прошепотів Щасливець вітру. — Нехай духи і собак, і вовків будуть з тобою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На Безкрає озеро сунув туман, понад головою кружляли білі птахи. Там, де сіра шкура туману трохи розходилася, Щасливець бачив величезні брижі, що накочувалися на берег. Він стояв на краю скелі, вітер кошлатив його шерсть. Перед очима пропливла вовча морда Альфи. Тільки Пломінь наважився кинути йому виклик. Ще хто знає, як розвивалися б події, якби мисливець вижив? Але тепер вони обидва стали невидимими. Не вірилося, що обидва покинули цей світ…

До шуму вітру додався звук сердитого гарчання, і Щасливець обернувся. Гарчала Хапа. Лапи розставила широко, загривок настовбурчила. Зайшла собі в якусь суперечку з Ладою та гарчала на неї крізь зціплені зуби.

Щасливець кинувся до них.

— Що таке? — гавкнув він.

— Оця пронозлива вискочка хоче позбавити мене права верховенства! — випалила Лада. — Пломінь був третім у зграї після Солодуні. Тому я як його подруга належу до вищого рангу й маю право обгризти цю кістку!

Вона ступила крок до потрощених решток здобичі — до стегнової кістки кролика, яку не поховали. Хапа з гарчанням загородила їй дорогу. Жук і Колючка перелякано скімлили, притулившись до матері. Решта зграї боязко від них повідскакувала.

Хапа ступила крок до Лади, її очі палали.

— Ніхто не має права отак, як ти, зжирати залишки здобичі! Нас тут багато, ти нічим не ліпша за решту собак. Якщо на те пішло, то я маю вищий ранг, ніж ти. І ніхто ще не бачив, щоб я крала їжу!

— Отакої! Я не краду ніякої їжі, бо це моє право!

Лада налетіла на Хапу. Та кинулася до Лади. Щасливець ледве встиг стати між ними.

— Негайно припиніть!

Він гнівно подивився на Хапу, а тоді обернувся до Лади. У скронях Щасливця від люті шумувала кров, він ледве стримався, щоб не вп’ястися зубами в її огузок.

— Які ранги? Про що ти говориш? Спам’ятайся! Альфа втопився, Пломінь помер. Ми ледве виживаємо. Я щось не розумію тебе, Ладо. Після вчорашніх твоїх мудрих слів ти хочеш усе заперечити… — Його погляд ковзнув по кістках кролика. — І все це через якісь об’їдки. Що з тобою сталося? Який приклад ти показуєш цуценятам?

Лада так широко розплющила небесно блакитні очі, що вони взялися колом білків.

Вона ображено відсторонилася від Щасливця, задерла голову та скорботно завила:

— Вибачте мені! Стільки всього стається. Стільки всього міняється. У мене голова йде обертом. Уже не знаю, хто я така. Не знаю, як далі виживатиме зграя. Як ми далі житимемо?

Жук і Колючка тулилися до неї, лизали її ніс і співчутливо скімлили. Щасливець зітхнув, у його животі заворушилася провина. «Мені не треба було її аж так ганьбити».

Хапа схилила голову, загривок опустився. Собаки стояли дещо віддалік, злякано зиркаючи одне на одного. Щасливець помітив, що Солодуня утримувалася від втручання, але за всім спостерігала, трохи здійнявши голову.

До Щасливця підійшла Ритка й прочистила горло:

— Нам у жодному разі не можна сваритися. Утім я до певної міри підтримую Ладу. Ми маємо великий клопіт, ну, хіба не так? У нас нема вожака. Без Альфи ми далеко не зайдемо.

Белла звела голову.

— Правильно. У зграї нам потрібен лад і спокій, бо матимемо отаке щоразу, коли їстимемо або коли вирішуватимемо, куди вирушати. Зграя не може обійтися без Альфи.

— Але чи означає це, що собаки повинні битися? Бо такий звичай, хіба ні? — запитала Ритка, зніяковіло похнюпивши хвіст.

— Ні, сутичок не потрібно, — запевнив її Щасливець, і мала собака полегшено захитала хвостом. — Ось Дрючок у своїй зграї став Альфою. Там був двобій, але ритуальний, без агресії. Усі собаки хотіли, аби Дрючок очолив їхню зграю, тому двобій не мав сенсу. Для годиться йому кинув виклик інший собака, але потім просто здався, тож Дрючок одразу став Альфою.

— Якось трохи дивно, — пробуркотіла Стрілка.

Щасливець задумливо подивився на неї. Гонча собака виросла в дикій зграї. «Їй, мабуть, складно уявити інакші порядки».

Хапа охочіше погодилася з тим, що казав Щасливець. Кудлата собака обтряслася.

— Може, трохи й дивно. Але чи має це значення? Від часу Великого Гаркуна все помінялося. Мусимо робити те, що нам найкраще підходить.

Щасливець вдячно зиркнув на неї. Він помітив, що Солодуня краєм ока за всім пильно стежить. Вона з надією махнула хвостом, але опустила очі. Прудкобігунка в розмову не втручалася. «Колишня Бета Альфи була статечнішою, ніж будь-хто інший у зграї».

Щасливець уже хотів був спитати про її думку щодо цього питання, але заговорив Бруно:

— Вожаком маєш бути ти, Щасливцю. — Захриплий старий собака звів голову. — Бо ти пройшов з нами довгий шлях і виявив більше відваги, ніж будь-хто з нас.

Його пухнастий хвіст ударив по землі.

Гавкнув згідно Мікі.

— Бруно завжди мудро каже! Пригадайте, як він вирятував нас від Жаха, коли придумав вилізти на будинок довголапих. І тут він теж правильно міркує.

Бруно гордовито вип’яв груди та вдоволено лизнув себе в ніс.

Великі брунатні очі Мікі випулилися на Щасливця.

— Без тебе повідкові собаки не вижили б. Ти навчив нас полювати й жити однією зграєю. Відколи ми пристали до дикої зграї, життя стало стабільним, і багато чим у цій сталості ми завдячуємо тобі.

До Щасливця подріботіла Белла й мордою торкнулася до його вуха.

— Ти, братчику, таки повинен стати нашим Альфою!

Щасливець здивовано вискнув і поглянув на інших собак.

— Хай Щасливець буде вожаком! — дзявкнула Ритка.

Громовиця підтримала Ритку, радісно підстрибнувши.

— Хай Щасливець буде вожаком!

Зграя вибухнула гавкотом і скімленням. Щасливець завихляв хвостом. «Але я не хочу бути Альфою, — нагадав він собі. Впіймав погляд Солодуні. Її очі сповнилися болю. Він здійняв голову, бажаючи її заспокоїти. — Я цього не просив!»

Сонечко забігала туди й сюди на своїх коротких лапках.

— Хай Щасливець буде вожаком! Хай Щасливець буде вожаком!

— Ану тихо! — гримнула на неї Солодуня.

Мала собачка зіщулилася, притиснувши вуха до голови.

«Солодуня ревнує. Це вона хоче стати Альфою. Вона, по суті, так і сказала».

Щасливець дуже здивувався, коли Солодуня пом’якшила тон голосу:

— Вибачай, Сонечку. Але ви зчинили стільки галасу, а ми не хочемо привернути уваги лютопсів.

Сонечко озирнулася — й інші собаки стихли.

Солодуня обернулася до Щасливця, граційно вигнувши довгу шию.

— Багато хто із собак хоче бачити тебе вожаком. Зграя тебе підтримує. А сам ти хочеш бути Альфою?

Вона не виявляла анінайменшого натяку на заздрість чи образу. Щасливець переводив погляд із собаки на собаку, пригадуючи своє життя в місті до Великого Гаркуна. «Тоді я був собакою-самітником. Міг поділитися зі Старим Мисливцем останнім шматком поживи або підказати місце, де можна її знайти. Але життя в зграї з усіма цими правилами геть інакше». Здригнувшись, пригадав, як він став Омегою, бо Альфа схотів його принизити, доручивши брудну й важку роботу. Скигля тоді самовдоволено з нього насміхався, а друзі з повідкової зграї винувато відвертали очі, вдаючи, ніби нічого страшного не сталося. Давня рана досі ятрила. «Ні, я не хочу очолювати зграю, у якій узвичаєно такі порядки».

Щасливець випростав спину, бо йому на думку раптом спало:

— А якби ми пожили якийсь час без вожака? Може, він нам і не потрібний?

— Не потрібний Альфа? — тривожно задзявкала Сонечко, забувши нагадування Солодуні не зчиняти галасу. Біла собачка заходилася бігати малими колами, загнувши вуха назад. — Без вожака, чи ти геть здурів? Ми не виживемо, якщо головний собака не ухвалюватиме остаточні рішення! Нам забракне харчів. Ми повмираємо з голоду!

Щасливець терпеливо дочекався, поки Сонечко пробігла кілька кіл, збиваючи пісок маленькими лапками.

— Повмираємо з голоду, — ще раз повторила вона пискливим голоском, а тоді знову обернулася до Щасливця.

Її хвіст невпевнено хитався. Коли побачила, що ніхто із собак не підтримує її протесту, то вискнула й хляпнулася животом на землю. Заходилася вигризати гілку, що заплуталася в її шерсті на клубі.

Щасливець облизав зуби й казав:

— А якби ми розподілили обов’язки?

Белла нашорошила вуха.

— Як це — розподілили? Ми вже маємо свої обов’язки. Є мисливці, вартові, та й Омега допомагає з роботою в таборі.

— Ні, я про інше.

Щасливець думав над тим, як то їм ліпше пояснити свій задум, але йому бракувало слів. Він мав на увазі не звичайну зграйну ієрархію з Альфою на її вершині та з Омегою на самому споді, а між ними — ціла рангова драбина. Потупив очі на лапи й розмірковував. Коли підвів погляд, то побачив, що всі собаки пильно на нього дивляться, з нетерпінням чекаючи, що він скаже. Навіть Сонечко перестала вдавати, нібито дуже зайнята. Над їхніми головами снували сірі хмари, на вухо Щасливцеві впала крижана крапля дощу.

Він затряс головою та вдихнув на повні груди повітря.

— А що, якби ми жили за правилом… за правилом…

Він роззирався у відчаї. Що ж він таке хоче сказати? Ох, якби міг він дібрати потрібні слова! Понурив очі на землю. Його обступили собаки, але жоден з них не штовхав іншого. Лапи… Він задер голову.

— Чотирьох Лап! Назвемо це Чотирма Лапами.

Собаки збентежено забурчали.

— Так-так, кажи далі, — невпевнено промовила Солодуня.

Щасливця охопило велике хвилювання, коли в голові вималювався план.

— Нам треба чотири собаки, які стануть лапами, ніби в коло, на землі. Тільки чотири собаки. Як вони скажуть, так і буде! Розумієте? Скажімо, нам треба знати, куди ми підемо далі. Просимо чотирьох собак ухвалити із цього питання рішення. Або де полюватимемо? Ухвалюють рішення чотири собаки — разом! Тепер рішення ухвалює не один собака, а всі собаки по черзі мають можливість бути почутими. Якщо ми не можемо здобути спільного рішення від Чотирьох Лап, тобто від чотирьох зграйників, то це означає, що жодного рішення не ухвалено.

Він так розхвилювався, що йому аж повітря забракло. Вивалив язик і з нетерпінням чекав на захопливу реакцію з боку інших собак. Невже вони не можуть збагнути суті того, що він запропонував? Чому вони мають покладатися на рішення одного собаки? Але всі в зграї поприсідали на задні лапи або таки посідали на землю й дехто вдавав, нібито їм засвербіло, тож чухали за вухом.

Щасливець зітхнув та й собі важко сів на землю. Інколи говорити зі зграєю — все одно, що наздоганяти шумоклітку — марнування сили! Намагався бути спокійним, дивився кудись у далечінь, аж поки його очі не натрапили на звивисту смужку гальки на вершині скелі.

— Бачите оту стежку? Як гадаєте, чи нам варто нею піти? — Собаки поглянули вбік стежки й обернулися до Щасливця. — Я вважаю, що нам треба нею піти. — Він твердо поклав лапу на землю. — Я кажу: так! Тепер мені потрібно ще три собаки, вони роблять так само, як я, і ми ухвалюємо рішення.

Переважна більшість зграї мала спантеличений вигляд. Тільки Стрілка згідно кивнула головою. Вона ще раз зиркнула на стежку з гальки та гавкнула.

— Я згодна! — Вона поклала лапу біля лапи Щасливця. — Нам не можна тут залишатися на ніч. Лютопси швендяють десь зовсім недалечко. Я кажу: так, нам варто піти тією стежкою!

— Так! — забурчала Марта, гупнувши по землі величезною лапою. Вона зустрілася очима зі Щасливцем, махнувши кудлатим хвостом. — То це значить, що я допомагаю в ухваленні цього рішення?

— Саме так. — Щасливець утішився, що Стрілка й Марта хутко втямили, що до чого. Тепер решта собак мала вже не такий спантеличений вигляд. — Нам потрібна ще одна лапа, і ми ухвалимо рішення без вожака. Ну як, сподобалося вам?

Від тихого гарчання в нього заворушилися вуса. Біля Марти й Стрілки походжала Лада на пригнутих задніх лапах.

— Замість нас рішення завжди знаходив Альфа. Він не потребував дорадників. Так було простіше.

Щасливець пригадав ті випадки, коли Альфа був неспроможний на ухвалення рішень, бо цілковито втрачав упевненість у собі. «Він до нестями перепудився чорної хмари. Геть не знав, що робити». Але нагадувати про це зграї на другий день загибелі вожака було б очевидною нешанобливістю.

— Його тут нема, — натомість зауважив на те Щасливець.

— Але ж ти тут, — заскімлила Сонечко, вона вже не могла стриматися. — Щасливцю, чому ти не хочеш ухвалювати рішення за нас усіх?

— Так було б простіше, — погодилася Хапа. — Оті Чотири Лапи не надто застосуєш, якщо рішення потрібне поспіхом.

Щасливець дивився на щораз темніші хмари. Небесні Собаки вже гарцювали над головами зграї, випускаючи краплі дощу. Ось вони залопотіли рясніше, розпліскуючись на шкурі Щасливця. Зграї треба було десь ховатися.

— Аякже, якщо я ухвалюватиму всі рішення, то так буде простіше. — Щасливець заглянув Хапі у вічі. — Але легше для тебе. Утім чи хочеш ти, щоб усеньке твоє життя тебе водили за ніс так, ніби живеш із довголапими, ну, ніби ти повідкова собака? — Він обернувся й суворо глипнув на Сонечко. — Невже ти за це боролася й заради цього вижила, щоб дозволити комусь іншому над тобою верховодити? Ти хочеш, щоб я тобі казав, що думати, що їсти, коли лягати спати, коли вставати? Навіть якщо це призводить до того, що ти майже не їси? Навіть якщо ти спиш на протягах і прокидаєшся від студеного холоду?

— Собаки вищого рангу наїдаються досхочу, — не здавалася Лада.

— Ліпше б собаки вищого рангу більше знали, — відпалив Щасливець, бо йому вже ввірвався терпець. Дощ лопотів по його голові, і шкура вже просякала вологою. — Хочеш бути в когось наймичкою? Так тобі добре! Але гаразд, якщо ви цього хочете, то я ухвалюватиму геть усі рішення замість вас. Я ухвалюватиму рішення заміть Колючки, Жука, замість усієї зграї, якщо це те, чого ви так палко бажаєте.

Холодно-блакитні очі Лади перестрибнули на цуценят, а тоді зупинилися на лапах Марти, Щасливця та Стрілки, які разом втискалися в грязюку. Пастуша собака неохоче захитала головою. Потім ступила крок уперед, опустивши білу лапу біля лапи Щасливця.

— Гадаю, нам треба йти стежкою з гальки, — пробурчала Лада.

Радісно гавкнув Щасливець.

— Усе, рішення ухвалено! — Він збуджено підскочив до Лади й буцнувся з нею головою, розмахуючи хвостом у повітрі. — Ми йдемо тією рінистою стежкою і дивимося, куди вона нас приведе. Сподіваюся, до якогось теплого та сухого місця, де є досить їжі й де лютопсам нас годі буде знайти!

Лада згідно гавкнула й теж завихляла хвостом.

— Ми ухвалили наше спільне рішення.

— От бачите, зовсім нескладно, — заскімлив він, лижучи її м’яку шерсть на шиї.

Сонечко аж сяяла від щастя.

— Ми самі можемо ухвалювати рішення! Нам не потрібний Альфа! — дзявкала вона так, ніби щойно все збагнула.

«Поволі, крок за кроком, — думав Щасливець, рушаючи до рінистої стежки. — І ми чогось зрештою досягнемо». Йому залежало не тільки на тому, щоб уникнути ролі вожака, він також хотів навчити собак самостійно думати. «Бо тільки такий підхід може нас урятувати, — думав він. — Кмітливість і гострота розуму». Лютопси були великими задирами, але Щасливець знав, що його собаки можуть бути кращими. Вони можуть бути розумнішими.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки пішли рінистою стежкою. Щасливець тримався ззаду, щоб не здавалося, ніби то він очолює зграю. Лада вихляла хвостом, а обабіч прямували Колючка та Жук. Мікі підбадьорливо гавкнув і жартівливо підштовхнув Марту в бік.

— Світ такий великий, — сказав пастуший собака. — Чи ти собі колись уявляла все це, коли була повідковою собакою? — Він роззирався, і Щасливець бачив його біло-чорну морду збоку. — Колись раніше я, крім міста, нічого до пуття й не бачив. Після Великого Гаркуна побачив ліси й пущі, озера й річки, а ще пустища, на яких трава росте заввишки з твою голову, та місцини, де пісок вкриває Собаку-Землю так, що навіть не видно її бурої шерсті.

— Ні, я теж собі такого навіть не уявляла, — відповіла Марта. — Звідки ж я могла думати про таке? Мої довголапі час від часу вивозили мене з міста. Ми довго їхали шумокліткою. І я не бачила, куди ми їдемо, бо вони мене завжди саджали на заднє сидіння.

— Ой, як страшно, — заскімлила Стрілка, яка підслухала їхню розмову. — Я ніколи не залізла б у шумоклітку.

— А я звикла, — сказала Марта. — Потім ми опинялися в гарних місцях. Одного разу потрапили у величезний двір з деревами та струмком. Довголапі спустили мене з повідця побігати, чого ніколи не ставалося в місті. Тому варто було змиритися із сидінням у шумоклітці.

Ідучи одразу за ними, Щасливець не бачив очей Стрілки, але вловив скорботний тон, що був у її голосі.

— Я не витримала б ходити весь час на повідці…

— І я не витримала б, — мовила Марта. — Ніхто не витримає.

Щасливець уповільнив ходу. Дуже тішився, що собаки, попри нещодавні сварки, легко ладнають між собою. Альфи нема, але вони виживуть, якщо допомагатимуть одне одному. «Нам не потрібно ніякого вожака». Коли вийшли на похилу ріняву стежку, то відчув легкість у лапах. Стежка вела геть від скелі, завертала у глиб суходолу, де в невисокому чагарнику можна сховатися від вітру. Над Безкраїм озером нависали хмари, а тут було трохи сухіше. «Ми ухвалили правильне рішення — ухвалили його разом».

Заглибившись у свої думки, Щасливець не звертав уваги на Сонечко, поки не торкнувся до неї вусами, коли мало не зашпортався за неї. Він зрозумів, що інші собаки зупинилися недалеко попереду.

— Що таке? — запитав він, нашорошивши вуха.

Побачив, що Солодуня розмовляє з Беллою. Сестра покликала його до себе.

— Тут розгілка. Не знаємо, куди повертати.

Щасливець підійшов до неї ближче. Авжеж, рінява стежка роздвоювалася в напрямку до скель і в глиб суходолу. Щасливець зиркнув на стежку до скель і затремтів, подумавши про поривчастий вітер і дощ над водою. «Треба йти у глиб суходолу, подалі від негоди». В уяві він знову побачив перекошену від страху морду Альфи, коли вовкособ упав у Безкрає озеро, і Стрибу, з вухом, що затулило їй око, коли її тіло похитувалося на хвилях. Йому також хотілося якнайшвидше позбутися сумних спогадів.

Белла пильно дивилася на нього.

— То як ми вчинимо?

Щасливець роззявив пащу, щоб сказати щось, але тільки клацнув зубами. «Ні. Я таки не казатиму, що їм робити, бо стану Альфою».

Після недовгої мовчанки мала Сонечко запищала:

— Ходімо геть звідси. Мені вже набридла ота річкова осока! І лютопси взяли собі за звичку нишпорити понад Безкраїм озером. І тут постійно падає дощ. У корчах тепліше. Сухіше!

Наперед неї вийшла Громовиця та звернулася до зграї.

— Дощу нема чого боятися. Повертаймо назад до скель, до покинутого селища.

— Але ж там табір лютопсів! — заскімлила Стрілка.

— Саме так! Мені вже настогиднуло оте вічне від них переховування. Вони не сподіваються, що ми повернемося. А ми підкрадемося до них і заскочимо зненацька.

«Що за дурниці, — подумав Щасливець, але промовчав. — Нехай вони самі дійдуть свого рішення».

— Отже, я кажу так, — вела далі Громовиця. — Ми прямуємо до скель і заходимо в містечко. — Вона вдарила лапою по гальці. — Мені потрібно ще три собаки. Хто піде зі мною?

Лада завила, протестуючи.

— Знову до лютопсів? Ти геть чисто здуріла?

Мікі вирячив свої брунатні очі.

— А нащо нам з ними нової катавасії, якщо нам її достоту не треба?

— Бо мені настогиднуло від них переховуватися! — повторила Громовиця. — Якби вони не напали на нас, то Альфа залишився б живим. Треба за нього відомстити!

Щасливець ледве стримувався, щоб не загарчати на неї. «Громовиця ненавиділа Альфу. Вона могла його врятувати, але не відповіла на його благання допомогти. Тому вона аж ніяк не хоче помститися за смерть Альфи. Це привід для того, щоб зійтися у двобої з Бритвою».

На щастя, він був не єдиним, хто категорично не погоджувався з Громовицею. Марта важко сіла на землю, її щелепи тремтіли.

— Ти поводишся, як дурне цуценя! — дорікала вона їй. — Ти навіть не подумала про небезпеку, на яку нас наражаєш. Мікі правильно каже: нам аж ніяк не треба шукати собі ґудзя з тими скаженими псярами.

Молода собака наїжачилася, настовбурчила загривок, а очі аж палахкотіли.

— З тими скаженими псярами перебуває мій брат, — загарчала вона. — Хіба ви забули, як він захистив нас від зграї Бритви? Він не повністю ще втрачений для нас! Хіба не хочете визволити його з неволі?

У розмову втрутився плосконосий Скигля й ледь чутно пробуркотів:

— Її брат не велика втрата для зграї. Можливо, Альфа добре казав, що Громовиця має піти до лютопсів — добровільно. — Його витрішкуваті очі перестрибували із собаки на собаку. — Там її рідня.

Він поклав свою малу лапу на рінь і чекав ще на три лапи від інших собак.

— Ах ти, смердючий щуре! — завила Громовиця й рушила до Скиглі, вишкіривши зуби.

У Щасливця так стиснулося горло, що не мав як дихати. «Та ж вона відкрутить йому голову!» На захист Скиглі кинулася Марта й відштовхнула Громовицю набік. Молода лютособака впала на кущ, з якого полетіли дрібні листки. Скигля сховався за Солодуню, його боки тремтіли від страху.

Громовиця підвелася на лапи, обтрясла із шерсті листя, люто загавкала:

— Чому ти його захищаєш, Марто? Чому?

На превеликий подив Щасливця, вона підскочила до водолазихи. Пірнула Марті під живіт, крутнулася й вистрибнула їй на спину. Кігтями передніх лап вп’ялася Марті в плечі.

Заверещала, заскавчала від страху Сонечко. Решта зграї ніби заклякла та мовчки дивилася, як Громовиця встромила свої зуби у вухо Марти.

Водолазиха заверещала, намагалася стрясти Громовицю зі спини, утім лютособака вже зімкнула лапи навколо її шиї. Важко було щось сказати про те, як глибоко Громовиця встромила зуби в товсту шкуру Марти. Молода собака вирячила очі, геть оскаженіла й могла завдати серйозних ушкоджень. Марта знову спробувала стрясти зі спини нападницю, утім Громовиця ще глибше встромляла зуби. Тож Марта вигнула голову й стала на задні лапи. І потужно крутнувшись, скинула Громовицю зі спини. Лютособака впала на землю, зірвалася на лапи та знову напирала, готуючись стрибнути на Марту. Зі страхітливим гарчанням кудлата собака відскочила вбік, щойно Громовиця ринулася на неї, тож лютособака промахнулася, протаранила стіну чагарнику та помчала просто до урвища.

— Громовице, ні! — гавкнув Щасливець.

Молода лютособака завила від страху, бо усвідомила, що зараз зірветься в урвище. Загальмувала, борознячи лапами землю, але розгін був надто великий. Одна передня лапа зісковзнула з каміння, і рінь поцокотіла вниз, до Безкрайого озера. До неї підстрибнув Щасливець, схопив зубами за шкуру на шиї і потягнув назад. Кинув Громовицю на кущ дроку й опустив голову, важко дихаючи. Відвернув очі, не мав сили на неї дивитися.

Схвильоване ремствування прокотилося зграєю, але ніхто із собак не ворухнувся. Нарешті кущ дроку захитався, і Громовиця підвелася. Низько понурила голову, тягла за собою похнюплений хвіст, але очі її далі іскрилися, коли минала Марту й сідала біля Щасливця.

— Заради Духовних Собак, що ти робиш? Що ти собі гадаєш? — заговорив він. — Та Марта, можна сказати, твоя мама-собака. Від самого початку вона тебе тільки підтримувала й захищала. Як ти могла отак на неї напасти?

Його голос затремтів від гніву, боки дрижали від потрясіння. Він озирнувся на місце над урвищем, але намагався не думати про те, що могло статися. «Невже вона не усвідомлює, що мало не впала у прірву?» До них підповзав туман. Щасливець роззирався по чагарнику, а тоді знову обернувся до скелі. Там, де ріниста стежка повертала ліворуч, віддалік побачив вицвілу білу стіну, яка скидалася на частину покинутого будинку довголапих.

— Ходімо до того будинку, відпочиньмо й подумаймо, що робити далі, — сказав він.

Задзявкали на знак згоди собаки, і Щасливець рушив до білої стіни на чолі всієї зграї попри свою рішучість навчити їх робити все самостійно. Почув якесь шкрябання, біля нього з’явилася Громовиця, а тоді вона рушила попереду всіх собак. Високо задерла ніс, гордовито нашорошила вуха.

Щасливець не вірив своїм очам. «Чого це вона така самовдоволена? — А тоді зрозумів. — Будинок довголапих розташований саме в тому напрямку, куди вона хотіла йти». Гнів розпирав груди Щасливцеві, підповзав до горла. Від ледве стримувався, щоб не вчепитися зубами їй у вухо. «Дурне цуценя!» Вона просто не чує того, що він каже.

Вдихнув на повні груди повітря, надто сердитий, щоб їй щось пояснювати. Також розумів, що вони підходять близько до краю скелі. Уздовж кущів біля будинку довголапих тяглася дротяна загорожа. У деяких місцях вона впала, і в прогалинах виднілося круте урвище, що спускалося до Безкрайого озера. Можливо, огорожу пошкодив Великий Гаркун. Після цієї думки Щасливець став уважніше придивлятися до будинку. Чи безпечно в ньому перебувати? Стіни змережані тонкими тріщинами, а прольоти, де мав бути прозорий камінь, зяяли пусткою. Загалом будинок здавався менше пошкодженим, ніж високі будинки в місті. Двері були відчинені навстіж.

— Заходимо досередини? — запитав хтось із собак, а Щасливець уже обережно переступав поріг.

Усередині побачив простору порожню кімнату з купою сидінь, перевернутих набік, і довгий дерев’яний поміст на ніжках, схожий на той, на якому довголапі їдять у міських Харчевнях. Та якщо колись тут і пахло їжею, то за нею вже давно слід пропав. Щасливець нюшив розчарований, але не здивований. Вичовгані дошки на підлозі залишалися сухими, у кімнаті було тепліше, ніж надворі, також тут можна було схватися від морозяного вітру й густого туману, який насувався.

— М’яка шкура! — дзявкнула Ритка, протиснулася повз нього й побігла до пухнастої шкури в дальньому кутку кімнати. — Таку саму мої довголапі мали у своєму будинку! Вона така приємна на дотик і дуже тепла.

За нею досередини позабігали інші собаки й повсідалися на м’якій шкурі. Щасливець зітхнув, а подушечки його лап приємно провалилися у ворсисту тканину, відчувши тепло й затишок уперше після того, як покинув табір і вирушив із загоном на пошуки Пломеня. Лада заходилася вилизувати Жука та Колючку, а Мікі лизав Марті вухо — як міг, так і заспокоював, бо вона, здається, досі ніяк не могла отямитися від сутички з Громовицею.

Маленька Сонечко прочистила горло.

— На скелях небезпечно. Дуже легко втратити рівновагу. — Вона опустила очі, уникаючи важкого погляду Громовиці. — Над урвищем завжди холодно і нема чого їсти. — Вона глибоко вдихнула повітря й звела очі. — Я собі гадаю, що нам треба йти у глиб суходолу. — Вона поклала брудну білу лапу на м’яку шкуру перед собою. — А як ви всі вважаєте?

Марта опустила величезну перетинчасту лапу біля тієї лапки. Завбільшки з голову Сонечка.

— Ти правильно вважаєш, — сказала водолазиха, зиркнувши на Громовицю крижаним поглядом.

Сонечко радісно завихляла закрученим хвостиком, а Щасливця огорнула хвиля прихильності до маленької собачки. «Вона не звикла, щоб до неї дослухалися», — подумав він.

Інші собаки вагалися, дехто обмінювався невпевненими поглядами. Жук щось прошепотів до Колючки, і молоді собаки вийшли наперед та поклали лапи на м’яку шкуру.

Лада пригнула вуха до голови.

— Вам ще не можна класти лапи. Ви лишень цуценята.

Вона кивком поманила їх до себе, але втрутився Щасливець.

— Кожен собака повинен сам вирішувати, що йому робити. Усі мають право бути почутими, кожен з нас.

— Дуже густий туман, — дзявкнула Колючка. — Мені страшно й холодно. Ми думаємо, що буде ліпше, якщо підемо тією другою стежкою, а Жук от каже, що занюхав кролика.

Той кивнув головою, а Ключка ще міцніше притиснула лапу до м’якої шкури.

— Тоді все вирішено, — сказав Щасливець. — Ми йдемо стежкою, що веде у глиб суходолу. Тільки треба, щоб туман розсіявся. Бо навіть не побачимо рінистої стежки. Наразі небезпечно вирушати в дорогу. Тоді відпочиваймо.

Колючка й Жук радісно задзявкали, дуже пишаючись, що здійснили свій внесок в ухвалення рішення. Сонечко також сопіла від задоволення, ходила туди й сюди, її пінистий хвіст радісно підстрибував.

Марта підвелася на лапи та, позіхнувши, пішла до довгого дерев’яного помосту.

— Там ніби щось є, — пробуркотіла вона.

— Щось таке, що можна їсти? — запитала Белла й подріботіла за нею.

Марта насупилася.

— Я не впевнена.

Вона поклала передні лапи на дерев’яний поміст. Під її вагою він нахилився, і з нього скотився великий прозорий предмет, що впав на підлогу. Маленькі білі кульки розсипалися по долівці. Марта злизала кілька таких кульок великим рожевим язиком.

— М-м-м…

Собаки побігли до білих кульок і заходилися їх хрумати. Щасливець принюхався до однієї. Мала солодкий горіховий запах. Він узяв одну в пащу та скривився. «Надто вже солодка». Інші собаки буквально лигали ті кульки. За якийсь час Хапа стала ходити вихилясом по кімнаті, вдаряючись об сидіння довголапих і дзявкаючи. Жук і Колючка кинулися їй навздогін, за ними пострибала Ритка.

«Що з ними сталося? — питав сам у себе Щасливець. Солодкі кульки додали їм енергії. — Вже й відпочивати не треба». Усе це мало досить кумедний вигляд. Навколо гарцювали собаки. Потім підійшла Громовиця й нерішуче стала біля нього.

— Прошу вибачення за свою поведінку. Я не повинна була нестямитися та скипати.

Щасливець напружився.

— Ти так кажеш, аби тебе не сварили?

Громовиця мала ображений вигляд.

— Ні. Я розумію, що мені не можна давати волю гніву. Розумію, що скоїла зле.

Щасливець кивав головою.

— Тоді вже проси пробачення в Марти.

— Та попрошу, — запевнила його Громовиця, дивлячись на велику чорну собаку, що ганялася по кімнаті разом з іншими.

Щасливець обернувся до Громовиці, розмірковуючи над тим, чому вона настільки імпульсивна й так легко спалахує. «Останні кілька днів були важкими. І можливо, потрясіння й скорбота таки далися взнаки». Він подобрішав, його плечі опустилися.

— Ти хотіла ще про щось поговорити?

Громовиця облизала зуби, далі спостерігаючи за собаками, що бавилися.

— Я справді вважаю, що нам треба йти стежкою в бік скель, у бік містечка. У Бритви перебуває мій брат, вона хотіла й мене забрати до себе навіть після того, як убила на моїх очах Крутя. Не знаю, чого їй від мене треба, але хочу дізнатися. Ми сильна зграя, з досвідченими бійцями, ми не повинні постійно переховуватися.

— Ти нібито все правильно кажеш, Громовице. Бо ми справді не знаємо, чому лютопси так хочуть повернути тебе назад у зграю. Але йти на ще більше загострення взаємин з Бритвою дуже небезпечно. Не всі собаки — вроджені бійці.

І хотів був додати: «Наприклад ми». Але ні, не те він мав на увазі. Щасливець пильно подивився на молоду лютособаку. «Запальність — у її крові. Але це ще не означає, що вона погана».

Він спостерігав за іншими собаками. Нарешті вони перестали гарцювати й повлягалися на м’якій шкурі трохи подрімати. Собака-Сонце тим часом добіг до небокраю. Щасливець визирнув крізь отвір з розбитим прозорим каменем. Починало сутеніти.

— Будь ласка, Щасливцю, — прошепотіла Громовиця.

Він обернувся до її палких очей.

— Гаразд, — пробуркотів у відповідь. — Виспимося, а вдосвіта ми з тобою, поки всі сплять, підемо подивимося, що там коїться. Треба переконатися, чи вони не йдуть за нами. Але ти мусиш мені пообіцяти, що нічого не робитимеш без мого дозволу. Не кидатимешся в бій! Обіцяєш?

Громовиця покірно схилила голову.

— Обіцяю.

— І попросиш у Марти пробачення вже цього вечора.

Громовиця звела очі.

— Так говориш, ніби якийсь Альфа! — дражнилася вона.

Щасливець жартома вишкірив зуби.

— Ти збираєшся робити те, що я тобі кажу, чи ні? — наполіг він, і Громовиця подріботіла до Марти.

— Вибач, — почала Громовиця. — Мені не треба було такого робити.

Водолазиха насторожено сіла.

— Таки не треба було, — сказала вона захрипло.

Щасливець чекав, що Громовиця казатиме далі. Відчув холодний мокрий дотик собачого носа на своєму вусі з приємним запахом. Біля нього сіла Солодуня, і його серце затріпотіло. Відчув тепло її тіла.

— Дуже тобі вдячна за все, що ти зробив для нас, — сказала вона тихо. — Оті твої Чотири Лапи… дуже незвичайно.

— Ти так гадаєш? — дещо з іронією спитав Щасливець пошепки.

Прудкобігунка схилила набік голову.

— Ну, треба подивитися, чи приживеться твій підхід. Але варто спробувати, і якщо не спрацює, то ми завжди зможемо вибрати ватажка.

Щасливець вигнув голову до Солодуні. «Вона справді хоче очолити зграю». Солодуня підвела вузьку морду.

— Якщо хтось із нас стане на чолі зграї, то інший стане його помічником.

Вона притулилася боком до Щасливця, і він знову забувся в її ніжному теплі та солодкому запахові.

— Ми всі знаємо, що ти впораєшся із цим завданням, — сказав Щасливець і грайливо смикнув хвостом. — Ну, хіба що тобі треба забути деякі уроки Альфи.

Вона насупилася та обернулася до нього. Але, видно, помітила жартівливий блиск у його очах, тож тільки легенько куснула його за вухо.

— Ото мерзотник, — пробурмотіла вона. — Вмієш мене дражнити! — Її язик полоскотав його вухо, і він відсмикнув голову. — Ти так легко від мене не втечеш!

Солодуня вдавано сердито загарчала й куснула його за вухо трохи сильніше.

— То ти так? — гавкнув Щасливець. Насправді йому подобалося тепло її дихання й те, як вона стискала зубами його вухо. Він носом легенько штовхнув її в щоку. — Ти хочеш бути моєю Бетою!

— Навіть дуже хочу! — загарчала вона, відштовхнувши Щасливця. Вона схилила свої передні лапи в жартівливому поклоні. — О, великий Щасливцю, як я можу тобі прислужитися? Ось так? Чи ось так?

Вона стрибнула вперед, збила його з лап і заходилася лизати його вуха. Він щасливо дзявкав, грайливо кусаючи її за бік. Потім вони почали брикати по великій кімнаті, гавкали та скімлили, поки інші відпочивали. Нарешті, важко дихаючи, знеможено попадали на дерев’яну підлогу.

Солодуня встала на свої граційні лапи й пішла до м’якої шкіри, на якій уже більшість собак спала. Сіла, біля неї сів Щасливець, заплющивши очі. Вдихав її заспокійливий запах.

— Добраніч, Щасливцю, — прошепотіла вона.

Він ближче присунувся до неї, вона не відсунулася. Ліг і поклав голову біля її голови.

— Добраніч, Солодуню!

Зітхнувши, Щасливець нарешті поринув у приємний сон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець важко опустився на засніжену землю. Хотів підвестися на лапи, але вони були важкі, як камінь. Почув нестямний гавкіт і побачив купу собак, що билися.

Повз нього пролетів шквал темних шкур, у сяйві Собаки-місяця зблиснули ікла. По спині тремтінням пробіг страх, у горлі перехопило віддих. Крізь хуртовину він побачив вартового собаку, що накинувся на двох молодих прудкобігунок, з його пащі звисала слина. Мама-собака обернулася до свого цуценяти, впиваючись зубами в його шию. Її голови через хуртовину майже не було видно, але Щасливець ніби звідкись її знав. Він спробував закричати, хотів, щоб вона цього не робила, але слова так і не вирвалися з його горла.

Чому це відбувається? Щасливець, попри важкість у лапах, усе ж таки підвівся. Холодні сніжинки кружляли в повітрі й падали на землю, де вони перемішувалися з потоками крові.

Раптом до нього згори долинув якийсь гул, і він подивився на небо. Невже це велетенський птах, що носить довголапих над містом? Він чув, як крила лопотіли в повітрі. Сніп світла упав з його тіла, освітивши собак, що билися. Щасливець заскавучав від жахіття, яке побачив: клацання зубів, роздирання та шматування плоті, оскаженілі очі. Божевілля! Він задер голову, щоб завити, але не зміг. У небі спалахнула блискавка, від грому здригнулося ціле тіло Щасливця. Небесні Собаки не на жарт розлютилися, пригнавши білу хуртовину. Він чув, як хтось кликав його на ім’я, але не міг відповісти: здавалося, щелепи в нього стягнуті міцною павутиною.

«Щасливцю? Щасливцю?»

— Щасливцю?..

Він розплющив очі, відчувши на морді теплий, вологий дотик язика. Просто йому у вічі дивилася Солодуня. Тіло Щасливця нило від перенапруження, а щелепи були так міцно стиснуті, що аж боліли. «Ще один страшний сон. — Він набрав повні груди повітря та спробував розслабити тіло. — Все було ніби насправді».

— Що, знову полювала за кроликом уві сні?

Він торкнувся носом до Солодуні, сподіваючись, що його випадкові слова її обдурять.

Але вона відхилилася від нього, не зводячи очей, і прошепотіла:

— Ні, не полювала.

Шерсть на загривку Щасливця настовбурчилася. Чи не кричав він уві сні? Чи не розповідав щось зі свого чорного сну? Роззирався й пригадав, що вони в будинку довголапих. Було темно, світив Собака-місяць, зазирав крізь прогалину, де мав би виблискувати прозорий камінь. Решта собак лежала поряд, поскручувалася калачиками на м’якій шкурі. Щасливець чув їхнє тихе похропування. Неподалік лежала Громовиця, згорнувшись у тугий клубок. «Добре, що нікого не розбудив».

Солодуня дивилася на нього стривожено.

— Я все зрозуміла, — прошепотіла до нього вона. — Тобі знову приснився страшний сон. Твої губи ворушилися так, ніби ти хотів щось сказати, але не міг. І все ж таки…

Щасливця охопив сором. Затамував дух і чекав, що вона скаже. «Невже я щось говорив про Борвій собак — про страхітливу битву?»

Зиркнувши на заснулу лютособаку на дальньому краї м’якої шкури, Солодуня обернулася до Щасливця.

— Ти вимовляв губами слово Громовиця, раз за разом. «Громовиця, Громовиця, Громовиця». Ти скавучав, але тихо. Тобі снилася вона? Щасливцю, що таке?

Він понурив очі. Обернувся й побачив перші проблиски світла, що просочувалися через відчинені двері. Ще трохи, і вони з Громовицею вирушать до селища: він пообіцяв їй розвідати, що там діється в лютопсів. Почав потягуватися й похитнувся, бо в нього затремтіли лапи.

Солодуня швидко встала й умить загородила йому дорогу.

— Ти нікуди не підеш, поки не розкажеш, що тобі марилося. — Вона лизнула себе в ніс. — Тобі колись таке вже снилося? Ну, тоді, коли ти знепритомнів під час Великого Завивання? Тобі завжди те саме сниться?

Щасливець хотів був запротестувати, але вся його рішучість за мить щезла. «Я пообіцяв собі, що ніколи їй не брехатиму». Він знав Солодуню довше, ніж будь-хто інший у зграї, за винятком сестри Белли. Попри все що сталося, вони разом були тут, хіба не так? Він озирався на заснулих собак: на диких собак, таких як Лада й Хапа, на повідкових собак, таких як Мікі й Бруно. Він мав до них дуже теплі почуття, бо стільки вже пройдено з ними доріг. Якщо їм справді щось загрожує, то Солодуня має про це знати. Либонь, вона й допоможе.

Зітхнувши, Щасливець знову опустився на м’яку шкуру, поклавши голову на лапи. Пригадав сон, і його знову охопив страх. Тихо заскімлив, не маючи сили довго мовчати.

— Розпочни від самого початку, — прошепотіла вона.

Під звуки розміреного похропування Марти Щасливець тихо розповідав Солодуні про сни, які стали йому снитися після Великого Гаркуна.

— Кожен ніби й не схожий на попередній, але завжди сниться якась битва. Деколи сниться, що я десь оточений кригою. А деколи, як сьогодні вночі, падає сніг і віє вітер, навколо б’ються собаки. Завжди страшенно холодно, а в повітрі — запах крові.

Солодуня здригнулася й пригорнулася до нього.

Щасливець видихнув:

— Громовиця Собак.

Це вперше він вимовив ці слова вголос. А вимовивши, запанікував. «А якщо сон тепер справдиться? А якщо вимовлені вголос слова збуваються в житті?» Він захитав головою. Забобонні дурниці. Казна-що. Утім дуже здивувався, коли поглянув угору й побачив перелякані очі Солодуні.

— Я чула про таке, — спохмурніла прудкобігунка. — Не пам’ятаю коли… Видно, коли ще була цуценям. Нам розповідали казки про Борвій собак, про страхітливі битви, де Блискавець воював з Духовними Собаками. А тепер ти кажеш, що тобі приснилася така битва. — Вона схилила голову набік. — І що це означає?

Щасливцева шерсть настовбурчилася.

— Не знаю, Солодуню. Але всі вуса на моїй морді, уся шерсть на спині підказують мені, що нам треба бути напоготові. Треба готуватися до битви, що змінить наше життя назавжди.

— До битви з лютопсами? — запитала вона.

Щасливець облизав губи.

— Ба навіть до більшої битви. Не просто до битви із собаками, з якими ми не ладнаємо. До битви за майбутнє. — Він далі відчував сморід крові. — До страхітливої битви. До битви з багатьма смертями.

Солодуня тривожно нашорошила вуха. Поглянула на заснулих собак.

— Наші собаки також битимуться? — запитала пошепки вона. — І лишаться живими?

Щасливець міцно зажмурив очі, пригадуючи. Образи з його сну були невиразними: неспокійне біле небо, цокання зубів, пасма вирваної шерсті… Заскімлив у відчаї.

— Не пам’ятаю. Вибачай.

Солодуня лизнула його в ніс.

— Усе буде гаразд. Добре, що розповів. Якщо станеться щось, якщо сон справдиться, то нам треба бути готовими. — Вона завагалася, її вуха тремтіли. — Ти розповідав Громовиці про свої сни?

— Ні, — відповів Щасливець. — Вона сама вибрала собі ім’я після битви із Жахом. Ніби знала про мої сни.

— Як ти гадаєш, вона знає щось про битву? Може, запитаємо в неї?

Щасливець озирнувся: його погляд ковзнув по кудлатому чорному хутрі Марти, далі побачив Беллу, Мікі, Стрілку, Хапу. Спохмурнів і підвівся на лапи. Громовиці не було в кімнаті.

Солодуня подивилася в бік, куди дивився Щасливець.

— Де вона?

Він ковтнув слинку, протиснувся повз Солодуню, трохи нестримніше, ніж хотів.

— Вибач, — пробурмотів він. — Мушу знайти її. Має щенячий розум.

«Видно, пішла без мене. А що, коли вона дістанеться до Бритви ще до того, як я її наздожену?»

Пасма туману крізь двері тяглися всередину до кімнати. Щасливець поквапився до виходу.

— Ти куди? — заскімлила Солодуня.

Він вернувся до неї.

— Іду шукати Громовицю, поки вона не накоїла дурниць.

Очі Солодуні потемніли.

— Вона не збирається нападати на Бритву? Ну, не сама ж бо?

Щасливець загнув вуха назад.

— Будь ласка, не кажи нікому про нас. Не хочу, щоб собаки хвилювалися. Повернуся з Громовицею якнайшвидше.

Солодуня зітхнула.

— Гаразд. Тільки не баріться!

Щасливець жартома штовхнув її у плече носом, обернувся й вискочив надвір. Його зустріло холодне, туманне повітря. Над вершиною скелі займався дугою світанок. Прокидався Собака-Сонце.

Щасливець прозирав крізь туман. Відчув свіжий запах Громовиці й пішов по її сліду в бік покинутого селища. Поки продирався попри скелю, запах сильнішав. Йому спирало в грудях віддих, калатало серце. Він би навіть побіг, але так близько до урвища та ще й у такий туман цього робити не наважився. Його аж трясло, коли обережно стрибав униз скелястою стежкою, прислухаючись до гуркоту Безкрайого озера внизу під ним.

Ось стежка почала спускатися ще стрімкіше, і Щасливець уповільнив хід, боячись утратити рівновагу. Коли дістався піщаного узбережжя й покинутого містечка, його передні лапи судомило від перенапруження.

Біля води туман порідшав. Щасливцеві здавалося, що пройшов крізь хмару й опинився на її другому боці. Бачив, як білогриві хвилі лижуть берег та околиці містечка з нагромадженням укритих шаром піску будівель. Нашорошив вуха. Почув гавкіт. Низько присівши й просуваючись з підвітряного боку, наближався до табору лютопсів.

Вдихнув крізь ніздрі повітря та зрозумів, що Громовиця десь недалеко. Уже за мить він побачив її на відстані кількох собак у корчах. Щасливець підкрався ближче, швидко сховався за дерево. Був уже досить близько до неї, міг навіть пошепки її гукнути. Але раптом закляк, настовбурчивши шерсть. Просто перед ними вигулькнули лютопси. Виконували якийсь вранішній ритуал. Вишикувавшись у струнку шеренгу, вартові собаки спостерігали, як один з них бавився з кроликом: гнався за ним, а наздогнавши, приплескував його лапою і знову відпускав. Потім інший собака наздоганяв кролика. Лютопси бавилися переляканим кроликом, у захваті гарчали та дзявкали, бо він стрибав, виляв колами, намагаючись утекти.

Живіт Щасливця стиснувся від відрази. «Просто огидно!» На дичину полюють заради їжі. Але вбивати заради розваги, отак мучити невинну тваринку… Це порушення всіх законів Собаки-Лісу. Це варварство — так поводяться хіба що гострокігті.

Собаки вибухнули нестямним гавкотом, коли кролик зірвався на лапи і, розвернувшись, дременув у корчі, де ховалася Громовиця. Від жаху Щасливець тільки хапнув ротом повітря, бо два лютопси відразу погналися за втікачем. Щасливець зіщулився за деревом, затамувавши дух. Він не бачив, що відбувається, але чув тріскіт сухих гілок і вереск упійманого кролика.

— Тільки подивися, кого ми тут маємо! — загарчав один з лютопсів.

Щасливець наважився визирнути з-за дерева й мало не заверещав від страху. Один з лютопсів тримав кролика за шию, а другий стискав зуби на горлі Громовиці.

Зграя обступила їх, собаки уїдливо глузували з Громовиці, гарчали, насміхалися.

— Вихованка міського щурика! — загарчав один.

— Знайшлася пропажа! — додав другий.

Громовиця пручалася, але звільнитися не могла.

Лютопес із кроликом перегриз тваринці горлянку й кинув тушку на землю під схвальний гавкіт собак, які відразу накинулися на їжу. Щасливець чув хрускіт кісток, пирхання та цямкання. За мить лютопси відскочили, залишивши після себе кілька жмутів шерсті та рожеві хрящі.

Лютопес, який убив кролика, підійшов до Громовиці. Вишкірив зуби й гарчав до неї:

— А тебе ми пошматуємо на ще дрібніші кавалки.

Цього Громовиця не стерпіла, несамовито рвонулася та звільнилася, посунула до кривдника.

— Ану спробуй! — загарчала вона.

Від страху Щасливця занудило. «Вона не зможе з ними всіма битися!»

— Ого! Та це ж цуценятко на ім’я Лиза, — зашипіла Бритва, вигулькнувши з-за зграї.

Громовиця заціпеніла, похнюпила голову, а собаки позадкували. Бритва безтурботно сіла на землю. Вона простягнула брунатну передню лапу й заходилася її вилизувати, коли Громовиця рикала й гарчала на неї. Опустивши лапу на землю, Бритва говорила далі, не здіймаючи голови.

— Востаннє ми здибалися із цим цуценям під смугастим будинком довголапих. Ой, вона дуже билася, тому й не врятувала свого Альфи, ну, хіба не так? — Бритва враз підвела очі вгору. — А може, вона дуже навіть хотіла, аби Альфа впав у воду? Навіть страшно уявити — собака без крихти відданості своєму вожакові.

Громовиця сердито завила.

— Присягаюся, я битимуся з тобою не на життя, а на смерть, якщо ти зачепиш когось із моєї зграї! Альфа загинув, і я прийшла за нього помститися!

Лютопси насмішкувато задзявкали, глузуючи з неї. Заскавучавши від люті, Громовиця ринулася була до Бритви, але двоє посіпак Альфи загородили їй дорогу. Ще двоє заклацали зубами позаду, одному навіть вдалося хапнути її за задню лапу.

«І чого вона прийшла сюди сама? Їй не під силу перемогти цілу зграю!» Щасливця ніби паралізувало, він злякано ховався за деревом, а лютопси штовхали Громовицю від одного собаки до іншого, боляче кусаючи за боки. «Якщо втручуся, то, можна сказати, накладу на себе лапи. — Щасливець це розумів, але не міг мовчки спостерігати за знущаннями з Громовиці. — Тепер вона ніби той кролик… їхня розвага. Треба їй допомогти».

Він уже майже не бачив її серед шарпання та метушні лискучих чорно-брунатних шкур. Знову погустішав туман, зволоживши Щасливцеві ніс та огорнувши білою імлою лютопсів. Щасливець вдивлявся в біле марево, гавкали собаки, клацали зуби, а тоді він почув вереск від болю. Цього вже не стерпів! Усупереч здоровому глузду, Щасливець вийшов з-за дерева й підкрадався до табору лютопсів. Уже за кілька кроків боляче лупнувся об товсту гілку куща, пошепки вилаявся й заходився чекати, поки хоч трохи розійдеться туман.

Коли завитки туману поповзли в напрямку Безкрайого озера, Щасливець кинувся до місця, де були лютопси, і побачив хіба що бридкі останки кролика. Утім ані ворожої зграї, ані Громовиці там уже не було. Принюхувався до землі. Від останків кролика якось дивно пахло, чимсь знайомим… ой, закривавлений трикутний клаптик… Щасливця вивернуло. Вухо Громовиці! Лютопси забрали Громовицю, відірвавши й кинувши в грязюку її м’яке повстяне вухо. У нього запаморочилася голова. Він бачив, як вони мучили того кролика. Мучили… і вбили.

У грудях тривожно гупало серце. Щасливець розвернувся й помчав угору, на скелю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець подряпався вкритою туманом дорогою до покинутого довголапими будинку, де спала його зграя. Коли кам’яниста земля під лапами стала вирівнюватися, йому здалося, що чує гавкіт. До нього долинало два або чотири голоси, і він, важко дихаючи, пришвидшив ходу й завернув за ріг будинку.

З подивом побачив, що собаки чомусь повибігали надвір і стояли на порослій травою скелі, звідки гарчали й гавкали. У повітрі він занюхав запах страху та ще більше спохмурнів. Коїлося щось недобре.

Найбільший гурт собак зібрався біля входу, і Щасливець вигнув шию, щоб побачити, хто стоїть посередині.

— Не чіпай її! — зашипіла Лада, а неподалік несамовито загавкала Стрілка, оголивши зуби.

Белла, що стояла біля неї, ринулася вперед на Солодуню й люто завила. Бруно та Хапа стояли обабіч Белли, заходили ззаду й кусали прудкобігунку за лапи. Скидалося на те, що Лада й Ритка намагалися захистити Солодуню.

— Ану перестаньте! — дзявкала Сонечко своїм верескливим голоском. — Що ви робите? Ми одна зграя!

Але інші собаки не звертали на собачку жодної уваги.

Щасливець не вірив своїм очам. Він втиснувся поміж Хапою та Бруно, загородивши Беллі дорогу до Солодуні, його хвіст був напружений. Побачивши його, собаки повідходили від Солодуні.

— Заради Собаки-Лісу, що до вас приступило? Не встиг я піти, як на, маєш!

Його погляд ковзав із собаки на собаку. Хапа потупила очі, а Стрілка коротко заскавчала. Солодуня захитала головою. З її темної облямівки навколо ока крапала кров. «Вона поранена». Заквилило його серце, Щасливцеві хотілося підбігти до неї та зализувати рану. Натомість він грізно подивився на собак.

— Сонечко правильно каже. Ми одна зграя! А ви що собі гадали?

Белла зиркнула на нього з викликом.

— Тобі добре стояти собі там і повчати нас. Де ти був, Щасливцю? Ми прокинулися, а ти з Громовицею щез. — Белла сердито втупилася поглядом у Солодуню. — Це вона виперла тебе з кімнати, хіба ні? Бо схотіла побути Альфою. Тому вирішила позбутися тебе. А я взяла й запитала її. Вона стоїть і мовчить. Їй забракло клепки навіть для того, аби щось збрехати!

Бідолашна Солодуня! «Вона намагалася мене покривати, і ось що з того вийшло». Він люто обернувся до сестри.

— Ніхто мені не казав нікуди йти. Я пішов, бо Громовиця у страшній біді. Чуєте мене? Лютопси захопили Громовицю!

Від потрясіння зграя заскімлила.

— Вони вже тут? — дзявкнула Сонечко й затремтіла.

Стривожено загавкала Ритка, а в Бруно настовбурчився загривок.

— Ні, не тут, — відповів швидко Щасливець. — Вона зійшла до їхнього лігва. Хотіла переконатися, що вони за нами не стежать, але вони її викрили та схопили.

— Та шкода, що так сталося з Громовицею, — сказала Белла щось не вельми співчутливо. — Однак ми не знали, що відбувається, а Солодуня мовчить, ніби води набрала в пащу.

Щасливець розпачливо затряс вухами.

— І ви за все це голосували?

— Аякже! — відповіла Белла, й одночасно гавкнула Ритка:

— Ну, не так, щоб голосували…

До Щасливця подріботіла Колючка. Вона скидалася на зменшену копію своєї мами-собаки. Мала кудлату довгу шерсть, майже суцільно білу, за винятком чорних гострих вух і чорної латки, що накривала один бік її морди. Так само, як Лада, мала блакитні очі.

— Аякже. Ми голосували, — тихо, але твердо сказала вона. — Голосували з приводу того, чи варто карати Солодуню, поки вона не зізнається, що вигнала тебе з Громовицею зі зграї. Белла, Хапа, Стрілка та Бруно проголосували «так», а Солодуня розпочала своє власне голосування й отримала чотири «ні». Ось тоді й почалася шарпанина.

У Щасливця в животі занило від почуття провини та розкаяння. Його засада про Чотири Лапи дала серйозний збій. Бо через те, що він пішов за Громовицею і змусив Солодуню мовчати, вона зазнала ушкоджень.

Белла не відчувала за собою ніякої вини. Вона задерла ніс і випнула нижню щелепу.

— Ти, братчику, ніби й добре придумав з тими Чотирма Лапами, але нічого з того не вийшло. Зграї потрібне керівництво, а не безконечне ухвалення рішень, бо воно призводить до сварок і бійок. Нам потрібен Альфа, і я гадаю, що я із цим завданням упораюся. — Вона вперлася поглядом у Щасливця й хотіла, щоб він їй перечив. — Я вже була Альфою, тому знову зможу очолити зграю. Стрілка й Хапа теж хочуть, щоб я була Альфою. Чи не так?

Вона обернулася до них, а ті мимоволі позадкували з підібганими між лапами хвостами.

Сіпнулася губа Щасливця над іклами. «Та мене оточують безхребетні боягузи». Принаймні Громовицю ніхто не міг у цьому звинуватити. Його живіт стиснувся, коли згадав про неї, тому зібрався наполягати, щоб вони негайно йшли до лютопсів. Не встиг він промовити ще першого слова, як вийшла наперед Солодуня.

— Я хочу бути Альфою! — різко сказала вона.

На язику червоніла кров. Від ока до низу морди тяглася довга червона подряпина.

— Ти жартуєш? — насмішкувато гавкнула Белла. — Подивись-но на себе. Ми добряче тебе віддухопелили. Невже ти збираєшся тепер перемогти мене у двобої? Тільки зайвий раз доводиш, що тобі справді бракує клепки. — Белла випнула груди, підійняла жовті вуха й вела далі: — Не плутай страх з відданістю чи прихильністю. Ти була Бетою у вовкособа, але його більше нема. Решта собак, може, і бояться казати правду в очі, а я таки скажу. Твій вовкособ був справжнім самодуром. І нам ліпше без нього.

Собаки приголомшено заремствували. Навіть Щасливець переминався з лапи на лапу. Він далеко не був прихильником Альфи, але негарно отак говорити про вовкособа тепер, коли він загинув.

Белла гордовито підійшла до Солодуні, провокаційно вишкіривши ікла.

— Твій час, помічнице Альфи, минув. Тепер ти нічим не краща від будь-якого собаки в зграї. У мене будеш на побігеньках, як Сонечко.

— У тому, що я Омега, зовсім нема нічого поганого! — заскімлила Сонечко, але Белла навіть не глянула в її бік.

Вона задерла голову, облизуючи ніс.

— Якщо ми… — Вона запнулася. Щасливець чекав, щоб вона закінчила речення. — Ну, якщо ми тепер уже не живемо відповідно до закону Чотирьох Лап, а знову дотримуємося закону Собаки-Землі, тоді посаду Альфи треба виборювати у двобої.

— Правильно, — погодилася Лада. — Наш Альфа не просто сказав, що він наш вожак, та й по всьому. І йому ніхто не давав тієї посади. Але він сам довів своє право на керівництво зграєю у двобої з тим, пам’ятаєте, жовто-білим собакою.

— Так, із Чорнооком. Я пам’ятаю, — сказала Хапа. — Він мав…

— Так-так. Ану я скажу, — втрутився Щасливець. — Він мав чорну латку шерсті навколо лівого ока?

Хапа спантеличено здійняла голову.

— Звідки ти знаєш?

Щасливець зітхнув.

— Не має значення. — Він думав про Альфу в молодому віці. Важко собі було його уявити у двобої кимось іншим, ніж вожаком зграї. — І як відбувається сутичка?

— Як сутичка на здобуття вищого рангу в зграї, але значно жорсткіша. Ніхто не втручається, б’ються тільки двоє собак.

— На смерть? — хлипнула повітря Сонечко.

— Поки один з них не здасться, — сказала Лада, а морда Хапи насмішкувато сіпнулася.

Щасливець нетерпеливо бив лапою по землі.

— Громовиця у великій біді. Якщо ви бодай трошки вболіваєте за неї, то не марнуймо дурно часу. — Він багатозначно подивився на Солодуню та Беллу. — Лютопси… Вони відірвали Громовиці вухо.

Марта, яка мовчки стояла у дверях, ступила крок уперед і сумно завила:

— Відірвали вухо?

Белла напружила всі м’язи, пригнула передні лапи, а на задніх випросталася.

— Тоді не гаймо часу. Призначайте мене вожаком раз і назавжди. І тоді я вам скажу, як нам бути з Громовицею і тими псюгами.

Щасливцеві не сподобався сестрин тон. «А якщо вона, так само як Альфа, вирішить, що Громовиця — завеликий тягар для зграї, і залишить її на поталу отій розгнузданій купі псів?»

Він зиркнув на Солодуню. Кров досі стікала мордою, і одне її око було наполовину заплющене. «Їй не можна в такому стані битися, — подумав він. — Було б добре відкласти все це на пізніший час, коли вони визволять Громовицю». Однак він розумів, що на таке вони не згодяться. І можливо, Белла навіть дуже правильно каже, що зграї потрібна певність і тверде керівництво. Притиснувши хвіст до боку, Щасливець мусив визнати, що його задум із Чотирма Лапами не вдався й сталося не так, як гадалося.

Хапа стала між Беллою і Солодунею. Зграя стихла, а вона заплющила очі й задерла в небо голову:

— Солодуня, прудкобігунка, та Белла, мисливиця, битимуться за посаду Альфи в зграї. Рішення тепер у лапах Духовних Собак. Здійсніть розумний вибір, хранителі землі й повітря. Нехай перемогу здобуде справжній вожак!

Щойно вона промовила останнє слово, як зграя вибухнула гучним гавкотом. Собаки розступилися, готуючи місце для сутички між претендентками. Щасливець став за спиною Мікі, бо не міг спокійно на все це дивитися. «Вже швидше б скінчилося». Він дуже вболівав за Солодуню. Вона постраждала за свою відданість йому. З нею вони товаришують ще від часів Пастки, до того ж вона сильна та шляхетна собака. Але він хвилювався й за свою сестру. Пам’ятав її ще Скавою — веселим, бешкетним цуценям. І розумів, що в отій самовпевненій Беллі багато чого лишається від Скави. «Прошу вас, Духовні Собаки, збережіть мою сестру».

З риканням Белла підскочила до Солодуні. Прудкобігунка вивернулася від неї, відстрибнула на задні лапи й почала молотити передніми лапами по Беллиній голові. Белла відійшла назад і підстрибнула, вдаривши Солодуню лапою по морді.

Щасливець відвернув голову, а решта собак підійшла ще ближче до претенденток. Почув, як Солодуня зойкнула від болю, і сам здригнувся, немовби зазнав сильного удару. Навколо нього лунали схвальні окрики, було галасно. Дехто гавкав ім’я Белли, інші підбадьорювали Солодуню. А ще хтось збуджено дзявкав, стаючи на чийсь бік — вони просто захоплювалися перебігом сутички й божеволіли від запаху крові.

Щасливцеві хотілося затулити вуха. «Солодуня поранена, вона не може битися, як їй належалося б». Крізь гавкіт собак прорізався зойк болю. Щасливець розвернувся й кинувся всередину юрби. Зграя стояла так тісно навколо Белли та Солодуні, що йому довелося розштовхувати собак. Коли він протиснувся між Хапою та Мікі, то побачив, як перед його носом промайнула бежева пляма. Солодуня стояла на лапах з пошарпаним, але переможним виглядом. Це Белла заверещала! Його сестра лежала на землі й судомно хапала роззявленою пащею повітря.

Вона перевернулася на спину, показавши посмугований кігтями закривавлений живіт.

— Здаюся! — важко видихнула вона.

Солодуня сіла, зітхнувши, а Белла зіп’ялася на лапи з гримасою болю та пошкандибала до неї. Собака із золотавою шерстю схилила голову й простяглася перед нею.

— Ти перемогла, Альфо, — видихнула вона в супроводі собачого дзявкання.

Прудкобігунці вистачило глузду не принижувати Беллу. Вона легенько доторкнулася до її носа.

— Дякую за хороший двобій, — сказала вона.

Белла кивнула, встаючи. Пошкутильгала до Бруно, який допомагав зализувати рани. Решта собак поквапилися до Солодуні, попідіймавши вуха, вони вихляли хвостами. Заприсягалися у вірності новій Альфі, а вона дякувала їм із вдоволеним блиском в очах.

Щасливець тішився перемогою Солодуні, але сумував через поразку Белли. Ще прикріше було йому усвідомлювати, що його зусилля, спрямовані на співпрацю між ними, виявилися марними. «Видно, у зграї мусить бути ієрархія, — подумав він сумно й пішов геть від Солодуні та собак, які юрмилися біля неї. Він захитав похмуро головою. — От мені жаль себе, — подумав винувато він. — А Громовиці нема». Вздрів довге дерев’яне сидіння довголапих під будинком, звідки відкривався краєвид над урвищем.

Вистрибнув на підвищення та звернувся до всіх собак:

— Нам потрібно знайти Громовицю. Вона там сама з лютопсами. Їй загрожує смертельна небезпека.

Солодуня оббігла зграю та скочила й собі на сидіння, збоку від Щасливця. Її поранене око майже заплющилося, але вона ніби цього не помічала. Дуже делікатно відсторонила Щасливця трохи набік, а сама стала посередині сидіння. Говорила гучно, щоб її почули всі собаки.

— Дякую, Бето.

Вона лизнула Щасливця в ніс, і він спантеличено поглянув на неї. Вони про це вже ніби домовлялися, аякже, але він не сподівався, що все так швидко станеться. «А мені нічого не треба робити? Скажімо, битися з якимсь собакою?» Він озирався. Решта собак, здається, сприйняли новину як належить.

Говорила Солодуня:

— Громовиця перебуває в лютопсів. Ми вже втратили багато часу, нам треба швидко зайти до їхнього лігва й дізнатися, чи вона там, у них. Бето, ти вже знаєш, де вони є. Ти зможеш показати нам дорогу?

Щасливець вдячно кивнув головою. «Альфа ніколи не просив би мене про допомогу. Він діяв би тільки з погляду власного гонору, навіть якби це зашкодило зграї».

— Дякую… Альфо, — пробуркотів Щасливець. Останнє слово далося йому якось складно, але часу на роздуми він не мав. Зістрибнув із сидіння й побіг, шукаючи слід Громовиці. Запах уже поволі вивітрювався.

— Швидше! — гавкнув він, продираючись крізь густий низький чагарник.

Позаду себе він чув тупотіння лап Солодуні, і його шерсть радісно затріпотіла.

Щасливець повів собак по сліду кам’яною стежкою, яка вела до покинутого містечка. Зграя бігла за ним, а Собака-Сонце тим часом підбивався вище в небі. Своїм золотим хвостом він розігнав туман і осявав їм дорогу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки зібралися на околиці містечка. Холодний вітер попідносив у повітря пісок і припорошував ним геть усе на своєму шляху, тому Щасливець раз за разом обтрясав шерсть, намагаючись бути чистим.

Обернувся до Солодуні.

— Табір міститься у великому, старому покинутому будинку. Але там є охорона. Навіть якщо наразі ззовні нема жодного собаки, лютопси здійснюють патрулювання своєї території, і ми не знаємо, у якому місці можуть з’явитися вартові.

Солодуня звела свою вишукану довгу голову.

— Нам треба підійти до будинку непомітно. Може, там є якийсь боковий вхід?

Щасливець задумався.

— Ходімо за мною.

Він почав обходити запорошену піском вулицю, наближаючись до будинку з вицвілими зображеннями довголапих на стіні, але цього разу з тильного боку. Озирнувся й побачив Солодуню та решту зграї, що тяглася за нею.

Щасливець подріботів по піску, обходячи купи зігнилої річкової осоки та всілякого мотлоху, аж поки не наблизився до задньої стіни будівлі. Із цього боку на стінах не було зображень довголапих. Тонкий шар білої фарби, якою колись покрили стіну, у багатьох місцях облущився, і стало видно сірі, немов твердокам’яна дорога, ділянки. Щасливець озирнувся до Марти, Лади та Белли, які були з ним, коли вони з Громовицею вперше вистежили лігво лютопсів.

— Це та будівля, правда? — прошепотів він.

— Так, ніби вона, — погодилася Белла.

Щасливець опустив морду, принюхувався. Зі стіни віддавало давнім запахом лютопсів. «Варта ходить попри великий відчинений вхід до будівлі з протилежного боку. Вони зрідка сюди зазирають». Тут значно безпечніше, але як їм зайти всередину? За стіною почув приглушене шаркання кігтів, його шерсть настовбурчилася.

— Ходи сюди! — шептав Бруно. Щасливець здригнувся й підвів очі. Старий собака загнув вуха назад. — Ходи до нас. Нам треба триматися купи.

Щасливець зрозумів, що він каже це Сонечку. Мала собачка відійшла до дальнього кінця стіни та щось там порпала лапами в землі, її пінистий хвіст сіпався вперед і назад. Щасливець підійшов до неї, і вона обернулася, винувато заскімливши.

— Вибач. Просто хотіла побачити, куди ведуть ці сходи.

— Сходи?

Аж ось Щасливець побачив, що одна з її брудних білих лап впиралася в металевий прут драбини, що опускалася вниз, через прогалину в землі. Він прозирнув у темряву. Таки так, униз спускалася драбина.

— Чудово! Саме цього нам і треба, — прошепотів він, а Сонечко зблиснула очима.

Подивився на Солодуню, що підбігала до них.

— Ось сходи, що ведуть під будівлю, — пояснював він. — Нам було б добре ними спуститися й глянути, що там таке.

Солодуня завагалася, вдивляючись у темряву. Її хвіст випростався й закляк. Цієї миті Щасливець пригадав, якою заляканою вона була в Пастці, зовсім не схожою на впевнену Бету Альфи, а тим паче — на теперішню вожачку дикої зграї. Він хотів був запевнити її, що їм завжди вдасться втекти, якщо наразяться на небезпеку, але Солодуня вже мала рішення.

— Зграє, — прошепотіла вона, коли до неї попідходили всі собаки. — Ми заходимо всередину. — І першою почала спускатися металевими сходами в черево будівлі.

Щасливець поквапився за нею. Коли він опинився у темряві, то почув тихе чиркання лап інших собак, що спускалися позаду нього. Сходи привели в довгий хід під будинком. З невеликого отвору знадвору пробивалося трохи світла. У Щасливця пригнулися вуса, бо занюхав неприємне сире повітря, щойно зістрибнув з нижньої сходинки й пішов за Солодунею по холодній землі.

Його обігнала Марта. Водолазиха не промовила й слова після шарпанини з Громовицею. Не знати, чи пробачила вона лютособаці.

Щасливець почув, як на землю стрибнула Ритка. Вона притислася мордою до його вуха.

— Не подобається мені тут, — заскімлила вона. — Темно й дуже затхле повітря.

— Ми тут ненадовго, — запевнив він Ритку.

До них обернулася Солодуня. Щасливець бачив її обриси.

— Ти чув? Над головою?

Щасливець повів вухами. Згори долинув скрип, човгання лап. Почув скімлення собаки, але приглушене.

— Видно, ми під самим лігвом, — прошепотів до Альфи він.

Прудкобігунка підійняла вузьку морду.

— Треба підійти ближче.

М’яким глибоким голосом обізвалася Марта:

— Я щось знайшла.

Солодуня та Щасливець пішли за нею в порожнину під лігвом лютопсів. Щасливець побачив кілька проблисків світла в щілинах над головою. Коли очі звикли до темряви, він розгледів ґудзуватий шнур, що звисав із заслінки на стелі.

— А це, видно, небесні двері, — прошепотіла Марта. — Якщо зможемо їх відчинити, то зможемо вийти нагору.

Солодуня задумалася, а Марта зі Щасливцем чекали. Підтяглася решта собак і мовчки стояла.

— Гаразд, — нарешті мовила Солодуня. — Спробуймо відчинити. Але обережно, бо ми не знаємо, що там нагорі.

Марта стисла зубами шнурок та потягла. Зі скрипом заслінка подалася вниз і впала на землю, перетворившись на довгі сходи, що вели вгору. У темному повітрі закружляла пилюка, і Щасливець присів на задні лапи, накривши голову передніми лапами. Ледве стримався, щоб не пчихнути. Коли подивився вгору, то над небесними дверима побачив неяскраве світло. Відразу відчув запах лютопсів, вони були зовсім близько, і вся його шерсть стала дибки.

Солодуня нервово облизала губи, а тоді поклала вишукану лапу на дерев’яну сходинку. Коли вона стала ще й другою лапою, сходи заскрипіли, однак витримали її вагу. Вона пішла догори, ось її голова зникла в небесних дверях. Щасливець занепокоєно чекав, а хвіст Солодуні сіпався над його носом. Потім вона подивилася вниз.

— Нібито нікого, — прошепотіла Солодуня.

Потім полізла крізь небесні двері, тож Щасливець і решта зграї потяглися за нею.

Щойно Щасливець підійнявся вище, як уже знав: вони всередині табору лютопсів. Відчував запах Бритви та її зграї, також упізнав важкі червоні шкури, що звисали з-над дверей. Озирнувшись навколо, побачив, що перебуває в тісному приміщенні за однією із червоних шкур. Прохід вів кудись за шкуру, в темряву. Щасливець опустив голову, запхав ніс під червону шкуру й принюхувався. Повіяло запахом Громовиці, радісно засмикався його хвіст. «Жива!»

Тим часом з небесних дверей вилазили зграйники, тиснулися одне до одного в маленькому приміщенні, завішаному з одного боку шкурами. Марта, Солодуня та Щасливець, які стояли попереду решти зграї, зазирали крізь щілину в тканині.

Щасливець напружився. Громовиця начебто стояла на власних лапах посередині дерев’яного помосту. Позаду неї, на дещо нижчому рівні, він побачив ряди сидінь для довголапих, обернені до дерев’яного помосту. Він зрозумів, що це те саме підвищення, яке він бачив з протилежного боку, коли зайшов до зали, де лютопси влаштували собі табір. Придивившись до стелі, він уздрів ті самі витончені гірлянди квітів і зображення крилатих дитинчат довголапих.

Знову перевівши увагу на Громовицю, Щасливець похнюпив хвіст. Вона перебувала в жалюгідному стані із закривавленою та поморхлою щокою, а ще з великою раною на передній лапі. Її тремтяче тіло було напружене, якесь стулене так, ніби вона комусь протистояла. Він відчував, що лютопси сидять десь на краю дерев’яного помосту, хоча під таким кутом він їх не бачив. За червоною завісою ходив туди й сюди якийсь собака. За мить Щасливець уже впізнав його: «Ікло!»

Молодий лютопес повільно закружляв навколо сестри.

— Якою ж дурепою ти мусила бути, коли спробувала мене вмовити покинути лютопсів і пристати до нещасної зграї дворняг. — Він затнувся, голову тримав біля її вуха. — Нащо мені це? Піти з поважної зграї і жити з галайстрою щурів! Я тобі відкручу й друге вухо, якщо ти ще раз заговориш зі мною про таке!

Він підскочив до Громовиці, і вона, зіщулившись, відсахнулася від нього. У Щасливця защеміло серце: не міг дивитися, як Громовицю принижує рідний брат — її рідна плоть і кров. Почув гавкіт і гарчання лютопсів, що посходилися під дальньою стіною. Зважаючи на звуки, там була ціла люта зграя. «Одна проти стількох собак. Вона не мала жодного шансу на перемогу».

Позаду почув тихе скімлення й обернувся. Колючка вилизувала морду Жукові.

— Мені просто не віриться, що брат здатний напасти на сестру, — прошепотіла вона.

Щасливець знову перевів погляд за червону завісу. «І я так вважав, — подумав він. — Але Ікло виріс поміж жорстокими собаками. Тож він здатен на все».

Громовиця вигнулася, аби бачити брата.

— Ти просто нічого не розумієш! — казала вона захрипло, на її язику була кров. Вона сплюнула на землю й важко ковтнула. — Ти міг піти зі мною! Міг зробити правильний крок. Замість того залишився з Бритвою, яка вбила нашого братика, коли він був ще дуже малим і не міг себе захистити. Яка з неї тоді вожачка? І який з тебе тоді собака?

— Що ти собі дозволяєш? — завила Бритва, але Щасливець її не бачив.

Від дикої зграї підносився запах страху, і він сподівався, що собаки все ж таки заспокояться. Якби хтось зі зграйників запанікував, то їх тут одразу лютопси й накрили б. А якщо їхній запах уже проник за важкі червоні шкури?

Бритва провадила далі:

— Суперечку найліпше розв’язати випробуванням, — загарчала вона.

Ступила крок уперед, і Щасливець нарешті побачив обриси її морди, ікл та гострих вух. Бритва підвищила голос, звертаючись до зграї, але не спускала з Громовиці очей.

— Вони вже не цуценята. Для них пора провести Випробування люттю, яке проходять усі лютопси, коли досягають зрілого віку.

— Я не збираюся брати участі у твоїх випробуваннях! — прошипіла Громовиця. — Ти мене не залякаєш і не зламаєш, як зламала мого брата.

Щасливцеве серце сповнилося гордощів за хоробру молоду собаку.

А Бритва відповідала шовковистим голосом:

— Тебе ніхто не припрошуватиме. — Вона обернулася до Ікла. Тепер її голос став крижаним. — Убий її!

У Щасливця в горлі застрягло повітря. Без найменших вагань Ікло стрибнув уперед. Молодий лютопес ударив сестру передніми лапами в бік, і вона впала на землю, у страхітливому гарчанні заклацали зуби.

Бритва відійшла трохи назад, бо Громовиця покотилися до неї, і досить спокійно промовляла:

— Це Випробування люттю, яке робить з нас справжніх лютопсів. Ікло має довести Громовицю до скаженої люті, він не має права зупинитися чи змилостивитися над нею, поки її не переможе.

Громовиця задеревіла. Щасливець побачив, як розширилися її очі. Вона збагнула, що Бритва хоче від неї несамовитого опору та скаженої люті. Громовиця вирвалася від Ікла й упала на землю, накривши передніми лапами очі й підібгавши між задні лапи хвіст. Але це не зупинило Ікла, і він накинувся на неї, кусав за боки й дряпав кігтями спину.

Солодуня позадкувала від червоної завіси, і решта зграйників з’юрмилася навколо неї.

— Він її вб’є! — заскімлила Сонечко. — І що ми тепер робимо?

Зашепотіла нагально Солодуня:

— Слухайте мене уважно. Бачите, там є виступ.

Вона кивнула головою вгору. Щасливець зазирнув крізь щілину в завісі. Справді, угорі був виступ, що нависав над великим залом, де сиділи лютопси. Щасливець помітив на виступі також ряди сидінь для довголапих.

Солодуня облизала губи.

— Щасливець поведе групу собак на виступ. Марта приготується до втечі через задню частину будівлі.

Собаки розгублено закліпали очима.

— А нащо нам це робити? — зашепотіла Белла. — Нам треба допомагати Громовиці, а не бігати навколо лютопсів!

— Нема коли сперечатися, — зашепотіла на те Солодуня. — Робіть, як я сказала.

Щасливець швидко кивнув головою. Досі вона ніби добре керувала зграєю, і він їй довіряв.

Солодуня обернулася до Марти.

— Залишайся тут, за червоними шкурами. Ми виманимо лютопсів з помосту. Коли вони побіжать за нами, тоді ти рятуй Громовицю.

— Але як ми виманимо звідси лютопсів? — запитала Лада.

Тут усі почули страхітливе завивання Громовиці, тож Солодуня напружилася.

— То пусте. — Прудкобігунка не зводила очей з Марти. — Виводь її, щойно нікого біля неї не буде. Розумієш? Не втрачай жодної секунди. Маєш бути швидкою, сильною, готовою до бою. Як гадаєш? Упораєшся із завданням?

Марта звела велику передню лапу.

— Думаю, зупинити когось із них таки зможу.

Щасливець відчув наплив прихильності до рішучої водолазихи.

— Гаразд, — прошепотіла Солодуня. — Тоді вперед!

Вона обернулася й подряпалася через небесні двері вниз, до темної порожнини. Щасливець пострибав за нею разом з Беллою та Мікі. Він хитнувся, щойно опинився в темряві під землею, бо майже нічого не бачив. Поки його очі звикли до темряви, Солодуня була вже внизу біля металевих сходів.

Вона вивела собак з будівлі, обернулася до Щасливця.

— Де головний вхід?

— На сусідній вулиці.

— Гадаю, усі лютопси всередині будівлі, і варти біля входу нема. Але існує ризик… — І вона не доказала речення.

— Ходімо за мною.

Щасливець підкрадався вузькою вулицею, тримався якнайближче до стіни. Скрутив на наступну вулицю та поквапився до широких сходів, що вели до будинку із червоними шкурами. Перед входом зупинився, принюхувався до повітря. Солодуня правильно казала — поблизу не було ніяких собак. Він озирнувся й побачив її разом з рештою їхньої зграї. Солодуня підбігла до Щасливця, і разом вони кинулися сходами до будинку.

У приміщенні було холодно й темно, на підлозі лежали м’які шкури.

— Сюди, — показував дорогу Щасливець, а сам підійнявся ще вище й опинився біля величезного залу з поламаними сидіннями.

— Нам треба підійнятися на горішній виступ, — сказала йому Солодуня.

Щасливець не вагався. Замість того щоб повернути у двері на першому рівні, як це зробив минулого разу, коли вперше потрапив до будівлі, він далі підіймався, перестрибуючи за раз через дві сходинки. «Виступ десь нагорі». Нарешті сходи закінчилися. Щасливець помчав уздовж проходу, пірнув під важку червону шкуру й опинився на виступі.

— Чудово, — пробуркотіла Солодуня, коли підбігла до краю виступу.

До неї підійшов Щасливець і поглянув униз. Вони перебували над величезним залом, де зібралися лютопси. Щасливець затамував дух, коли подивився на ряди сидінь унизу. «Якби так упав якийсь собака, то вже достоту не вижив би».

І він прикипів поглядом до чорно-брунатної зграї. Лютопси стояли вздовж стіни на дерев’яному помості, де розляглася була Бритва минулого разу. На відстані собаки від них Ікло мотлошив Громовицю. У Щасливця в животі буркотіло. Ікло, здавалося, повис на вцілілому вусі Громовиці. Вона копнула лапою, зачепивши його за бік, потім знову притиснула лапи до себе. Лютопси насміхалися й завивали, дивлячись, як кров Громовиці витікає з ран на спині.

— Що там таке? — дзявкнула Сонечко, яка була занизька, щоб побачити бодай щось через бар’єр на виступі.

Щасливцеві аж недобре стало.

— Ікло вбиває її. — Він зустрівся поглядом із Солодунею. — Але Духовні Собаки підказують нам, як урятувати Громовицю!

Нічого не кажучи, Солодуня виставила свої стрункі лапи над краєм виступу та щосили гавкнула.

— Лютопси! То ви отак б’єтеся? Гуртом на одну? Нещасні боягузи!

Усі чорно-брунатні голови вмить позадиралися нагору.

Очі Бритви вирячилися від люті, коли побачили Солодуню зі Щасливцем.

— Шмарклі! — зашипіла вона.

— Ми принаймні б’ємося по-чесному та з гідністю.

— З гідністю? Та що ви знаєте про гідність? — ревіла Бритва. — Ох, зараз я вам покажу гідність. Виволочу трупи на вулицю, нехай ворони дзьобають потрохи!

Солодуня облизала губи, а Щасливець побачив, як б’ється жилка на її шиї, але вона гавкала без найменшої ознаки страху.

— Якщо тобі цього так забаглося, то ходи до нас, нагору!

— Лютопси! В атаку! — заверещала Бритва.

Вона зістрибнула з дерев’яного помосту й помчала доріжкою поміж рядами сидінь. Її зграя ринулася слідом єдиною темною масою. Вони юрмою чкурнули повз Громовицю, яка вчасно відскочила та вступилася їм з дороги. Зате Ікла їхній маневр застав зненацька: він упав, і його толочили лапи цілої зграї. Коли останній боєць Бритви зістрибнув з дерев’яного помосту, Щасливець побачив, що молодий вартовий пес лежав на лівому боці із заплющеними очима. «Неймовірно. Їм начхати навіть на своїх».

Лютопси погналися по величезній кімнаті та щезли. Щасливець здогадувався, з мурахами по спині від страху, що вони побігли до широких сходів. За мить Марта вистрибнула з-за червоної шкури. Вона підштовхувала та спрямовувала Громовицю до прихованого приміщення за дерев’яним помостом. Щасливець сповнився радощів. «Марта врятувала Громовицю!»

Утім почуття піднесення було швидкоплинним. Він уже чув навіжене гавкання й хекання лютопсів, що мчали вгору по сходах.

Стрілка заскімлила. Попри незворушний вираз очей, у Бруно затремтіли лапи. Сонечко заходилася панічно бігати колами на місці, а Скигля пішов назадгузь, запхався під ряд сидінь і перелякано сопів.

Щасливець і Солодуня перезирнулися. А тоді нова вожачка обернулася до переляканої зграї.

— Готуймося, дикі собаки. Наш ворог близько. Не бійтеся, будьте хоробрими й відважними. Настав час битися не на життя, а на смерть!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець чув гупання лап по сходах. За мить з’явилися лютопси. Вони розмашисто попрямували на виступ і розійшлися, як та чорна хмара, загородивши вихід до сходів. Лють перекривила їхні морди, вони повтягували нижні щелепи, що пузирилися слиною. Дехто повистрибував на сидіння й улаштувався там, як те чорне вороння.

Дика зграя позадкувала, собаки наштовхувалися одне на одного. Щасливець зашпортався за власні лапи, ніздрі сповнилися запаху страху від зграйників. Тільки Солодуня не зрушила з місця, напружила плечі, настовбурчила загривок. Опустила голову та ступила крок до Бритви. З її підтягнутого живота загуркотіло гарчання.

Хоробрість Солодуні змусила Щасливця висварити себе. «Що таке зі мною? Якщо ми не покажемо своєї сили тепер, то вже ніколи не переможемо лютопсів». Вдихнувши повітря, він став поряд із Солодунею.

Єхидно загавкала Бритва.

— Кістлява прудкобігунка в них замість Альфи, а міський щурик — її Бета. Ото зграйка!

На те її зграя дружно глузливо запирхала та загавкала.

Бритва підскочила до Солодуні, хотіла загнати на край виступу. Солодуня високо підстрибнула в повітря на спритних лапах і вивернулася від лютособаки. Потім пригнулася до самої підлоги і, прошмигнувши повз Бритву, шаснула в ряд між сидіннями, а тоді розвернулася, важко дихаючи.

— Незграбні лапи маєш, задирако, — загарчала Солодуня. — Видно, більше смальцю, ніж м’язів на тих твоїх костомахах.

Голова Бритви розвернулася, і лютособака ринулася всією вагою свого тіла в ряд між сидіннями. Зникли іскри посмішки з її очей, які наповнилися крижаною злобою. Проте вона завагалася, піднісши одну лапу.

«Не хоче йти рядом поміж сидіннями, — зрозумів Щасливець, — Боїться там застрягти».

Шерсть Щасливця на спині затремтіла від надії. «Нам треба відвернути їхню увагу, аби Марта вивела Громовицю з будівлі. А тоді ми звідси вже якось вирвемося».

Однак це буде нелегко. Молот, Бета Бритви, уже гупав лапами, йдучи до нього.

— Зараз я роздеру на клоччя отого міського псяру! — загарчав кремезний собака.

Щасливець стрілою полетів поміж рядами сидінь. Молот миттю й собі погнався та загородив у кінці проходу Щасливцеві вихід. Коренастий лютопес почав просуватися між сидіннями, зачіпаючи широкими плечима підлокітники. Щасливець роззирався. Аж тут з протилежного боку проходу, скрегочучи зубами, постав Кинджал. У вухах застугоніла кров. «Нема куди втікати». Встав на задні лапи та глянув на кілька наступних рядів. «Мушу стрибати». Набрав повні груди повітря й опинився між Солодунею та Бритвою у наступному ряду.

— Ти від мене не втечеш, міський покидьку! — завив Молот і стрибнув за ним.

Величезний вартовий собака бухнувся лапами на край сидіння. Воно нахилилося під його вагою, і він перекотився на інший бік ряду. Лупнувся мордою об підлокітник і гупнув на підлогу, скімлячи від болю.

Від задоволення вуха Щасливця загнулися назад. «Так тобі й треба. Щоб знав, як обзивати мене покидьком».

Белла почала просуватися між рядами крісел. Вони скрипіли й гуркотіли, але не зрушувалися з місця. Щасливець здогадався, що вони прикріплені до підлоги.

— Вступися, — зашипіла йому Солодуня. — Це моя битва.

Вона стояла зразу за Щасливцем, загороджуючи вихід з проходу між рядами з одного боку, коли ж бо Бритва підходила щораз ближче з другого боку. Але він не міг вернутися назад, звідки прийшов, бо там між рядами стояв і люто гарчав Молот. Тому перестрибнув у наступний ряд. Його серце мало не вискочило з грудей, бо опинився перед Кинджалом, який загороджував йому вихід.

— Втікай сюди! — дзявкнула Сонечко.

Щасливець обернувся й побачив її в дальньому кінці ряду між сидіннями. Молот уже видерся з попереднього ряду й тепер стрибав угору і вниз за сидіннями, люто гавкаючи. З місця на морді, яким він лупнувся об підлокітник крісла, сочилася кров, й одне ікло неприродно стирчало набік з-під губи.

— Роздеру на клоччя той непотріб! — шипів він, підстрибуючи між сидіннями, а в його голосі булькотіла кров.

— Швидше! — заскімлила Сонечко.

Щасливець помчав до неї, і вона стала набік, пропускаючи його, а тоді відбігла до Бруно. Він чув, як зчепилася Бритва із Солодунею, але вже не бачив, що відбувається. Більшість дикої зграї залишалася притиснутою до краю виступу, бо лютопси оточили ряди сидінь. Він цього не помічав, бо вся увага була прикута до прогалини, що утворилася при виході на сходовий майданчик, коли вартові собаки побігли до сидінь.

Молот ступив крок до Щасливця.

— Ох, зараз я тобі натовчу пику!

Величезний вартовий собака присів на задні лапи, готуючись до стрибка, тому Щасливець помчав на сходи. Молот — за ним, мало не хапаючи його за хвіст. Щасливець відштовхнув плечем з дороги здивованого лютопса. Щойно опинився на сходовому майданчику, ляснув лапами й притиснувся до стіни. Молот рухався надто швидко, щоб загальмувати, тому пролетів униз кілька сходинок і тільки тоді обернувся.

Очі лютопса світилися зневагою.

— Від мене не втечеш, бевзю! — І вишкірив закривавлені зуби, що мали страхітливий вигляд у напівтемряві.

Щасливець підійняв морду, стоячи над Молотом на сходовому майданчику.

— Не може бути! — І зацідив Молотові лапою межи очі. Лютопес тільки встиг кліпнути очима, голова сіпнулася назад. Він клацнув зубами, щоб вкусити Щасливця за лапу, але не зміг.

Щасливець стояв над своїм супротивником, тому мав перевагу. Знову махнув лапою і цього разу наважився лупнути Молота по носі. Той тільки клацнув зубами повітря, але знову не зміг ухопити за лапу.

— Підступний щурик! — загарчав він. — Бийся по-чесному!

— Боїшся, що міський собака намне тобі боки? — загарчав Щасливець. — Лишень погляньте на цього страшного лютопса. Таж вас треба називати тупопсами!

Аж тут він почув надривне скавучання, що долинуло від сидінь. Солодуня! Щасливець озирнувся. У проході між сидіннями Бритва налягла на прудкобігунку, притиснувши її до підлоги.

Переможно завила Бритва.

— А тепер ти сповна заплатиш за своє зухвальство!

Раптом знизу, з дерев’яного підвищення, до них долинуло завивання — одночасно жалібне й люте. Обидві зграї ніби завмерли та нашорошили вуха.

Це Громовиця!

— Будь ласка, ходімо зі мною! — гавкала вона. — Нащо вони тобі здалися?

Зарозуміло загарчав Ікло:

— Відчепися від мене, я залишаюся зі своєю зграєю і не збираюся приставати до збіговиська шавок! Це тобі треба пристати до нас! До своєї рідні.

Усі собаки пооберталися на гавкіт і стали підходити до краю виступу. Між них проштовхнувся й Щасливець, забувши про Молота. Посередині дерев’яного помосту стояла Громовиця та вмовляла Ікла піти з нею. Марта підштовхувала Громовицю великою перетинчастою лапою: хотіла, щоб вона вже пішла, але вартова собака навіть не дивилася на неї. Щасливець у розпачі опустив хвіст. «Стільки зусиль надаремно! Громовиця, видно, вернулася на поміст». Бо, попри все що сталося, любить брата. Вона ризикувала життям, аби витягти його зі зграї Бритви.

— Нас надурили! — гавкнула Бритва. — Негайно, лютопси, всі до табору!

Собаки кинулися виконувати наказ, пострибали до сходів, по дорозі вдарялися об сидіння й незграбно наштовхувалися одне на одного. Щасливець перелякано дивився, як вони стрімголов бігли вниз по сходах.

— Я зараз вернуся! Ще трохи з тобою побалакаємо! — прошипів Молот, обернувся та пострибав за зграєю.

З ряду між сидіннями вискочила Солодуня.

— Швидше, дика зграє! Не дамо їм схопити Громовицю!

Вона першою помчала вниз по сходах. Щасливець і решта собак ринулися за нею, майже не усвідомлюючи, що тепер уже вони наздоганяють лютопсів.

Солодуня добігла до підніжжя сходів і повела зграю крізь відчинені двері. Щасливець упізнав величезну залу із золотистими квітковими гірляндами на стелі та м’якими шкурами на підлозі. Ось Солодуня добігла до підніжжя коротких сходів. Почала ними підійматися на дерев’яний поміст з лігвом лютопсів, аж тут над нею нависла морда Кинджала. Він клацнув зубами біля самісіньких вух Солодуні. Вона здригнулася. Щасливець із власного нещодавнього досвіду знав, що тепер лютопес має перевагу. Солодуня відбивалася від його спроб її вкусити, тим часом дикі собаки напирали на неї ззаду.

— Бето! — обізвалася вона, навіть не озираючись. — Що там відбувається нагорі?

Він зістрибнув зі сходів назад і побіг по вкритій м’якою шкурою підлозі достатньо далеко, щоб знизу побачити, що відбувається на дерев’яному помості. Ікло стояв посеред зграї лютопсів, які зусібіч оточили Марту з Громовицею та потрохи стискали коло оточення.

Раптом Щасливець уловив знайомий запах. На нього повіяло ним, коли відбігав від дерев’яного помосту. Отой їдкий сопух миттєво викликав спогади про блискучі зуби, густу шерсть, накази, що відскакували від важкої щелепи. Запах нагадав йому про…

«Ні, цього не може бути. Я бачив, як він утопився».

Солодуня звела морду, а її хвіст збуджено сіпнувся. Вона, видно, також відчула цей запах, хоч і не бачила того, що він бачив нагорі. Щасливець не йняв віри своїм очам, коли на дерев’яному помості з-за спин лютопсів з’явилася вовча постать. Альфа, колишній вожак дикої зграї… Живий! Солодуня зиркнула на Щасливця. Він знав: вона чекає на його розповідь про події на помості, але йому ніби заціпило язик. Що тут робить Альфа? Мабуть, йому вдалося якось випливти з Безкрайого озера на берег. Він прийшов їм на допомогу?

Вовкособ ступив крок уперед, а тут уже й лютопси його помітили. Вони перестали звужувати оточення навколо Марти й Громовиці. Тепер очікувально дивилися, як Альфа загрозливо опустив голову й почав наступати на них.

«Ні! Не на них! Попри них…»

— Солодуню, обережно! — застережливо гавкнув Щасливець саме тоді, коли Альфа опинився біля Кинджала.

Він наскочив на Солодуню, заставши її зненацька. Скинув на підлогу біля сходів і стиснув щелепи на її горлянці так, що вона не мала жодного шансу від нього вивернутися. Прудкобігунка страхітливо завила, коли він спробував затрясти нею, ніби впольованою дичиною.

Щасливця охопила паніка. У нього потемніло в очах, він нічого не розумів і не відчував. За мить до нього повернувся розум — і він прискочив до вовкособа, несамовито виючи. Дикі собаки порозступалися, а Щасливець накинувся на Альфу. З розгону вгатив вовкособа в живіт, збив на підлогу, тож Солодуня змогла вирватися від нього. Альфа зірвався на лапи та клацнув зубами біля Солодуні, але цього разу прудкобігунка була напоготові. Відскочила набік і дала йому добрячого копняка в задню частину тулуба, тож він полетів сторчака.

— О, він досить помічний для зграї. Дивись, що витворяє.

Погляд Щасливця стрибнув на дерев’яний поміст. Бритва дивилася вниз, біля неї збиралися лютопси.

— Непоганий Омега.

Щасливець мало не остовпів. Альфа пристав до лютопсів, ставши Омегою.

Щелепа в Солодуні відвисла.

— Альфо, а чого це ти пристав до їхньої зграї? Таж ти, як ніхто інший, їх ненавидів!

— Я ненавиджу слабаків! — зашипів на те він. — Дворняжки й повідкові собаки обоє рябоє — обоє сміттярники. Ти була корисною, коли тримала тих бевзів у кігтях. Але яка з тебе вожачка?

Морда Солодуні вкрилася зморшками, бо вона вишкірилася, і стало видно гострі зуби.

— Принаймні я ніколи не буду чиєюсь Омегою! — відпалила вона.

В Альфи спалахнули очі, і він прискочив до неї. Хапнув її за праву передню лапу й повалив на підлогу. Вони перетворилися на клубок шерсті та зубів.

— Віддухопель її, Омего! — завила Бритва, а лютопси зайшлися гавкотом.

Щасливець скочив у бійку та найперше кусав Альфі щиколотки. На допомогу підоспіла сестра Белла. Разом вони тримали напіввовка, а Солодуня вп’ялася зубами в його бік. Страшенно заскавчавши, Альфа позадкував до помосту.

— Аякже, орудуй собі цими щуренятами! — важко дихав він. — Побачиш, що із цього вийде!

Від потрясіння та злості через зраду Альфи загавкали дикі собаки.

— Як ти тільки міг? — гарчав Бруно. — Ми довіряли тобі!

— Ми завжди тебе підтримували! — заскімлила Стрілка, вирячивши очі. — Весь час віддавали тобі найбільші шматки їжі, дозволяли тобі управляти нами, робили все, що ти казав!

— Боягуз, що зійшовся з лютопсами! — гавкала Белла. — Його зрада — ганьба для всіх собак!

Альфа звів голову в зарозумілому тріумфі, а в Щасливця від люті в скронях загупала кров. «Зрадник! Тобі це просто так не зійде з лап».

Він присів на задні лапи, готуючись скочити вперед.

— Досить! — долинуло до Щасливця з помосту, де стояла Громовиця, поранена, але горда. — Не бийтеся з ним! Це те, що йому треба, — те, що їм усім треба, — гавкнула вона. — Навіть якщо ви поб’єте Альфу, то лютопсів усе одно значно більше, ніж нас. — Вона обернулася до Бритви. Її нижня щелепа далі випиналася від злості, але говорила вона спокійно. — Я таки зроблю це, — пробуркотіла вона. — Я битимуся зі своїм братом. Битимуся не на життя, а на смерть, і залишиться тільки хтось один з нас. Але ти дозволиш моїй зграї піти неушкодженими.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У Бритви заблищали очі, а голова смикнулася догори.

— Собаки, всім приготуватися до Випробування люттю!

Альфа нібито й не чув її. Він пострибав сходами на дерев’яний поміст і повільно пішов до Громовиці. Наблизив морду майже впритул до неї, у його горлі заклекотіло грізне гарчання.

— Здавайся, Злюко. Бо ти приречена!

Бритва сердито подивилася на нього.

— Знай своє місце, Омего!

Напіввовк схилив голову.

— Вибачай, Альфо.

— Сядь каменем і сиди! — гаркнула Бритва й виставила зуби в злісній посмішці.

Ошелешений Щасливець дивився, як його колишній вожак негайно підкорився наказу. Тут йому спало на думку, що вовкособ нічого не вигадував і сказав правду: він щиро вірив, що приєднався до зграї-переможниці, бо дикі собаки приречені на поразку. По спині Щасливця пробіг дрож, перед очима постала картина хуртовини. «Громовиця Собак». А що, коли Альфа мав рацію?

Його похмурі думки урвала Бритва.

— Усі геть зі сцени! — гавкнула вона.

Лютопси поквапилися з помосту сходами вниз, тож дика зграя відійшла назад. Вартові собаки не звертали на них уваги, наразі не звертали. Щасливець бачив, як військо Бритви подалося між рядами, поклало передні лапи на сидіння спереду себе так, аби стояти на задніх лапах і бачити, що відбувається на помості, тобто на сцені, як сказала Бритва.

А на сцені залишилися тільки Марта, Громовиця й Ікло.

— Злазь униз! — зашипіла Бритва до водолазихи.

Марта навіть не подивилася в її бік, тихо скімлила до Громовиці. Щасливець не чув її слів, але знав, що вона, мабуть, умовляє молоду собаку відмовитися від двобою.

Громовиця тільки хитала головою.

— Усе буде добре, — запевняла вона.

Опустивши сумно голову, Марта обернулася й пішла сходами вниз.

Дика зграя стояла по краях рядів із сидіннями та нервово зиркала на лютопсів. Дехто повистрибував на крісла або поклав передні лапи на сидіння, аби ліпше все бачити, аж тут на сцену вийшла Бритва. Обидві зграї затихли, а вона рушила поміж братом і сестрою, владно посміхаючись.

— Громовиця проходить Випробовування люттю, — оголосила вона. — Якщо вона не піддасться своїй справжній натурі, то зможе виповзти звідси разом зі зграєю дворняжок, і хай їй грець. Але якщо вона таки виявить себе лютособакою… — Бритва посміхнулася. — Ну, тоді битиметься з Іклом не на життя, а на смерть, і залишиться з нами!

Молот і Кинджал завили, почувши це, а Щасливець здригнувся, його вкотре замлоїло. Громовиця була дуже побита, мала купу ран на шкурі, її щока напухла. Яка перемога?

Бритва обернулася до зграї.

— І таке. Зробімо цей двобій ще захопливішим! Хочу чути від вас, хто, на вашу думку, переможець у кривавій сутичці. Добре кричіть, лютопси. Покажіть бійцям, у кого ви вірите!

Вартові собаки почали вигукувати ім’я Ікла, гавкали під самою сценою страхітливими голосами. Зі сцени зістрибнула Бритва й приєдналася до них, тож гавкання перетворилося на люте скандування:

— Ікло! Ікло! Ікло! Ікло!

Молодий лютопес заходився кружляти навколо сестри, завдаючи їй ударів передніми лапами та намагаючись вхопити за бік зубами. Щасливець вискочив на одне із сидінь довголапих, аби краще все бачити, хоча майже змушував себе дивитися на сцену. Собаки були приблизно рівними, якби Громовиця не зазнала ушкоджень. А от Ікло мав здоровий і дужий вигляд. І це вже нечесно.

Ікло загарчав і відразу прискочив до Громовиці, вп’явся зубами в її лапу. Вона завила, а лютопси, як навіжені, загавкали:

— Ікло! Ікло! Ікло!

Громовиця видряпалася від брата і, шкутильгаючи, ступила кілька кроків назад. Ікло стояв, може, якусь мить, а тоді знову пішов у напад. Цього разу йому вдалося закинути передні лапи їй на шию та почати кусати за вуха, тож вона несамовито звивалася, намагаючись захистити горло. Громовиця крутнулася та щосили буцнула брата головою — Ікло упав, а Щасливець із задоволенням зауважив, що вона не скористалася можливістю його вкусити. «Громовиця не відповідає на виклик. Не завдає йому болю».

Щасливець відчув, як хтось штовхнув його в лапу, тож зиркнув униз і побачив Сонечко, яка витріщилася на нього з м’якої шкури на підлозі.

— Що там? Тримається Громовиця?

Вона була замала, щоб вистрибнути на сидіння. Щасливець знову подивився на сцену. Ікло розігнався та вдарив Громовицю боком. Вона покотилася по підлозі й майже відразу підвелася на лапи, але важко дихала.

Щасливець опустив очі на Сонечко.

— Та старається, хоч і потребує допомоги.

— І як ми можемо їй допомогти? Чим можемо зарадити? — запитала мала собачка, широко розплющивши очі.

— Її треба підтримати! Підбадьорити!

Сонечко з розумінням справи закивала головою.

— Гро-мо-ви-ця! Гро-мо-ви-ця! Гро-мо-ви-ця! — задзявкала вона.

Дружнє скандування лютопсів заглушувало її тоненький голосок. Вона тільки почала вигукувати ім’я Громовиці, і до неї приєднався Щасливець. Їхні потуги підтримала Белла. Незабаром більшість дикої зграї скандувала ім’я Громовиці.

І молода лютособака, здається, почула їх. Вона вибухнула енергією, присіла на задні лапи, стрибнула на брата й притиснула його до підлоги.

Щасливець перевів погляд на Солодуню, яка була досить високою, щоб бачити сцену. Але вона не дивилася на сцену. Вона не зводила очей з Альфи, де лють змішалася з потрясінням. «Вона була його Бетою… Довірялася йому. А він зрадив її навіть ще більше, ніж усіх нас».

Коли Щасливець знову перевів погляд на сцену, то побачив заслиненого Ікла, з його пащі текла піна. Лютопес безперестанку бив передніми лапами, наскакував, нападав, його очі знавісніли. Спочатку здавалося, що це перевага для Громовиці, бо Ікло не переймався обороною. Вона відштовхувала його передніми лапами й покусувала за боки, але це тільки ще більше його гнівало. Він прискочив до неї та заходився видирати шерсть з її шиї, аж поки вона не завила. Громовиця мусила затулити очі передніми лапами, бо він обрушив на неї шквал укусів і несамовито дряпав кігтями живіт.

— Має дати йому здачі, — заскімлила Белла посеред гавкання собак. — Бо він її вб’є.

— А якщо вона почне битися занадто люто? — задзявкав Жук, спершись на сидіння. — Тоді не витримає випробування й лишиться у Бритви.

Загавкала гучніше Марта, у її голосі з’явилася лють мами-собаки, яка захищає своє цуценя.

— Головне, щоб вона була жива. А там буде видно! Ми не повинні втратити жодної собаки. — Вона пронизливо гавкнула: — Бийся, Громовице!

Живіт Щасливця судомило від напруження, бо він бачив, як завзято лютособака відбиває братові удари. «Якщо вона вв’яжеться у бійку, то може впасти у лють. Їй треба виснажити Ікла».

Але Ікло не проявляв жодної ознаки втоми. Він гонився за Громовицею по сцені, скреготав зубами, задирав назад голову та злісно гавкав. Ось із гуркітливим храпом він знову кинувся в атаку, але цього разу Громовиця була напоготові. Вона підставила йому бік, збила його з лап і встромила зуби у відкритий живіт. Над гавкотом собак піднісся вереск Ікла, що був в агонії, і Щасливець затамував дух. Громовиця вп’ялася зубами в братів живіт, роздирала його плоть зі страхітливою люттю в очах.

Серед диких собак запанувала тиша. «Невже Громовиця не витримала Випробовування люттю?»

Голова Ікла втомлено вигнулася назад, його тіло обм’якло. Зуби Громовиці вже були на горлянці. Вона могла його вбити єдиним укусом.

Бритва й лютопси погнали вгору по сходах на сцену. Вони штовхалися навколо Громовиці, поки вона духопелила Ікла.

— Убий його! — засичала Бритва. — Він заслужив у тебе смерті!

— Твій брат — слабак, — підбурював Молот. — Доведи, що ти сильніша. Перегризи йому горлянку!

До сходів рушила була Солодуня, але Щасливець перегородив їй дорогу.

— Ти не допоможеш, — гавкнув він. — Шум ще більше її роздратує.

— Тоді що робити? — запитав Мікі, який опинився поряд.

Щасливець подивився на сцену, а решта дикої зграї ставала ближче одне до одного.

— Нічого. Маємо вірити в неї. Маємо вірити, що вона зробить усе правильно.

І подумки звернувся до Духовних Собак: «Прошу вас, нехай вона зробить усе правильно. Вона хороша собака. Якщо послухається свого серця, то вчинить так, як потрібно вчинити». І Щасливець сподівався, що так воно й буде.

Тепер йому майже не було видно Громовиці на сцені — її обступили лютопси, їхні лискучі темні тіла затуляли йому вид на поміст. Ось майнула її тремтлива шерсть. А за мить двоє лютопсів позадкували, бо між ними протискалася Громовиця, прокладаючи собі дорогу.

— Що ти собі думаєш? — гарчала Бритва. — Випробовування не закінчено! Маєш довершити справу та прикінчити брата на знак поваги до зграї.

Зграя презирливо дивилася на неї. Громовиця мала закривавлену пащу, кульгала на одну лапу, бо зазнала серйозного поранення. Але голову тримала високо.

— До чиєї зграї? — прошипіла вона. — Я не визнаю твоєї зграї. Не всі лютопси — вбивці. Я вибрала іншу зграю. І витримала Випробування люттю. Я не вбиватиму свого брата.

Від гордощів Щасливцева душа полинула під небеса.

— Усе правильно! — пробуркотів він.

Громовиця з почуттям власної гідності, на яке тільки була здатна, пошкутильгала поміж лютопсами до сходів. Уже біля їх підніжжя Альфа напружився, ніби хотів стрибнути на неї, але на заваді став Щасливець, який перегородив йому дорогу.

— От гидота! — завив на вовкособа Щасливець, і весь гнів, що в ньому накопичився, тепер вирвався назовні. — Мерзота! Ти зрадив свою зграю після того, як вона оплакала тебе й сумувала за тобою, бо думала, що ти втопився!

Один за одним лютопси втишувалися, заскочені потоком гніву від Щасливця.

— Та ти без честі й дрібки сумління! Навіть тепер хочеш зневажити закони Духовних Собак! Бритва пообіцяла відпустити Громовицю, якщо вона витримає Випробування люттю, казала, що ніхто нас не зачепить! — І перевів погляд з напіввовка на вожачку лютопсів, яка лупала знавіснілими очима зі сцени.

Поруч зі Щасливцем постала Солодуня, важко закивала головою.

— Якщо ти хоч трохи дбаєш про свою честь, то маєш нас відпустити.

Очі Бритви потемніли, вона якийсь час мовчала. Нарешті здійняла морду.

— Ну то що. Можеш іти, міський псюго, і не забудь забрати свою Громовицю. Біжи, поки лапи несуть. Бо настане день, і моя зграя тебе знайде, пощади тобі не буде.

Лада й Марта допомогли Громовиці зійти зі сходів, йдучи обабіч неї. Дикі собаки обступили її живим щитом, і кожен з них пнувся підбадьорливо її лизнути.

Стоячи на краю сцени, Бритва спостерігала за ними мстивими очима. Решта зграї стояла зі скам’янілими мордами. Почулося якесь шкрябання й повільне цокання кігтів по підлозі. Хиткою ходою Ікло підійшов до краю сцени та люто зиркав униз, аж поки не вздрів посеред диких собак Громовицю.

— Я тобі цього не пробачу! — завив він.

Від потрясіння вона, здригнувшись, обернулася.

— Я ж бо тебе пошкодувала! — гавкнула сестра.

Його тіло тряслося від люті.

— Ліпше б ти мене вбила. Ліпше б я загинув і повернув тебе до рідної зграї, ніж маю тепер жити в приниженні та зневазі.

Щасливець помітив, як Бритва нетерпеливо заплескала по підлозі передньою лапою. «Треба звідси вшиватися, поки вона не передумала». Він притулився до вуха Громовиці.

— Він каже дурниці. Ти була просто чудовою, Громовице. Твоя зграя тут.

— Ми дуже тобою пишаємося, — вторила Солодуня відлунню вітального гавкоту від решти собак дикої зграї.

Коли вони виводили кульгаву Громовицю з будинку, Щасливець знав, що ніхто з них не кривив душею. Громовиця довела свою відданість дикій зграї раз і назавжди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собака-Сонце збігав небом до обрію, з його мерехтливого хвоста лилися червоні й золотисті барви. З-за скелі вже визирав блідий Собака-місяць, з нетерпінням очікуючи на темряву. Води Безкрайого озера розбивалися об прибережне каміння, хвилі вибухали в сріблистому тумані. Стоячи на краю скелі, Щасливець перевів погляд з води на позублені обриси містечка внизу. Уявляв собі, як лютопси ступають нерівними занедбаними вулицями. Пригадав бузково-синю Іклову морду. У вухах Щасливця лунали слова молодого собаки. «Ліпше б ти мене вбила». Щасливець аж затрясся. Йому треба думати про іншу молоду лютособаку.

Вони дійшли до порослої травою долини з прісноводним ставком і невисокими поодинокими деревами, де Щасливець разом з іншими собаками із загону, що вирушив на пошуки Пломеня, уже побували після виходу з підземелля у скелі. Більшість собак вляглася біля ставка, і Щасливець подріботів до них у високій траві. Марта та Скигля допомагали Громовиці обмивати рани. Поверхня ставка мерехтіла памороззю, і Громовиця скавучала вже від самого доторкання до крижаної води. Белла з Мікі сиділи поряд, принюхувалися до повітря, вартували зграйників, попідносивши голови. Решта собак полягала під деревами по двоє, по троє, тулилася одне до одного, аби було тепліше.

З високої трави граційно вийшла Солодуня й сіла біля Громовиці.

— Підійдіть до мене, дикі собаки, — скликала вона зграю.

Собаки швидко зібралися на березі ставка й чекали, що казатиме нова Альфа.

Прудкобігунка подивилася на Громовицю.

— Ти виявила небачену витримку перед лицем страшної провокації. Бритва хотіла, щоб ти піддалася своїй люті, але ти виявилася сильнішою від вожачки лютопсів і всієї тієї зграї.

Громовиця ледь помітно махнула хвостом і схилила зранену голову.

Щасливець розчулено дивився на Солодуню, а вона обернулася й казала зграї:

— Якщо хтось із вас сумнівається, що Громовиця віддана нашій зграї або що лютопси можуть бути добрими, то нехай уже зараз від нас піде.

Її очі виклично зблиснули, але ніхто не смів їй перечити. Щасливець побачив, як Громовиця заплющила очі. «Може, тепер вона нарешті почуватиметься повноправним членом зграї».

— Безперечно, Громовиця має залишитися в нас, — тихо дзявкнула Ритка. — Але що ми тепер робимо? Куди йдемо? — Вона нервово озирнулася. — Нам тут не можна залишатися, хіба ні?

— Вона правильно каже, — погодився Бруно, похмуро кивнувши головою. — Ми всі чули на власні вуха, що лютопси заприсягалися нас винищити. Тому нам треба втікати. Знову.

Він захитав головою, якийсь дуже втомлений і ніби раптом дуже постарілий.

Щасливець зітхнув. Його замлоїло, коли подумав, що знову на них чекає дорога. Але що їм залишалося робити?

— Ой, я так утомилася від цих переходів, — заскімлила Сонечко й лягла на живіт. — Спочатку втікали з дому через Великий Гаркун, потім покинули табір через чорну хмару, а тепер ще оті лютопси. Нам тільки й треба, що знайти місце для табору, де зможемо спокійно жити.

— Альфа знає про це місце, — пробуркотів похмуро Мікі. — Він розповість про нього своїй новій зграї. Найперше вони шукатимуть нас саме тут.

— Зрадник! — прошипів Скигля, вирячивши очі. — Стільки часу був нашим вожаком. І ти так годила тому напіввовкові. — Він уїдливо пирхнув до Солодуні. — Звідки нам тепер знати, що тобі можна довіряти?

Щасливець зірвався на лапи, розлючений, що хтось може сумніватися у Солодуні.

— Усі собаки в зграї знають, що я завжди ненавидів Альфу! — гавкнув він. — Навіть тоді, коли всі його підтримували. Навіть тоді, коли інші його захищали. — Його очі зупинилися на Скиглі, який одразу знітився. Щасливець підніс голову. — Але я ніколи не сумнівався в Солодуні — у наші новій Альфі. Тому я вас закликаю у ній не сумніватися.

— Дуже вже вони компанували, нерозлийводою були, — зауважила Хапа.

— Але це не означає, що вона піде від нас до лютопсів! — гавкнула Стрілка.

Скигля бив лапою по землі.

— Звідки нам знати? — пробуркотів він.

Від такого розходження думок у зграї шерсть у Щасливця стала дибки. «Чому вони не вірять їй?»

— Тихо! — гавкнула Солодуня. — Повірте мені, я так само, як ви, ніколи не сподівалася від Альфи віроломної зради. Розумію занепокоєння Скиглі. Якщо якийсь собака ладен позмагатися зі мною за право очолити зграю, то я прийму виклик! — Вона не глянула на Беллу. — Але спочатку ви маєте про дещо дізнатися. — Вона подивилася на Щасливця. — Від того залежатиме майбутнє зграї.

Щасливець спантеличено закліпав очима.

Вона легенько підштовхнула його носом.

— Твій сон.

І він уклякнув. Раптом знову опинився посеред страшенної хуртовини, його лапи попримерзали до землі, а повітря сповнилося несамовитого гавкоту собак, які б’ються. Силою волі він повернувся до реальності. Зграя зацікавлено дивилася на нього. Добре, що Солодуня згадала про сон. «Якщо мої сни справді щось значать, якщо в них спалахи з майбутнього або якісь застереження, то зграя має про них знати».

Він прочистив горло.

— Я бачив дивні сни… про Борвій собак.

Зграя злякано загавкала.

— Про страшну битву між Духовними Собаками, яка сталася на Світанку Часу? — запитала Стрілка.

Лада занепокоєно захитала головою.

— Ні, про справжню битву тут, на землі. Вона відбувається в кінці всього: усіх речей, коли небо стає білим і річки червоніють від крові. Мені ще колись давно про таке розповідала мама-собака!

Щасливець з переляку хапнув трохи повітря та роззявив пащу. Лада казала точнісінько про те, що він бачив уві сні. «А якщо її мама-собака щось таки знала? Великий Гаркун став застереженням, а Борвій собак відбувається в кінці всіх речей».

Повідкові собаки зніяковіло перезирнулися. Здавалося, тільки справді дикі собаки чули про Борвій собак, хоча ніхто достеменно не знав, що воно таке.

— Переконана, до цього причетні Духовні Собаки, — гавкнула Хапа.

Громовиця підійняла голову.

— Дивно… Нагадує моє ім’я.

Щасливець на мить затримав погляд на Громовиці. Її ціле тіло тремтіло. Молода собака вже стільки натерпілася. Він не хотів, щоб вона ще більше журилася.

— Гадаю, ти не просто так вибрала собі те ім’я, — сказав він обережно. — Щось змусило тебе назватися Громовицею.

Молода собака нічого не відповіла, та й решта зграї мовчала.

Щасливець повільно захитав головою.

— Я бачу видіння, у яких зграї б’ються зі зграями так, ніби всі собаки на світі зійшлися в страшному герці. Не знаю, що воно означає і коли може статися, та й чи взагалі станеться. Усе ж таки я дещо збагнув. — Він нерішуче облизав губи. «Якщо розповім про видіння вголос, то певною мірою ніби запроваджу їх у життя, — подумав він. Але не хотів марудитися з відповіддю. — Лютопси не дадуть нам спокою, допоки не владнається суперечка між нашими зграями. Нам треба перестати втікати. Треба спинитися, дати лютопсам бій і перемогти.

«Або програти, — додав він подумки. — Бо не знати, що вийде з тієї Громовиці Собак.

— Ми вже билися з лютопсами чи принаймні Громовиця билася, — зауважила Ритка. — Може, то й була та Громовиця собак, тобто Борвій? Вона перемудрувала Бритву. То, може, уже все минулося?

У її вирячкуватих очах зблиснула надія.

— На превеликий жаль, — бубонів Щасливець, — я достеменно знаю, що це не був Борвій Собак. Відчуваю, це не він. У моїх видіннях все інакше… Там холодніше, і земля біла. Шерсть вкрита памороззю, під лапами рипить сніг.

Він замовк. В останніх променях Собаки-Сонця, яке чимраз червонішало, перед його носом пролетів білий клаптик. Він падав повільніше, ніж дощ. Ось осів на траві крихітною білою цяткою.

«Перший сніг».

Страх пронизав Щасливцеве серце, його лапи спіткнулися. «Суне Борвій собак… Він уже близько».

На шиї відчув теплий дотик, обернувся й побачив Солодуню. Її очі яскріли, і серце Щасливця затеплилося надією. «Принаймні біля мене буде Солодуня». Її запах затримався на шерсті Щасливця, додавши йому сміливості й рішучості.

— Треба послухатися Солодуні. Якщо Борвій собак справжній, якщо він суне до нас, то нам краще бути напоготові, — казав він зграї. — Усі ми, як могли, боролися з усілякою скрутою та негараздами, ми навчилися виживати у світі. Можливо, нам знову доведеться вступати у бій — у бій за наше існування, можливо, востаннє. Жоден собака з нашої зграї не залишиться в біді наодинці. Ми дика зграя. Ми живучі! Якщо наступає Борвій, то ми його зустрінемо разом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.