Erin Hunter

SURVIVORS

Book four: The Broken Path

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

Гантер Ерін

Серія «Зграя»

(заснована у 2020 р.)

Книга четверта: Перерваний шлях

Пер. з англ. Тараса Бойка

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2022

© Working Partners Limited, 2014

© ПП «АССА», видання українською мовою, 2022

© Панченко О. І., ілюстрації, дизайн обкладинки, 2022

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7670-51-2 (серія)

ISBN 978-617-7877-44-7 (укр.)

ISBN 978-006-2102-68-3 (англ.)

Аннотація

Для змішаної зграї диких і повідкових собак стало зрозуміло: тепер їхнє виживання залежить від того, як вони миритимуться одне з одним і чи навчаться діяти злагоджено. Звісно, конфліктів не уникнути, адже кожен пес особливий. Попри все їм щодня треба разом полювати й шукати укриття там, де все аж кишить небезпекою. Не ліпший час натрапити на чужу зграю, але… Може, це шанс здобути підтримку? Чи таки ще одне небезпечне випробування, яке переживуть не всі?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Окрема подяка Джилліан Філіп

Присвячую Рейчел Мансфілд та Люсі Філіп

Пролог

— Усе, Гирку, здавайся! Я твоя альфа!

Скава так гавкала, що аж їй сперло дух. Вона перекотилася через Гирка і здійняла чималий клуб пилюки. Ріно підстрижена трава за довгі гарячі дні під Собакою‑Сонцем устигла пожухнути, й цуценята вдвох покотилися рядками яскравих квітів, які насадили довголапі. Обгороджена парканчиком щеняча територія була надто впорядкованою і домашньою. Страшенно хотілося справжнього двобою з безладною шарпаниною в найбрудніших місцях.

Дриґаючи маленькими лапами, Гирк випручався з‑під Скави, яка налягла на нього всією вагою, і тепер уже він накинувся на неї.

— Ні. Це я альфа!

Скава пчихнула струменем дрібних крапель і тоненько загарчала.

— Зараз я тобі покажу, Гирку!

Вона незграбно підстрибнула до його загривка, але Гирк устиг перевернутися на спину, тому Скава спіткнулася, і він схопив її передню лапку своїми щенячими зубками.

— Ой. Ой‑ой‑ой! — завищала Скава.

— Що, заболіло? — засопів Гирк з лапою в зубах.

— Ха! — скористалася вона його переляком, вивернулася й чкурнула геть.

— Надурила, надурила Гирка! — гавкала Скава вже віддалік.

— Ти диви яка… — Він скочив на лапи й погнався за сестрою. — Ох зараз і дістанеш від мене, омего…

Раптом він якось недоладно й злякано зупинився. Заводив носом. Дивний запах.

Скава зникла за рогом будинку довголапих, її дзявкання потроху стихало, але Гиркові до неї вже було байдуже. Від незнайомого запаху неприємно закрутило в ніздрях, хотілося кашляти. Гирк пошкрябав лапою мордочку й затрусив головою, кліпаючи очима.

Пчихнув. Але дихання дуже довго не затримаєш, тому Гиркові довелося хапнути ротом смердючого повітря. Він полохливо заскімлив.

Жах та й годі. Що так може смердіти? І де мама‑собака? Гирк зіщулився й тремтливо припав до землі.

«Почекай‑но, — подумав він. — Я вже немаленький».

Гирк звівся на лапи й обтрусився. Запах дужчав, а Гиркові хотілося стати слідопитом — найкращим у світі! «Зараз я все гарненько розвідаю». Вдихнув носом повітря й пішов на запах, намагаючись більше не кашляти та не пчихати. Сморід обпікав горло.

«Це тут!»

Двері до будинку довголапих були прихилені, і Гирк легко відчинив їх носом. Запах був нестерпним, аж сльози наверталися на очі.

«Але я слідопит. Не можу отак просто обернутися й піти…»

Обережно ввійшов у будинок, зацокав кігтями по твердій підлозі. Й одразу побачив дитинча довголапих — оте найменше, з довгим золотавим волоссям, зав’язаним у хвостик. Гирк його дуже любив. Воно часто до нього гавкало, завжди з ним бавилося, але наразі було зайняте чимось іншим.

Видно, захопилося новою грою: видерлося на коробку для сидіння, нагнулося над блискучою металевою вежею, яку довголапі використовують для обсмалювання їжі. Гирк зморщив носа, дещо спантеличено схилив набік голову.

Дитинча довголапих щось тримало в передніх лапах. До Гирка долинало якесь торохкотіння, коли воно потрясло тим, що мало в лапах, а тоді вийняло маленьку паличку. «Це така його гра, — здогадався Гирк. — Воно має нову іграшку. Може, і я з ним побавлюся!»

Але паличка пахла якось недобре. Гирк відчув це навіть з відстані. Паличка мала червоний кінчик, немовби його вмокнули в кров, а пахло від нього якось їдко. Аж тут Гирк почув тихе, ніби зміїне, сичання…

«Так не можна…»

За мить Гиркові вже було байдуже, що довголапі можуть його застати в будинку. Сморід і звук від дивної палички були нестерпними. «Не можна так бавитися, мала довголапа, негайно перестань!» Гирк задер голову й різко, уривисто загавкав.

Біляве дитинча перелякано здригнулося й випустило іграшку з лап. Та впала на підлогу й розсипалася купкою маленьких паличок.

Гирк знову загавкав, затупав по підлозі лапами — аж так злякався маленьких паличок з їдким запахом, що не зміг навіть обернутися до них спиною. А сичання дужчало й дужчало.

Мордочка білявого дитинчати скривилася від переляку, а Гирк загавкав ще настирливіше. Він не розумів, що відбувається, але добре знав, що треба кликати маму‑собаку.

На гавкіт першою прибігла не мама‑собака. Кімната сповнилася дорослих довголапих, які кричали й охали, хапаючи ротами повітря. Одна з них, самиця, вискнула та вхопила біляве дитинча в лапи. Вона сердито закричала, і Гирк на мить перестав гавкати, подумавши, що втрапив у велику халепу.

Довголапі на нього геть не зважали. Один самець побіг до світлокриги в стіні й розчахнув її навстіж, аби задушливий їдкий запах вийшов надвір. Інший самець, менший, ніж дорослі довголапі, але вищий, ніж мале біляве дитинча, укляк біля Гирка й узяв його на руки.

Гирк перелякано затремтів, але молодий довголапий нібито й не сердився. Від нього лунали лагідні звуки, а сам він пригортав Гирка до грудей і лоскотав йому підборіддя.

— Гарний хлопчик, гарний хлопчик, — примовляв довголапий, виносячи Гирка надвір. — Гарний хлопчик!

Вони опинилися на свіжому повітрі, і сморід докучав тепер значно менше. Повиходили інші довголапі, обступили Гирка, гладили його по голові й чухали за вушком. Старша самиця міцно пригортала до себе дитинча, хоча нещодавно на нього сердилась, а її очі взялися водою.

Гирк поглядав угору на довголапих, підібгавши під себе хвостика, попри те що за зчинений рейвах не почув від них навіть натяку на невдоволення.

— Гарний хлопчик, — туркотіли вони раз за разом, а тоді хтось сказав: — Пощастило. Дуже пощастило. Щасливець…

Ну, того йому вже було забагато. Гирк запанікував, став пручатися й вивертатися, а тоді молодий довголапий поставив його на землю. Щойно Гирка випустили з лап, він щодуху чкурнув до повітки.

Мама‑собака зустріла його на півдорозі, розмахуючи хвостом, і гордо дивилась на нього блискучими очима. Гирк загальмував поміж передніх маминих лап, а вона заходилася ніжно вилизувати його голову.

— Усе правильно, Гирку, — туркотіла вона. — Ти дав їм дуже важливий знак.

— Ой, — заскимів він, — а я боявся, що вони розсердяться за те, що я гавкав. Так уже не раз було. Але вони мене не сварили.

— Ні, не сварили, — погодилася мама‑собака, миючи язиком його вушко. — І вони придумали, як тебе назвати, коли виростеш. Щасливець.

Гирк зморщив носа. Разом з почуттям гордощів його охопило легке розчарування.

— Але я сам хотів вибрати собі ім’я.

— Ну, то дикі собаки так роблять, — дещо невдоволено промовила мама‑собака. — А ще деякі повідкові собаки, коли їм не подобаються імена, отримані від довголапих. Довголапі вибрали для тебе дуже гарне ім’я. Ти маєш ним тільки пишатися.

— Щасливець, — пробуркотів Гирк ніби сам до себе. Тоді скинув очима в напрямку довголапих, що вже заходили в дім і зачиняли двері. — Щасливець.

Мама‑собака легенько штовхнула його лапою.

— Матимеш гарне ім’я, Гирку. Бо Блискавець був щасливий, коли Небо‑Пси його врятували, і про Собаку‑Ліс завжди кажуть, що він щасливий. — У голосі мами‑собаки вчувалися нотки сміху. — Таке ім’я вбереже тебе від усяких халеп і негараздів, мій маленький, та й чомусь мені здається, що воно неабияк стане тобі в пригоді. Вважай це ім’я дарунком від Собаки‑Лісу.

Від маминих слів у Гиркових грудях зробилося тепло й затишно.

— Щасливець! — Він облизав ікла й ніби відчув на смак своє ім’я. — Аякже. Якщо воно від Собаки‑Лісу, тоді воно найкраще.

Мама‑собака пирхнула зо сміху й підштовхнула Гирка до повітки, де було їхнє лігво — там вони спали всім виводком. Призахідний Собака‑Сонце позолотив дерев’яні стіни повітки, і Гирка похилило на сон. День видався важкий, тож йому хотілось якнайшвидше лягти на м’якеньку хутряну підстилку, що її постелили для них довголапі.

Від довголапих Гирк мав уже дім і тепло, а тепер — ще й ім’я. Довголапі хороші. Вони завжди добре ставилися до нього. Авжеж, їм достоту можна довіряти.

«Я Щасливець, — думав Гирк, сонно вгніжджуючись біля мами‑собаки, що вкладалася на нічліг у приємній прохолоді повітки. — От би так було завжди».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець мчав, під його лапами хрускотів лісовий настил. На опалому листі виблискували плями бронзового світла, дрібно змережені гіллям. Попереду миготіли Пломеневі міцні задні лапи, якими той упевнено перебирав, розсікаючи грудьми хащі.

Щасливець додав швидкості, тепер ще більше розтягував м’язи, аби триматися врівень з Пломенем. Десь позаду нього бігла мала Лиза, але йому лишалося тільки сподіватися, що вона від нього не відстане, бо на інше не мав часу. Серце калатало, язик вивалився й відчував на смак холодне повітря Багрянолисту. Сьогодні Щасливець почувався сильнішим і спритнішим, аніж протягом уже багатьох мандрівок Собаки‑місяця. Здавалося, він зможе бігти вічно.

«Добре отак бігти серед пущі, — подумав він, перетинаючи стовпи світла, що миготіли перед ним на шорсткій стежці. — Як це несхоже на все, що було зі мною раніше, з вічними пошуками недоїдків на вулицях. Яке ж бо гарне моє теперішнє життя…»

Були часи, коли він загарчав би від такої переміни. Колись Щасливцеві подобалося бути собакою‑самітником, вештатися міськими вулицями й випрошувати в довголапих недоїдки. А одного разу йому вдалося витягти зі смітникового бака в Харчевні майже цілісіньке та майже свіже курча.

«І тепер я тут, далеко від міських вулиць, під наглядом Собаки‑Лісу — на повну залучаю всі свої органи чуття, щоб уполювати швидконогу дичину».

Перестрибуючи через повалене дерево, Щасливець відчув значний прилив гордощів. Ще зовсім недавно йому довелося виконувати принизливу роль упослідженого омеги, відбуваючи покарання за те, що пристав до дикої зграї і шпигував, вивідував інформацію для сестри Белли й повідкових собак, яких вона вивела зі зруйнованого міста довголапих.

Натерпівся він тоді, ой, натерпівся, але тепер визнавав, що в ранзі омеги чимало дізнався про відданість і вірність, про те, що відчуває собака, який посідає в зграї найнижчу посаду. Пережите зробило його ще сильнішим і хоробрішим. Тому тепер він дуже тішився своїм новим становищем. Омега — найнижчий ранг у зграї, і для Щасливця стало справжнім потрясінням, коли він з почесного місця мисливця й вартового несподівано впав так низько.

Омега є в кожній зграї, авжеж, бо завжди треба щось принести чи подати, завжди треба виконати якусь найбруднішу й найменш престижну роботу. І Щасливець нині розумів, що це важлива роль, і хтось її має виконувати.

Утім не він, така роль більше не для нього.

Тепер, коли зграя вирушила в довгу подорож, потреба у вартових собаках відпала, але бракувало добрих мисливців, які добували для зграї їжу. Нелегко підійматися з найнижчого рангового щабля, але Щасливець був сповнений рішучості. Він виконував найбруднішу роботу, яку від нього вимагали, завжди був напоготові й шукав нагоди проявити себе в ритуальному двобої з котримось собакою, що за рангом вищий, ніж він. Щасливець довго не міг оговтатися від першої поразки, завданої брунатно‑білою мисливицею Хапою, але потім усе ж таки домігся свого. Тепер і він був мисливцем, собакою високого рангу, який мав шану та повагу в зграї. Він знову вистежував здобич, полював на дичину й приносив її в новий табір у лісі.

Вузенька ущелина не була аж таким зручним місцем для дому, як попередній табір — отой, що по другий бік білого кряжа, між невисокою захисною горою та поцяткованою квітами просторою долиною. Але наразі лісова долина слугувала непоганим місцем для короткого перепочинку на безпечній відстані від лютопсів, що загрожували всій дикій зграї.

Ліс був незнайомий, але Щасливець сміливо покладався на свою гостро заточену інтуїцію та віру в Собаку‑Ліс. Його дуже гнітило, що напад Бритви змусив дику зграю знову вирушити в мандри, але загалом Щасливець тішився, що так сталося. Бо життя протягом останніх кількох переходів Собаки‑Сонця видалося дуже змістовним і цікавим. Щасливцеві хотілося, щоб так тривало надалі.

— Щасливцю! — гучно гавкнув через плече величезний брунатний Пломінь. — Завжди будь насторожі й завжди знай, звідки віє вітер, бо Бритва зі своїми посіпаками вже нас шукає.

— Не переймайся. Я пильную.

Щасливцеві зайвий раз і не треба було нагадувати про страхітливу очільницю лютопсів. Щойно в його пам’яті виринала її злоблива вишкірена морда, шерсть на загривку сама собою ставала дибки. Щасливець повільно вдихнув ніздрями морозяне повітря, намагаючись відчути запах ворога, але вловив хіба що запах зотлілого листя, дзюркотливого струмка й дрібних земляних тваринок.

«Я не дам Бритві наблизитися до моєї зграї…»

— От і чудово. Пильнуй і поглядай, щоб решта теж ґав не ловила. — Пломінь обернув свою величезну голову, пронизуючи поглядом пущу. — Бо Альфа певен, що Бритва повернеться, аби помститися.

— Думаю, Альфа правильно каже. — Щасливець наддав ходи, а тоді побіг майже поруч із Пломенем. — А також добре, що він не дозволяє нікому відходити далеко від зграї.

Пломеневі м’язи трохи розпружилися, бо він уповільнив біг і перейшов на швидку ходу.

— А тепер поволі, — загарчав він. — Починаються мисливські угіддя.

Напіввовк Альфа наказав Пломеневі пильнувати за Щасливцем у статусі мисливця на полюванні. І Щасливець був майже певен, що Альфа так учинив з міркувань безпеки, а не через затаєну недовіру до нього. Певно що Альфа навряд аж так дорожив життям Щасливця, а надто після всього того, що сталося між ними, утім останнім часом між Щасливцем і вожаком начебто настав нетривкий мир.

Наразі.

Щасливець не думав, що настане час, коли він зможе довіряти Альфі цілком і повністю, але своїми міркуваннями не міг поділитися з Пломенем. Бо той посідав в ієрархії зграї третє місце за старшинством, одразу за Солодунею — бетою Альфи, яка повсякчас була глибоко віддана своєму вожакові.

— Щасливцю! — долинув схвильований гавкіт з‑за купини ліворуч від Щасливця, а тоді вигулькнула Лиза.

— Наздогнала мене, — радісно гавкнув Щасливець. — Дуже добре.

Молода лютопсиця помітно запишалася, високо здійнявши голову. Але Щасливцеву гордість за неї дещо затьмарювало якесь недобре передчуття. Лиза була ще юна, але її люта порода вже виявлялася у випнутих м’язах і лискучій шерсті, а найбільше — у міцних щелепах зі страхітливими зубами. Багато хто із собак у зграї наближався до неї якось обережно, з певним острахом.

«Телепні. Адже Лиза добросердна, як той кролик».

— Будь пильною, Лизо, — тихо загарчав він до собаки. — Пам’ятай, ми шукаємо білого кролика, бо Стрілка заприсяглася, що бачила його десь на цій ділянці.

— А чому саме білого кролика? — насупилася Лиза. — Я чую запах усілякої дичини.

У Щасливця защеміло серце, але він відповідав бадьоро:

— Альфа наказав уполювати білого кролика для церемонії Найменування.

Лиза схилила голову, її веселість ураз зникла.

— Ага. Видно, для Носи й Непосиди. Буде щось незвичайне.

І потім додала дещо ображено:

— Я нічогісінько не знаю про те Найменування.

— І я нічого не знаю. — Щасливець жартівливо торкнувся її носом. — У мене не було ніякого Найменування.

— Що, справді? — схилила вона набік голову і, здається, трохи повеселішала.

— Справді. Навіть не пам’ятаю, як отримав своє ім’я. Щось таке пригадую, але… — Щасливець пересмикнув плечима. — Пам’ятаю дитинча довголапих з білявим волоссям, схожим на хвіст. Воно було в небезпеці. Пам’ятаю, що мама‑собака дуже тішилася мною. Ніби тепер чую, як чийсь голос каже: «Щасливець…» — але все щезає, все втікає, як та вертка дичина, коли здається, ну, ще трохи, і я зрозумію, що до чого.

Лиза розреготалася, і її гулкий сміх укотре нагадав Щасливцеві, що вона дорослішає дуже швидко.

— Думала, що тільки я така.

— Ну, не всі собаки отримують своє ім’я на якихось урочистостях, — запевнив її Щасливець. — От, наприклад, повідкові собаки.

Лиза сухо пирхнула.

— Та вони взагалі нічого так як треба не отримують і не роблять.

«Бідолашна Лиза. Це вона лише вдає безтурботну й хоробру, але їй, як і решті, хочеться отримати своє доросле собаче ім’я».

Приховуючи злість на Альфу, Щасливець легенько її буцнув.

— Не переживай, і в тебе буде церемонія Найменування.

— Хотілося б, — похмуро промовила Лиза. — А чому Альфа не дає згоди на те, щоб я сьогодні отримала доросле ім’я?

— Знаєте, як я отримав своє ім’я? — обізвався Пломінь, який уповільнив ходу й ступав поряд зі Щасливцем.

— Та вже кажи, — заохотив його Щасливець, радіючи, що розповідь трохи відверне увагу Лизи від її думок, хоча в ній і йтиметься про Найменування.

А Лизі таки дуже хотілося почути Пломеневу розповідь.

— Коли ти був малим, як тебе називали?

— Равликом.

— Равликом? — Лиза недовірливо глянула на нього.

— Справді, — запевнив її Пломінь. — Моя мама‑собака називала мене Равликом, бо мені страшенно подобалися равлики. Від ранку до вечора я полював на них, перевертав і вибирав їх із черепашок.

— Тьфу, — аж здригнулася Лиза.

— Помовч, Лизо! — урвав її Щасливець, хоча й сам відчув огиду.

— Мені подобалися равлики. Досі, буває, ними ласую, — весело пробуркотів Пломінь. — Зрозуміло, що я не міг вічно бути Равликом. Тож незадовго після того, як у мене виросли задні зуби, зграя сказала мені вибрати собі справжнє ім’я.

— Ага. І як ти вибирав? — запитала Лиза з ноткою заздрощів у голосі.

— Ну, я й тоді вже був немалим собакою. І дуже прудко бігав. Тому змалку знав, як називатимуся. Був швидкий, як блискавка, — засміявся Пломінь, — або тільки так собі уявляв. Був молодим і зухвалим. Побачив Блискавця в небі й подумав, що він схожий на вузьку смужку полум’я, і вже знав своє доросле ім’я. Мені відразу спало на думку: моє справжнє ім’я — Пломінь. Воно мені личить, хіба ні?

Щасливець схвально загарчав і дещо знітився від таких щирих гордощів за чудове ім’я.

— Певна річ. Воно тобі навіть дуже личить. Отже, так і відбувається церемонія Найменування? Собаки обирають, ким і чим вони хочуть бути?

Пломінь ствердно кивнув головою:

— Так. Ім’я собаки відображає його характер і вдачу. Тому воно таке важливе. Собака обирає ім’я дуже ретельно, бо воно — на ціле життя.

— Аякже, я із цим погоджуюсь, — пробуркотів Щасливець.

— Таки так, — промовила сумно Лиза.

Щасливець співчутливо лизнув її у вухо.

— Я завжди був собакою‑самітником, і жодна зграя не вчила мене, як обирати собі ім’я. Але якщо собаки живуть у зграї, то вони, мабуть, мають обирати, ким хочуть бути в ній.

— Авжеж, — погодився Пломінь, — собака стає повноправним членом зграї тільки тоді, коли обирає собі ім’я.

Він добродушно всміхнувся до Лизи.

— Так правильніше, ніж тоді, коли ім’я собаці дають довголапі, — пробуркотів Щасливець, відчувши якийсь нібито жаль.

— Набагато правильніше, — погодився Пломінь. — Дивіться! Онде!

У чагарнику спереду щось промайнуло. Щось невиразне й брунатне, точно не біле, але однозначно…

— Кролик! — гавкнула Лиза.

І молода лютособака кинулася навздогін, заходячись гучним гавкотом.

— Лизо! — Щасливець кинувся за нею, наздогнав і куснув її за клуб. — Тихо!

Вона різко загальмувала й зупинилася, а вгору здійнявся оберемок сухого листя.

— Ой.

Пломінь наздогнав її і сповагом загарчав:

— Та їх іще буде й буде, якщо тільки ти їх усіх отак не розлякаєш.

Лиза схилила голову, підібгала хвоста й вибачливо заскімлила:

— Я не хотіла, Щасливцю. Вибач, Пломеню.

Щасливець примирливо куснув її за вухо.

— Не бери собі того до голови. Нема такого собаки, щоб не помилився.

Але його шкура тривожно смикнулася. Довголапі вивели породу лютопсів для нападу, а не для полювання. Лиза буда дуже добросердна, вона не знала, що таке обережність та хитрість, і це відбивалося на її становищі в зграї.

Зсутуливши плечі, Щасливець обережно став продиратися крізь сплетіння дрібного гілля. Пломінь повторював його рухи, узявши трохи ліворуч, щоб дістатися до кролячих нірок з іншого боку. На жаль, дичина була вже стривожена, хоча собаки й підходили з підвітряного боку. Частина кроликів устигла шуснули в нірки. Решта сиділа на задніх лапках з підійнятими вухами, підозріло ворушачи носами у свіжому повітрі Багрянолисту.

Нічого незвичайного — бо навіть найобережнішим собакам не завжди вдається заскочити кролика зненацька. Щасливець згадав про це одразу після того, як ще три кролики пірнули в нірки. Знайшовши очима темну пляму — Пломеня — посеред гілля позаду кролячих нірок, Щасливець схвально кивнув головою великому собаці. Щасливець бачив, чого хоче Пломінь, а той розумів, що збирається вчинити Щасливець.

«Ось на цьому все й тримається у зграї…»

Повернувши голову, Щасливець нахилився вухом до Лизи. Вона покірно зігнула передні лапи й поволі повзла, її очі сповнилися нетерпіння, а хвіст злегка тремтів.

— Лизо, тепер можеш використати свою силу, — прошепотів Щасливець, — ти все ще менша від нас, тому станеш нам у пригоді.

І дуже втішився, коли побачив, яка засвітилися Лизині очі.

— Бачиш оту кролячу нірку? Ніби напади на неї. Біжи туди й починай її порпати.

— Удавати, що порпаю? — схилила вона набік голову.

— Поки що тільки вдавай. Біжи, — кивнув на нору Щасливець, — і зчиняй якнайбільше ґвалту!

Лиза радісно гавкнула й рвонула до нори. Кілька кроликів розбіглися хто куди й сховалися в дальніх норах, тільки білі хвостики миготіли, а Лиза дивилася на вказану Щасливцем нору. Зайшлася несамовитим гавкотом і намагалася запхати голову у вузький отвір, її задні лапи дрижали, хвіст навіжено крутився, а передні лапи щосили порпали землю.

Усе вдалося так добре, ніби сам Собака‑Ліс задумав це вчинити. З нір навпроти Лизи повистрибували кролики й спантеличено втікали. Брунатні смужки хутра замиготіли на пожовклій траві галявини, а Щасливець стрибав, кидався й клацав зубами, намагався вполювати кролика якнайшвидше та якнайакуратніше. Ось він приплеснув лапою до землі ще одну тваринку й зімкнув зуби на її шиї, віддихався й поглянув у бік Пломеня.

Три кролики вигулькнули майже перед Пломеневим носом, але він навіть не думав їх наздоганяти. Попри те що всі м’язи величезного собаки напружилися й дрижали, охоплені мисливським інстинктом, він дав вуханчикам утекти. Один з них у паніці спіткнувся й перевернувся через його морду, але Пломінь не зрушив з місця, далі припадав до землі й вичікував.

— Кролик! — гавкнув Щасливець, коли з нори вискочив білий хутряний клубок.

Але Пломінь і сам знав, що має робити. Спритний порух, стрибок, клацання щелеп, хрускіт крихких кісток — і обм’якла біла тушка повисла в його зубах. Щасливець відчув знайомий приплив радості, у жилах запульсувала кров, і все це свідчило про вдале полювання.

Раптом його тіло здригнулося від недоброго передчуття. Ліс навколо ніби принишк, а тушка білого кролика засліпила йому очі, і Щасливець заціпеніло завмер на місці. Пломінь нахилив набік голову й питально поглядав на нього.

«Що таке зі мною? Вдале ж бо полювання!»

— Спритно ти його вхопив, Пломеню! — Щасливець обтрусився, і заціпеніння минулося. Підійнявши голову й хвіст, підтюпцем помчав галявиною.

А Лиза вже випорпала чималу яму, її приглушене гавкання раз за разом чулося в супроводі захопленого повискування. Щасливець на мить зупинився, вдоволено на неї дивлячись, а тоді буцнув її головою в тремтливі крижі.

— Усе, Лизо, годі, можеш відпочивати.

Вона вперлася задніми лапами й витягла з нори брудну голову. Її вуха стирчали, із широко роззявленої пащі звисав язик, і вона заходилась облизувати морду від грудочок землі.

— Ох і гарно ж було, — заскімлила вона.

— Добре, що тобі сподобалося, — тихо загарчав Пломінь, тримаючи в зубах кролика. — Молодчина.

Тим часом Щасливець повільно помахував хвостом та обнюхував біле кроляче хутро. Знову його хребет пройняв дрож, але він не звертав на це уваги, а пішов збирати свою здобич.

— Ходімо, Лизо. Особисто ти не вполювала здобичі, але допоможеш нам віднести її до табору.

— Так, так, Щасливцю! — Лиза втішилася, як мале щеня, тож ухопила в пащу одразу двох кроликів.

Коли залишали галявину, Щасливець озирнувся й поглянув на місце, де Пломінь уполював білого кролика. За мить іще міцніше стиснув зубами свою здобич.

«Оце так полювання. На позір звичайне, таке як завжди. Начебто в цьому кролику нема нічого особливого. Нічого, крім приголомшливо білосніжного хутра».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Дорога додому простелилася через неглибоку долину, обступлену зусібіч колючими чагарями й заростями будяків. Уже настала пора Багрянолисту, тож Собака‑Сонце високо не видирався, тому навіть від найменших дерев на землі пролягали довжелезні тіні. До табору було недалеко, але Щасливець ні на мить не втрачав пильності.

Повітря стало непорушним, уже навіть трохи морозяним, тому Щасливець одразу стрепенувся б, якби щось зашурхотіло. Ось він зупинився й побачив золотаву постать, що продиралася крізь безлисті гілки кущів.

— Белла, — насторожено промовив він, упізнавши сестру.

Вона ніяково зиркнула на Пломеня й Лизу. Обтрусилася, але з місця не зрушила.

— Привіт, Щасливцю.

Він поклав своїх кроликів на землю й кавкнув до Пломеня:

— Я наздожену вас.

Пломінь озирнувся, кивнув головою та велів Лизі йти далі з ним.

Щасливець спрямував усю увагу на Беллу, яка нервово ходила туди й сюди, так і не наважуючись поглянути йому у вічі. «Це моя сестра», — нагадав собі подумки він. Але вона йому здавалася навіть більш чужою, аніж Пломінь. Ще зовсім недавно вона була ладна пожертвувати ним заради добробуту своїх повідкових собак.

Ось Белла нарешті перестала нервово ходити й узялася дряпати землю передньою лапою: її кігті залишали у ґрунті борозни, схожі на глибокі рани.

— Щасливцю, — пробурмотіла вона. — Ми так і не поговорили після того, як…

— Після чого? — гавкнув Щасливець, його голос дещо різко пролунав у тиші. — Кажи далі, Белло. Невже не добереш слів для того, що ти накоїла?

Вона здійняла золотаву голову й уперше поглянула йому у вічі. Щасливець зауважив, як напружуються м’язи на її шиї.

— Після того, як я залишила тебе в зграї Альфи, — тихо гарчала вона. — І після того, як я влаштувала напад лисиць на табір Альфи.

— Я твій брат, — гірко гавкнув Щасливець. — Але ти вирішила мною пожертвувати заради своїх інтересів.

— Ой, Щасливцю! — голос Белли сповнився жалю. Обгорнувшись хвостом, передніми лапами вона припала до землі. — Пам’ятаєш нашу щенячу зграю? Пам’ятаєш ті ночі, коли ми разом згорталися калачиками й тулилися до мами‑собаки?

Десь глибоко в горлі Щасливця застрягло гарчання.

— Думаєш, тільки‑но нагадаєш мені про щенячу зграю, то я забуду про все, що ти скоїла?

— Ні! Не цього я хочу, Щасливцю! А пам’ятаєш казки, що їх розповідала нам мама‑собака? — Коричневі Беллині очі дивилися на нього благально. — Пам’ятаєш, вона розповідала нам про вовків? «Тримайтеся якнайдалі від вовків, — вчила вона нас. — Вони злі. Не підходьте до них близько, цуценята!» І мені здавалося, що потрібно вступити з Альфою в бій і перемогти його. Гадала, то найважливіша справа.

— Ух, — зітхнув Щасливець, — і ти настільки перелякалася тих казок, що надумала мене зрадити. Так мені слід тебе розуміти?

— Ну, він лишень напіввовк, — вела далі своє Белла, — але на вигляд — геть чисто як вовк, хіба ні? І ще подумала, що він для нас найбільша небезпека. І для тебе теж!

— Ага, то значить, тому й відправила мене шпигувати за його зграєю? — різко запитав Щасливець. — І весь час мені брехала? Дуже дивно ти мене захищала, Белло.

— Я робила, що вважала тоді за потрібне, чесно. Гадала, тобі загрожуватиме ще більша небезпека, коли знатимеш, що ми задумали вчинити.

Щасливець зневажливо зморщив носа.

— І чого ти домоглася, сестричко? Ти ж бо живеш із напіввовком! У його зграї! І як тепер щодо того, щоб не підходити близько до вовка? Це далеко не те, чого тебе навчала мама‑собака, хіба не так? І мамині казки тут ні до чого, не прикривайся ними.

Белла ще глибше лягла в пилюку й підсунулася трохи вперед, благально б’ючи хвостом по траві. Тоді припала підборіддям до землі й дивилася на нього, кліпаючи карими очима.

— Тепер я розумію, що того не слід було робити, Щасливцю. Я не хотіла, щоб тобі було зле. Я хотіла тобі тільки добра, а сталося так, як сталося. Я помилилася.

Її очі блищали, вуха сумно повисли. «Ага, вона чекає на моє прощення, — подумав Щасливець сум’ятливо. — Уся біда в тому, що я не можу їй пробачити. Не тепер».

Раптом Белла зірвалася на лапи, і Щасливець стрепенувся.

Її очі, щойно такі темні й нещасні, умить спалахнули гнівом, а сама вона загарчала:

— Перестань себе жаліти, Щасливцю!

— Що? — від несподіванки він аж вуха підійняв і завмер.

— Де ти був, коли Альфа хотів мене вбити? — люто гавкнула вона. — Так, я твоя сестра. А ти навіть лапою не поворухнув, щоб мене врятувати!

У Щасливця в животі заворушився сором, і його гнів не знати куди подівся.

«Вона правду каже. За Беллу заступився Бруно, а я змовчав».

Щасливець сів на задні лапи й уважно подивився на сестру. Її морда скривилася від люті й докорів сумління.

Він пригадав той день, коли зустрівся з Беллою після довгої розлуки, — день, коли вона та члени її недоладної повідкової зграї кинулися в бій з лисицями, які напали на нього в покинутому супермаркеті. Він пригадав ту радість зустрічі із сестрою, пригадав, який він був щасливий. Як тішилася тоді Белла, коли він погодився на якийсь час залишитися з нею і її зграєю. І хто міг би тоді подумати, що все отак обернеться?

«Не хочу я таких стосунків між нами».

Якийсь незнайомий запах залоскотав у ніздрях. Кинувши погляд на колючий чагарник, що оточував табір, Щасливець помітив двійко чорних очей і довгу вузьку мордочку. Виявилося, молода лютособака весь час за ними спостерігала й усе чула.

— Лизо! — гавкнув він.

Лиза неохоче стала продиратися крізь колючий чагарник і почалапала до Белли та Щасливця з низько опущеним хвостом. Багрянолисте проміння призахідного Собаки‑Сонця осяяло її блискучу шкуру, вона стала мерехтливо‑бронзовою, а сама Лиза зробилася для Щасливця схожою на страхітливу Бритву, колишню альфу Лизи.

А от винуватий Лизин голос анітрохи не скидався на голос Бритви.

— Вибачай, Щасливцю. Сама знаю, що підслуховувати негарно, але тебе довго не було, і я захвилювалася.

Щасливець збентежено зиркнув на Беллу, а тоді обернувся до Лизи.

— Заради Собаки‑Землі, і чого ти хвилювалася? Ти добре знаєш Беллу.

— Саме тому й хвилювалася. — Лиза сіла на задні лапи й похнюпилась. — Шкода, що я вже не маю братів. Навіть не уявляєте, які ви щасливі.

І за мить Щасливець відчув: тягар провини враз ліг йому на груди важким каменем. Так, Лиза втратила обох своїх братів — Крутя й Бурка: одного вбили, а другого забрала із собою жорстока Бритва.

— Вибач, Лизо, — тихо загарчав він. — Я не забув про твоє горе. Але між мною та Беллою, ну, знаєш… і таке трапляється. Нам треба…

Лиза підвела на нього сумні очі.

— Ви повинні тільки тішитися, що маєте одне одного, — зніяковіло пробурмотіла вона. — Я так гадаю. От і все.

Молода лютопсиця підвелася та з обвислим хвостом і опущеними плечима підтюпцем побігла до табору. У Щасливця защеміло серце, і від гордощів він захляпав хвостом по землі. Лиза була хоч і юною, але вже дуже мудрою.

«Шкода, що Альфа не чув цієї розмови, — подумав Щасливець. — Може, до нього хоч тепер дійшло б, що Лиза — дуже лагідна й чуйна до інших собак».

Тихенько заскавучала Белла, а він нарешті подивився їй у вічі. Побачив там біль — дуже схожий на свій.

«Лиза правильно каже. Нам тепер обом недобре, утім…»

Він саме хотів був промовити якесь добре слово до сестри, аж тут оглушливий тріск розпанахав небо, замерехтів яскравий спалах. Обоє перелякано позадирали голови й відразу забули про сварку. Просто над їхніми головами висіли хмари, чорні й похмурі — здавалося, своєю вагою вони розчавлять світ.

— Блискавець! — криком обізвалася Белла. — Він гавкає!

— Треба ховатися, — заскімлив Щасливець.

Ухопив своїх кроликів, і вони обоє помчали запилюженою землею, яку поступово засівали величезні краплі дощу. Знову стрибнув Блискавець, і від його гуркітливого гавкоту задрижало небо.

— Щасливцю! — завила Белла від страху.

— Швиденько! Сюди!

Щасливець помітив піщаний схил, дещо вогкий, але там можна знайти сховок, бо до табору їм не встигнути. Почав дертися вгору сипучою нетривкою поверхнею. Останньої миті уздрів темний отвір невеликої печерки, буквально під лапами. А там, де є отакі маленькі печерки, водяться…

Борсук! Сповнена люті й страху тварина вискочила зі свого лігва. Щасливець уже встиг видряпатися значно вище від борсукової нори, а от Белла щойно до неї наблизилася, і знавісніла тварина накинувся на неї, вчепилася в її спину. Щасливець побачив крихітні люті очі й широку білу смугу вниз по голові до носа — саме тоді, коли борсук уп’явся зубами в Беллину шию та ввігнав довгі кігті в її плече. Вона заверещала й похитнулася від раптового болю.

Знову відкинувши кроликів, Щасливець стрибнув униз від самої вершини схилу, виставивши перед собою лапи, аби відкинути хижака назад, утім той виявився неймовірно спритним. Він обернуся й кігтями розпанахав Щасливцеві морду. Біль запік вогнем, Щасливець шалено затряс головою, але несамовитий звір не збирався відступати — вишкірив гострі зуби й дико гарчав.

Біле світло осяяло схил — знову стрибнув Блискавець. Остовпілий борсук нарешті послабив кігті, тож Щасливцеві вдалося його відкинути, він перевернувся й покотився. Підоспіла Белла, притиснула хижаків хвіст до піщаного ґрунту. Щасливець увігнав зуби ззаду в його сріблясту шию і тиснув донизу, а той вивертався, лупцював лапами.

Боліли груди, вогнем палала морда, ніби її кололи розжареними голками, але Щасливець усією своєю вагою налягав на борсука. «Я не дам йому себе вкусити!» Досі він не раз мав сутички із цими хижаками й добре знав, що вони б’ються до кінця — на смерть.

Знову стрибнув Блискавець, затряслися хмари. Із цим спалахом світла в Щасливця закрутило в носі, він відчув запах чогось страшного.

«Це той дощ, — подумав він. — Отруйний дощ. Який мало не спалив їхні шкури в старому таборі».

Від переляку він скоцюрбився, поглянув на небо. І борсук одразу цим скористався, скинув із себе Щасливця, а сам відскочив убік, аби втекти від Белли, яка вже стрибала до нього. Знавіснілий хижак запустив довгі кігті в Щасливця.

Спочатку Щасливець нічого не відчував, аж тут урепіжив дощ — на них упав потік води й мокрого попелу. Чорні клапті прилипали до промоклої шерсті, ятрили рани. Дощ обпікав ще гірше, ніж борсучі кігті, і здавалося, він розтинає його плоть і вгризається в кістки.

Знавіснілий від болю й люті, Щасливець несамовито рвонувся до борсука та зімкнув свої щелепи на його шиї. Навіжено затряс, тоді попустив… обм’яклу мокру торбу.

— Усе, він мертвий! — важко дихала Белла.

Вона низько присіла до землі й затремтіла.

— Белло, з тобою все гаразд? — прохрипів задиханий Щасливець, занепокоєно її обнюхуючи.

— Та ніби гаразд, — сестра, важко зіп’явшись на лапи, обтрушувала із себе чорну мокру твань. — Це ти поранений!

Перша хвиля вогняного дощу минулася, тільки падали поодинокі краплі, та ще кружляли чорні клапті в холодному повітрі, а бік Щасливця далі палав вогнем. Він торкався рани носом і намагався лизати, але здригнувся від їдкого смороду й присмаку.

— Зі мною все добре, — сказав він Беллі. — То дурниця. Але дощ вогнем пече.

Щасливець підійняв голову й дивився на фіолетово‑чорну хмару, що відпливала від них, забравши із собою зливний дощ, який навис тепер чорною тінню над пагорбами віддалік. Дикій зграї так і не вдалося уникнути отруйного дощу, і це ще одна причина, чому їм не можна залишатися на місці. Мають піти якнайдалі від того, що отруює землю. Їхній новий табір по цей бік білого кряжа нітрохи не безпечніший, ніж попередні. Відколи Великий Гаркун зруйнував місто та їхні будинки, вони змушені мандрувати, створювати зграї з напіввовками, битися з лютопсами…

«Коли це вже скінчиться?» — запитав сам у себе Щасливець.

Він подумав про Дрючка, кульгавого собаку, який покинув зграю. Щасливець завжди вважав себе самітником, собакою‑одинаком, але тільки Дрючок пішов зі зграї, не бажаючи почуватися тягарем для інших. Як йому живеться в ці нелегкі дні?

— Ти врятував мені життя, — тихо сказала Белла. — Дякую.

Щасливець облизав зуби й знову обтрусився. Перед лицем усіх цих змін йому нічого не залишалося, як міцно триматися за надію.

— Видно, Небо‑Пси нам кажуть, що життя тепер стало занадто крихким, щоб на когось ображатися.

Белла підсунулася ближче на передніх лапах. Щасливець тицьнувся носом у її шию. Так, Лиза правду каже: їм пощастило, бо вони мають одне одного. Хоч би що накоїла Белла, хоч би як його це розлютило, він не триматиме більше каменя за пазухою.

— Ходімо, — сказав він хрипко, — вертаємося в табір. Мусимо розповісти всім, що сталося. А ще сьогодні та церемонія.

— Ми вже на неї, мабуть, запізнилися, — сказала Белла, намагаючись не відставати від Щасливця, що дерся вгору схилом. — Сподіваюся, Альфа знає, що таке борсуки.

— Хай там що, але мені з ним треба переговорити, — тихо проказав, ніби сам до себе, Щасливець. — Дуже багато невідкладних рішень.

Вони з Беллою взяли по кролику й рушили в напрямку табору.

Собака‑Сонце, що вже ховався за пагорби, освічував їхній шлях останніми темно‑бронзовими променями, коли вони звернули на стежку в похмурих сутінках. На узліссі Щасливець зупинився та злякано принюхався до повітря.

— Запах цуценяти, — сказав він, нашорошивши вуха й окидаючи поглядом галявину. — Відчуваєш, Белло?

Її ніздрі розширилися.

— Так, так. І запах свіжий. Видно, хтось тут був одразу після зливи.

Щасливець кивнув головою.

— Не знати хто, але той хтось напевно побував тут щойно.

— Може, Лиза? — завагалася Белла.

— Ні, я знаю її запах дуже добре, але цей не її. — Щасливець примружив очі в замішанні. — Цуценя не з нашої зграї.

— Он вона. — Белла показала очима на молоду лютопсицю, яка стурбовано чекала на них на краю табору.

— Що ти тут робиш? — запитав Щасливець, коли вони підійшли до неї ближче.

— Переживаю за вас. — Лиза кинулася назустріч. — Мусила вернутися й переконатися, що з вами все добре.

— Та все гаразд, — відказав Щасливець. — Ну, хіба що Блискавець нас провідав.

А Лиза далі схвильовано скімлила.

— І більше нікого не бачили? — запитала вона, обмацуючи поглядом ліс і скелі. — Нікого живого?

— Тільки величезного борсука! — сказала Белла: у її голосі вчувалися вдавані хвастощі. — Але ми його перемогли. Хіба не так, Щасливцю?

Щасливець не міг сказати, що більше збивало його з пантелику: раптова вдавана бравада чи незрозуміла поведінка Лизи. Звідки вона могла знати, що вони наразилися на іншого звіра, і чому не зводить очей з лісу за їхніми спинами?

Він торкнувся носом її вуха, і вони всі разом увійшли в табір.

— Отам я відчув якийсь дивний запах, — сказав він Лизі, спостерігаючи за її реакцією. — Тут щойно було цуценя. Чуже цуценя, не з нашої зграї. Ти його бачила?

— Ні. А звідки тут узятися чужому цуценяті?

М’язи на її морді здригнулися, вона облизала зуби. Щасливець нахмурився, Лиза забігала очима, але на нього не подивилася.

— Ой, Стриба мене кличе! — І вона помчала до невеличкого гурту собак, що лежали під кущем.

Щасливець завагався, дивлячись на неї. Він не чув, щоб Стриба гукала Лизу, навіть не зміг побачити її чорно‑брунатного хутра в гурті собак, серед якого зникла Лиза.

З голови не виходив дивний щенячий запах, і шерсть у нього на загривку ставала дибки. Він розумів, що Лиза поквапилася втекти від його запитань.

«Тут щось не так, — подумав він. — Треба все з’ясувати».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Чого так довго?

Щасливець обернув голову й наразився на колючий погляд Альфи. Вожак дивився на нього з недоброю цікавістю. Глибоко вдихнувши повітря, Щасливець почалапав до напіввовка, що розлігся на невеличкому пагорбі, осяяному призахідними променями, віддалік від решти собак, які зібралися невеличкими гуртами біля своїх лігв. У повітрі відчувався нічний морозець, серед довгих тіней травою повзли завитки туману. Щасливець затремтів.

— Ну ж бо, кажи, — мовив Альфа басом. — Пломінь уже давно вернувся з білим кроликом. Ти де вештався?

— Вибач, але я затримався, Альфо, — промовляв Щасливець спокійно й стримано. — Зупинився побазікати з Беллою. Мені треба було… переговорити. І ще мушу тобі сказати, що відчув якийсь запах…

— Досить! — гаркнув Альфа й звівся на всі чотири лапи. — Здається, я напрочуд зрозуміло пояснював, вуличний псюго. Жоден собака не має права наражати себе на небезпеку поза межами табору. Це означає, що поза межами табору заборонені будь‑які затримки й розмови, коли на тебе чекає зграя.

Щасливець наїжачився:

— Але такого не було…

— Чого ти валандаєшся наодинці, коли добре знаєш, що зграя Бритви нишпорить пущею? Вони на нас полюють, Щасливцю, і якщо ми не будемо насторожі та вчасно не перейдемо на інше місце, то вони нас вистежать і знищать.

Очі Альфи раптом розширилися — побачив рану на клубі Щасливця.

— А це що таке? На тебе напали? Якщо це зробила Бритва, то я… — велетенський напіввовк напружився й загарчав.

— Ні! — поквапився відповісти Щасливець і винувато схилив голову. — Ні, Альфо, то не Бритвина робота. Її я не бачив. Борсук напав, то нестрашно.

Альфа зморщив морду.

— О, то вас затримав борсук? Лишенько. То ви з ним так довго чухмарилися!

— Не зовсім, — твердо промовив на те Щасливець, — сталося дещо серйозніше. Пішов дощ, отруйний дощ.

Альфа підійняв вуха.

— Ти не брешеш? У нас не було тут ніякого отруйного дощу.

— Хмари перевіяло, але летіли чорні клапті, від них дуже пекла рана. Видно, дощ нас таки наздоганяє.

Уперше протягом розмови Альфа призадумався, шерсть на загривку опустилася, а гнів улігся.

— Отож треба вирушати в дорогу, — загарчав він більше сам до себе. Відтак його очі спалахнули золотом. — Хіба що після церемонії. Ніщо не стане нам на заваді, і ми таки проведемо те, що запланували.

Ніби почувши його слова, до них помчали Носа й Непосида, а тоді різко зупинилися в шелесткому сухому листі. Вони забули про свій страх перед грізним вовкопсом і схвильовано задзявкали тонкими голосами:

— Альфо, церемонія вже зараз буде? Так? Так, Альфо?

Також Щасливець побачив Лизу, яка боязко подріботіла за ними. Вона настовбурчила вуха, в очах світилася надія. Від її неприхованого сподівання в Щасливця защеміло серце.

«Ні, дорогенька, — подумав він, — сьогодні тебе не вшанують церемонією, захід проведуть не на твою честь».

Лиза була трохи молодшою від обох цуценят Пломеня й Лади, до того ж походила з лютопсів, і всі в зграї знали, що Альфа на дух не виносить цих собак — навіть маленьких і дуже добрих. Йому не схочеться проводити церемонію на честь Лизи не тільки сьогодні. Він узагалі не схоче її проводити.

«Хіба тільки я допоможу».

Наразі Щасливець нічого не міг придумати. Командним голосом загавкала прудкобігунка Солодуня, що була в зграї бетою, — скликала зграю. По всьому табору собаки позводилися на лапи — повідкові навіть завзятіше, ніж дикі. Добрий пастуший собака Мікі стрибав поряд із Хапою, а кремезний Бруно на середині галявини приєднався до чорно‑брунатної мисливиці Стриби, і було видно, що йому дуже подобається її товариство.

Попри те що повідкові собаки далі воліли гуртуватися окремо й іноді теревенили про колишніх довголапих господарів, Щасливець зауважив: вони тепер уже не так нітяться перед дикими собаками. Стрілка, ще одна чорно‑брунатна мисливська собака, трималася дещо осторонь від інших, але була дуже товариською. Ані повідкові, ані дикі собаки не любили плосконосого Скиглю, але Сонечко вдовольнилася тим, що дріботіла поруч із ним, щось добродушно дзявкаючи. Марта, собака‑водолаз, привітно балакала з дикою Ладою, до того ж була пов’язана з нею ще й материнським інстинктом. А от мала Ритка підбігла до Пломеня й привітально задзявкала, нітрохи не боячись його розмірів.

«Мої повідкові друзі таки ладнають з дикою зграєю», — радісно подумав Щасливець.

Зграйники підбігали до купи зі здобиччю якось урочисто — не барилися й не квапилися. Щодня собаки нетерпеливо чекали на час, коли розпочнеться розподіл упольованої здобичі, але сьогодні в повітрі витав особливий настрій. Собака‑місяць у повні ще не зійшов над обрієм, але зграя радо чекала на його появу: собачі вуха настовбурчилися, а очі заяскріли. Виляли хвости, погойдувалися язики, і Щасливець відчував запах радості й свята.

«І я хвилююся, — подумав Щасливець, — хоч і шкода мені Лизи. Дуже хочу побачити, як усе це відбудеться!»

Зміни сталися навіть у розподілі здобичі: під натиском усеосяжного святкового настрою про сувору дисципліну майже забули. Собаки говорили й дзявкотіли одне наперед одного, лишень час від часу стихали після застережного погляду або гарчання Солодуні. Альфа, хоч як це дивно, мав задоволений вигляд і нібито з розумінням ставився до незнаних порушень поведінки, лише спостерігав за всім примруженими очима.

— Стрибо, ще не твоя черга!

— Вибач, Бето! — дзявкнула чорно‑брунатна собака. — Егей, Скиглю! Куди прешся? Куди лізеш поперед усіх!

— Ану, тихо! — у Стрілчиному гарчанні відчувався сміх. — Скиглю, ти ще не альфа.

— І коли вже зійде Собака‑місяць? — питала Носа, згораючи від нетерплячки. Вона так несамовито замахала хвостом, що мимоволі хляснула Непосиду.

— Зараз зійде, Носо. Май терпіння! — у суворому уривчастому гавкоті Солодуні відчувалася веселість.

— Ніхто не торкається здобичі, поки не поїсть бета, — загарчав Альфа, замахнувшись лапою на Носу. Але хляпнув несильно, тільки трохи скуйовдив Носі шерсть.

«Видно, на церемонії буде щось грандіозне, — здогадувався Щасливець, — якщо навіть Альфа сьогодні такий поблажливий до порушень правил дисципліни».

Один по одному собаки з’їдали свої порції, хоча очікування незвичайної події перебивало собачий апетит. Сам Щасливець з’їв менше, ніж звичайно, бо вже дуже йому хотілося побачити початок церемонії. Він зиркнув угору й помітив, як на нього лягає чимала тінь. Це була Марта, величезна собака‑водолаз, що мала, як і решта собак, схвильований і дещо збентежений вигляд. Вона простягла перетинчасту лапу й покусувала кігті.

— Я щось цього всього не розумію, — прошепотіла вона до Щасливця. — Чому це така вже велика подія? Я, наприклад, не мала ніякої церемонії Найменування. Та й ніхто з моїх братів і сестер не мав. Але всіх нас якось називають!

— І я про те саме думаю, — сказала Ритка.

Маленька собачка‑тер’єр протиснулася між Щасливцем і Мартою, а тоді Щасливець побачив, що до його лівого боку тулиться ще й Сонечко. Повідкові собаки однозначно хотіли почути від нього пояснення.

«Вони тривалий час прожили під опікою довголапих, — нагадав собі Щасливець. — Іноді я забуваю, що вони навіть тепер дуже мало знають життя».

— Дещо про церемонії розповів мені Пломінь, — пояснював він їм. — Вони самі обирають собі ім’я — не так, як було у вас, коли довголапі вас називали. Щойно в собаки виростають задні зуби, йому дозволяють самостійно обрати собі ім’я. І таке ім’я має пасувати собаці.

Сонечко піднесла свою голівку, її шовковиста шерсть переливалася в місячному сяйві. Щасливець розумів, що їй доводиться бути навіть ще терпеливішою, ніж інші, бо вона тепер омега, а це означає, що їстиме останньою. Тішився, що маленька собачка не дуже переймається своїм становищем у зграї, а сьогодні їй залишили цілу половину великого й соковитого кролика. Видно, усі нині тільки й думали про святкування.

— А я рада, що мені не треба було проходити оцю церемонію Найменування, — тихо дзявкнула Сонечко. — Усі такі набундючені. Мені подобається ім’я, яке мені дали довголапі. Воно навіть дуже мені підходить, ліпшого годі й бажати.

— Сонечко, тобі справді дуже пасує твоє ім’я, — усміхнувся Щасливець.

Невже вона ніколи так і не усвідомить, що більше не має ніяких «своїх» довголапих? Тепер у неї є тільки зграя.

Та все ж таки вона вже не ота розпещена, зманіжена кімнатна собачка, якою колись звикла бути. Довголапих вона пам’ятатиме й називатиме «своїми», аж поки не забере її до себе Собака‑Земля. Такої звички Сонечко, мабуть, ніколи не позбудеться.

— Принесіть білого кролика! — гавкіт Альфи перебив роздуми Щасливця — усі собаки сидячи випрямили спини й поглянули на вовкопса.

— Ой, це ж мені його треба нести! — Сонечко вертнулася й погналася за Скиглею, дуже пишаючись виконанням важливого обов’язку. За мить обидва малих собаки — колишній омега й теперішня — випірнули з кущів, несучи в зубах тушку білого кролика. Дуже обережно вони поклали її на плаский камінь перед Альфою. Тоді обернулися, і Сонечко гордо задерла хвіст угору, а Скигля кинув на Щасливця дратівливий погляд. На пласкій зухвалій морді закляк вираз зневаги й ненависті.

— Що це з ним? — пошепки запитала Лиза, тулячись до Щасливця.

— Тихенько, — цитьнув на неї Щасливець. — Церемонія починається.

До того ж йому не хотілося розповідати про свої образи на колишнього омегу. Навіть попри те що Скиглі вдалося посісти вище становище в зграї, він далі не приховував своєї нелюбові до Щасливця.

«Але то його проблеми. Нехай він переживає».

Альфа, видно, зауважив погляд Скиглі, бо грізно зиркнув на нього й гримнув:

— Скиглю! Сонечко! Свою роботу ви виконали. Ваші місця в останньому ряду.

Сонечко одразу вчинила так, як їй веліли, і всім своїм виглядом показувала, що вона знає своє місце в зграї та задоволена ним. А Скигля скривив морду, аж зуби виставив, і ліве око його сіпнулося.

«Ось маєш тобі собаку, — подумав Щасливець, — рветься до бою, але страшенно боїться».

З виглядом роздратованого приниження Скигля ковзнув поміж рядами собак. Тепер він навмисно не дивився в бік Щасливця.

«Невже далі щось затіває?» — Щасливець відмахнувся від цієї думки й зосередився на Альфі та Солодуні. Поруч з вожаком витончена прудкобігунка мала урочистий вигляд.

Альфа ступив крок уперед і спинився біля тушки білого кролика.

— Хапо. Стрибо. Ідіть сюди.

Обидві собаки вже добре знали, що треба робити, тому кожна поклала свої передні лапи на кролика: Стриба — на передні лапи, а Хапа — на довгі задні. Альфа вмостив своє здоровезне лапище кроликові на голову, наліг униз і розтиснув, а тоді підійняв другу лапу високо над тушкою. Відтак обрушив її на шию кролика та вп’явся кігтями в його горло. Розпанахав тушку від горла до живота, вишкірив ікла, а тоді зі скрипом увігнав їх у кроликову шию.

Усі почули тихий рипливий звук — це Альфа зідрав шкуру й цілісіньку, без зайвих розривів, шпурнув на камінь. Ступила крок уперед Солодуня, схопила тушку й відкинула набік. Щасливець ковтнув слинку. Він іще не бачив аж так бездоганно оббіловану дичину. Усе це здавалося чимсь неймовірним порівняно зі звичайним роздиранням і пожиранням здобичі.

Щасливець відчув, як уся зграя затамувала колективний дух. Закривавлена біла шкурка на сірому пласкому камені примарно виблискувала у світлі Собаки‑місця, що саме сходив.

— Непосидо. Носо… — Тепер у гаркоті Альфи вчувався не тільки беззаперечний наказ, але ще гордість. — Посядьте свої місця біля Місячної Шкурки.

Обидва цуценяти перелякано видибали вперед, а Щасливець помітив, що вони дрібно тремтять. Спочатку Носа, а за нею Непосида вискочили на камінь, розвернулися й напружено сіли на білу шкурку. Носа нервово принюхувалася.

— Нема чого боятися, молодіж, — пробуркотів Альфа. Щасливець ще й не чув, щоб напіввовк був таким добрим. — Настав час для вас обирати собі імена, які ви носитимете, аж поки вас не зустріне Собака‑Земля. Заплющте очі й оберніть голови до Собаки‑місяця. Сьогодні в піку своєї яскравості він покаже вам, хто ви є.

Альфа окинув очима принишклу в очікуванні зграю. Зазирав у кожну пару благоговійних очей, а тоді повільно звів голову, і нічне небо розітнуло дзвінке завивання.

Один за одним собаки й собі заходилися вити. Кожен голос підсилював цей химерний, вібруючий звук, що відбивався від білих скель і відлунював по всій пущі вздовж ущелини. Коли настала черга Щасливця, він завив голосом, що, здається, здіймався з глибини його серця й нутрощів; одночасно його єство було сповнене завивання інших собак. Голоси зливалися й набухали чимдалі дужче, аж поки не стали одним величезним нічним привидом.

Щасливцева шкура напнулася, шерсть наїжилася, коли завивання великою хвилею нахлинуло на нього й затопило всі його думки. І ось під час Великого Завивання наставала мить, коли він стовідсотково був переконаний у доцільності свого перебування саме в зграї, у правильності свого вибору. Сьогодні відчуття співпричетності було як ніколи сильним. Він розплющив очі, аби на повні груди вдихнути срібне сяйво Собаки‑місяця, але саме цієї миті надплила тонка хмаринка та затулила круглолицього — від собаки до собаки передалося тремтіння, що сколихнуло цілу зграю. Усі опинилися в тіні, окрім Носи й Непосиди. Бліде світло далі огортало обох цуценят, поки вони, заціпенівши в благоговійному страхові, нерухомо сиділи на білій кролячій шкурці.

Ритка, що стояла біля Щасливця, затремтіла, її спину пройняв холодний дрож.

— Так, ніби Собака‑місяць усе знає, — прошепотіла вона.

Щасливець уже не зацитькував її. Він так само про те подумав. Не раз, коли хотів спокійно заснути, Щасливець у молитві звертався до Собаки‑місяця, просячи захисту, але в глибині душі відчував, що сприймає бажане за дійсне: бо як Собака‑місяць здатний почути, що він у нього просить? А цієї ночі направду вірив, що Собака‑місяць таки почув його пісню та зрозумів усе її значення.

— Аякже, Ритко, він усе знає, — прошепотів Щасливець.

Ось завивання почало стихати, а тоді геть обірвалося, і настала напружена тиша. Альфа понурив голову й знову дивився на цуценят.

— Які ваші імена? — загарчав він до них тихо, але дуже виразно.

Непосида на мить замружився, а тоді розплющив очі, що яскравіли в сріблистому світлі:

— Я буду… — Він запнувся. Щось заворушилося на краю каменя, мелькнуло, шаснуло в шпарину та щезло. Тепер голос Непосиди пролунав досить гучно та впевнено. — Я хочу бути Жуком, — оголосив він. — Буду спритним і непомітним! Але панцир матиму твердий та міцний!

Позаду Щасливця пролунав хрипкий звук від Стрілки, ніби приглушений сміх. Але майже відразу той звук перейшов у схвальне гарчання, яке підтримали інші собаки.

«Хм‑м, — подумав Щасливець. — Дуже несподіване ім’я. До справжнього Жука, — вирішив він, — йому ще треба дорости…»

Поряд з братом стояла Носа й також розплющила очі. Трималася значно спокійніше, ніж Непосида, й очима не шукала підтримки в зграї. Голос трохи тремтів, але був рішучий.

— Я дуже довго думала, — почала вона, соромливо зазираючи Альфі в очі. — Я буду Колючкою. Гострою та смертоносною.

Альфа довго схвально гарчав, а Щасливець аж вуха настовбурчив від здивування. «Ніколи б і не подумав про Носу як про смертоносну колючку!» Можливо, собака, обираючи собі ім’я, обирає те, чим хоче стати, а не те, чим він уже є…

Можливо, вона в собі багато чого має, що не впадає в око. Цікаво, якою собакою вона буде, коли виросте?

— Як на мене, гарне ім’я вона собі обрала, — прошепотів він Беллі на вухо.

— Авжеж, — Белла відповіла розсіяно й ухильно. — Усі ми боїмося колючок.

— Але вони також є хорошим захистом для зграї, — зауважив Щасливець.

— М‑м‑м… — Белла кивнула, поринаючи у власні роздуми.

— Про що думаєш? — зашепотів Щасливець.

— Чомусь замислилась, яке ім’я собі обрала б я? — Белла замріяно зморщила ніс. — Якби моя воля… Ніколи не гадала, що пожалкую за своїм повідковим життям, але…

— Ти сама казала, що Белла — гарне ім’я, — нагадав їй Щасливець, легенько штовхнувши сестру носом. — Справді гарне. І воно тобі дуже личить.

Белла сумовито зиркнула на нього.

— Дякую, Щасливцю, — промовила вона тихенько.

Щасливець уже хотів був сказати їй щось утішне, аж тут відчув, що хтось ударився об його бік і тулиться до нього. То була Лиза, якій страшенно хотілося ліпше розгледіти на місячній шкурці двох собак, котрі щойно отримали свої дорослі імена. Її широко розплющені очі світилися захопленням.

— Я теж хотіла б колись отримати нове ім’я, — прошепотіла вона.

У Щасливця стислося серце. Колись Лиза так тішилася своїм щенячим ім’ям, яке їй дав Мікі. Тоді Мікі зі Щасливцем прийшли на допомогу їй і її братам, урятувавши від голодної смерті, утім той час уже давно минув. Колись маленька Лиза вже встигла вирости й стати гарною дорослою собакою, яка заслуговувала на справжнє ім’я.

— Ти обов’язково його отримаєш, — пообіцяв тихо він. — І як ти хотіла б себе назвати?

Лиза захитала головою.

— Ще достоту не знаю, — промовила вона. — Поки не стану на місячну шкурку, нікому не казатиму. Я й сама не буду певна, допоки Собака‑місяць не допоможе мені у виборі.

Щасливець відчув, як у ньому здіймається хвиля любові до Лизи — настільки добросердної і ніжної собаки, попри те що походила з лютопсів. «Годі й думати, що дехто із собак досі сумнівається в доцільності її перебування в зграї!»

Від обурення в нього настовбурчилася шерсть. «Безперечно, — подумав він, — цієї ночі, у ніч серед ночей…»

— Альфо, — раптом обізвався Щасливець і підштовхнув Лизу вперед, тож вони опинилися на видному місці посеред кола собак. — Коли в Лизи буде церемонія Найменування?

Альфа витріщився на них. Лиза хоч і злякалася, але не зрушила з місця, затиснувши хвіст між лапами. Щасливець виклично вперся очима в Альфу.

Але той не прийняв його виклику.

— На місце, цуценя! — гримнув він на Лизу. — Церемонія Найменування завершена, тепер не час для всіляких дурниць.

Щасливець розтулив був пащу, щоб перечити, але не зміг і слова вимовити. Лиза знову притулилася до його боку, а він зрозумів, що нагоду втрачено, і тема закрита.

Наразі.

Новоспечені Колючка й Жук позіскакували з каменя, і їх відразу обступив натовп радісних собак, що, вітаючи, лизали їхні голови. Пломінь і Лада стояли поряд із цуценятами, махали хвостами, сповнені радощів і гордощів. Пломеня аж розпирало від щастя, він дивився на Жука сяйливими очима.

З краю юрби Щасливець побачив Сонечко, яка вчепилася в оббілованого жертовного кролика й почала вкривати його товстим шаром землі. Від здивування Щасливець закліпав очима.

Стриба помітила його вираз очей, підійшла й пояснила:

— Ми не їмо білого кролика, — сказала вона тихо. — Залишаємо його в дар Собаці‑місяцю й Собаці‑Землі, щоб вони благословили вибір цуценят. — І відразу підійшла до Колючки й розчулено лизнула її у вухо.

Щасливцеві також хотілося долучитися до загального піднесення, але йому було важко на душі: його не покидала думка про Лизу, що тулилася до його боку — змаліла й у всьому зневірена.

— Нічого, Лизо, буде й на нашому тижні свято, — утішав Щасливець, ніжно лижучи її в маківку.

Ще одна хмара затулила круглолицього Собаку‑місяця, і галявина поринула в густу темінь. Скидалося на знак завершення церемонії, і зграя врізнобій знову завила від щастя. Один за одним собаки підхоплювали завивання: ті, хто був поряд і… віддалік…

Щасливець завмер, його вуха здійнялися вгору, шерсть настовбурчилася. «То не голоси собак від нашої зграї!» Кров у жилах Щасливця застигла й стала холодною, як вода в річці, коли його погляд зустрівся з поглядом Альфи.

— Тихо! — заревів вовкопес.

Запала зловісна тиша.

Тепер оте гортанне завивання вже не здавалося далеким. Воно страхітливо перетікало поміж деревами — звук, сповнений жаскої загрози.

— Лютопси, — заскиміла Сонечко.

Альфа вискочив на плаский камінь, вишкірив страшні зуби.

— Слухайте мене уважно, — гарчав він і по черзі зазирав в очі кожного зграйника. — Ці собаки не нападають. Поки що. Сьогодні вночі можемо спати спокійно, але вони вже недалеко, і було б великою дурницею з нашого боку тут залишитися. Розійдіться по своїх лігвах і не виходьте за межі табору. — Морда вожака скривилася від гніву, а Щасливцеві здалося, що в його гарчанні вже вчувається страх поразки. — Завтра вирушаємо на пошуки нового табору.

У собачій юрбі пролунали поодинокі зітхання, стогони й незадоволене скімлення, але лютий Альфин погляд їх швидко втишив. Усі собаки, серед них і Щасливець, розуміли, що вожак має слушність.

З важким серцем Щасливець попрямував до свого лігва й зауважив малу тінь, що ковзнула на стежці та завмерла. «Що за мара?» Щасливець зупинився й одразу впізнав його. Скигля. Курдуплик обернув голову й насмішкувато вишкірив зуби.

— Тобі сподобалася наша невеличка церемонія, вуличний песику? — Він підвів свою неоковирну голову. — Безперечно, нічого нового для тебе, правда? А тобі так і не довелося отримати справжнє собаче ім’я? Тому ти ніколи й не станеш справжнім зграйним собакою.

Щасливець ледве стримувався і вже хотів був добряче хапнути його за вухо, аж тут між них ускочила Белла. Сердито загарчала на колишнього омегу.

— Це ти так собі гадаєш! Але що ти знаєш? Щасливець заслужив своє ім’я!

Якусь мить вони пильно дивилися один на одного, а тоді Скигля сіпнув зневажливо головою і перевальцем пішов геть.

— Дякую, — прошепотів до сестри Щасливець. — Добре, що ти втрутилася. Добре, що так сказала. Навіть якщо і збрехала.

— Але я не брехала! — Белла спантеличено настовбурчила одне вухо. — Хіба ти не пам’ятаєш? Ну, про той день у будинку довголапих, коли ти отримав своє ім’я? Довголапі не давали тобі ніякого імені. Ти почув від них це слово й так себе назвав!

Щасливець стояв нерухомо, дещо розгублений. Беллині слова викликали спогади — дитинча довголапих, їдкий запах, — але щойно минуле розтануло, він обтрусився й полегшено зітхнув. Інтуїція йому підказувала, що не варто копирсатися в спогадах, і він із цим погодився.

— Треба лягати спати, — позіхнув він. — Дехто, можливо, і хоче ще трохи посвяткувати, а мене хилить на сон. Ходімо, Лизо, — легенько підштовхнув він лютопсицю. — Ти теж утомилася.

Того дня багато чого сталося, тож було про що подумати.

Разом вони пішли до своїх лігв і важко опустилися на підстилку в місячному сяйві. Лиза боком притулилася до теплого боку Щасливця, і дуже скоро Щасливець відчув, як її бік підійнявся й опустився, а тоді вона розмірено задихала, поринаючи в сон. Її лапи смикалися — видно, когось наздоганяла вві сні.

«Цієї ночі тобі не потрібно нікуди бігти, — подумки промовив Щасливець. — Спи спокійно, маленька…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець здригнувся й умить прокинувся, затремтів у темряві. Клапті сну поспадали з нього, як вилиняла шерсть: пам’ятав крижинки, що кололи й дряпали, кружляючи завірюхою, а собаки гризли одне одного в страхітливій сутичці, якій, здавалося, не буде кінця‑краю.

Собача Громовиця…

Один і той самий сон йому снився від часу Великого Гаркуна.

Холод йому не примарився, а був справжній. Над затишним кублом з листя й моху, у якому він лежав, серед верховіття шумів вітер, той подих куйовдив йому шерсть. Він затрясся й почав видиратися з лігва.

Місце збоку від нього, де спала Лиза, було порожнє. Тепло її тіла щезло.

«Лиза! Де вона?»

Припавши на передні лапи, Щасливець проповз під гіллям і випростався, ставши на рівні лапи, а тоді ще й витягся. Звісна річ, легковажна Лиза не могла піти кудись далеко. Не посеред ночі, коли лютопси нишпорять десь поряд — уся зграя чула їхнє завивання. Авжеж, вона не могла, а чи?..

Від страху за Лизу в Щасливця наїжачилася шерсть, сам він уже крався табором, обходячи тихцем сплячого Альфу. Вовкопес простягнувся у своєму лігві, спав міцно, з його пащі звисала цівка слини, а величезні лапи здригалися уві сні. Серце Щасливця гупало об ребра, але, якщо Лиза все ж таки вийшла з табору, — її ніде не було видно серед собак, що спали на галявині, — тоді йому доведеться її знайти, і то якнайшвидше. Якщо Альфа прокинеться й побачить, що її нема, то він просто вижене Лизу зі зграї. Непослуху він не пробачить нікому, тим паче й так немилій його серцю Лизі.

«Навіщо тобі це потрібно, Лизо? Навіщо треба було піти саме цієї ночі?» Але він, ставлячи таке запитання самому собі, уже знав на нього відповідь. Видно, дуже образилася за відмову провести й для неї церемонію Найменування.

«От дурне цуценя… Та Альфа ж змінить свою думку! Уже незабаром він побачить, що ти гідна посісти своє місце в зграї».

Але найперше Лизу потрібно знайти. Дещо нерішуче Щасливець переступив межу табору. Тепер уже він порушував наказ. Мовчки принюхуючись до нічного повітря й намагаючись якнайменше шерхотіти, він побіг по ковдрі сухого листя на край галявини, де починалася пуща. Повітря було морозним, і в цій свіжості Щасливець виразно відчував запах чужого цуценяти, який помітив ще вчора. Той запах не дуже й вивітрився. Щасливець насупився. А може, це все ж таки Лиза? Невже помилився?

Він нерухомо стояв на краю піщаного схилу. Саме тут Лиза чекала на нього й Беллу вчора ввечері, тому пошуки варто розпочати саме із цього місця.

Щойно взявся тихенько ковзати схилом на галявину внизу, як виразно побачив якийсь рухомий обрис. Собака‑місяць уже сідав і світив тьмяніше, ніж на церемонії Найменування, але в холодному сяйві було добре видно Лизин силует. Щасливець полегшено зітхнув.

Лиза щось тягла, припадала на передні лапи, а задніми пнулася вгору, тож Щасливець уже хотів тихенько заскімлити до неї, коли побачив, що з кущів виринула мала темна постать. Ще одне цуценя! І Лиза з ним бавилася, вони жартома передиралися через палицю. У морозному повітрі виразно було чути їхнє дружелюбне басовите гарчання.

Щасливець ринувся до них, але від здивування раптом зупинився.

«Бурко!»

То був Лизин брат — той, що з власної волі покинув зграю Альфи й подався за Бритвою, коли вона прийшла з вимогою повернути їй цуценят. За цей час Бурко дуже змінився, Щасливець одразу зауважив різницю, яка вчувалася навіть у запаху: він став різкішим і густішим. Від цуценяти тхнуло агресивною самовпевненістю. Тому Щасливець спершу й не впізнав його запаху.

Від гніву Щасливцеві стиснулося серце. Бурко єдиний серед трьох цуценят добровільно перейшов до зграї Бритви й охоче там залишався навіть після того, як вона роздерла його брата Крутя. Бурко був лютопсом до останньої краплі крові!

А що ж Лиза? Для того щоб вона залишилася в зграї Альфи, Щасливець ризикував своїм становищем і навіть життям, аж ось маєш: вона потайки зустрічається зі своїм братом. Напруживши всі м’язи, Щасливець зістрибнув зі схилу та вже за мить був унизу на галявині. Цуценята навіть не помітили, як він опинився біля них.

Лиза перелякано дзявкнула, але ховатися вже було запізно. Щасливець миттю перевернув обох на спини, поклав передні лапи їм на животи й міцно притиснув їх до землі. Вони лежали горілиць і, витріщившись на нього, важко дихали.

Обоє повиростали й уже давно не були колишніми безсилими цуценятами. Бурко отямився від страху, запручався й загарчав, чинив відчайдушний опір, тому Щасливець напружив усі свої м’язи, але потім і брат, і сестра стихли.

У Буркових очах палав вогонь обурення й непокірної агресії. Щасливець одразу пригадав, як він наражав на смертельну небезпеку своїх товаришів, коли наривався на сутичку з клишоногим Кудлачем. Безперечно, двоє цуценят лютопсів могли дати Щасливцеві гідну відсіч, але тепер ішлося не лишень про грубу силу, і вони всі троє це чудово усвідомлювали. «Я зверхник Лизи, — думав Щасливець, — і маю вищий статус, ніж Бурко, тому інтуїтивно він мав би скоритися». Вдячно подумав про стосунки старшинства в зграї, що й допомагає собакам виживати.

Мовчанка тривала, допоки Щасливець не переконався, що обидва цуценяти визнали його верховенство. Нарешті він ступив крок назад і сів на задні лапи.

— Що таке? — загарчав він.

Лиза перевернулася на лапи й почала повзти до нього, Бурко за нею, але морду перекосив від люті, а плечі войовниче сутулив.

— Учорашній запах цуценяти, — гримнув на Лизу Щасливець. — То був Бурко, чи не так?

Вона засмучено кивнула.

— Так. Вибач, Щасливцю. Я не могла не прийти. Мені наснився сон…

Щасливець недовірливо пхикнув:

— Сон?

— Так. — І тепер вона впевненіше дивилася йому в очі. — Не питай звідки, але я точно знала: якщо прийду сюди, то зустріну Бурка. Так мені було навіяно уві сні.

Щасливець тільки очима кліпав, не знаючи, як йому до цього поставитися. А якщо Лиза бреше? Вигадує всілякі нісенітниці, аби лишень вивернутися з халепи? «Але ж і я бачив дивний сон». Він пригадав крижинки, що кружляли в повітрі, а ще страх, який відчував, коли спостерігав за шаленством Громовиці Собак, що рвали й метали, поливали промерзлу землю кров’ю…

«Ну, це щось інше. Лиза каже, що уві сні їй було сказано, куди йти і що робити».

— Вона каже правду! — сердито гиркав Бурко. — Мені наснився такий самий сон. І я теж потайки втік зі своєї зграї, то чому з нею не могло такого статися?

Обурений нахабством цуценяти, Щасливець наїжачився, але всередині нього виринув болісний спогад: малий Круть, дуже соромливий і боязкий, дуже хотів залишитися зі Щасливцем у зграї Альфи. А Щасливець його зрадив — та всі його зрадили. І тепер його більше нема…

— Крутя вже нема на світі, — різко гаркнув він до Лизи. — Може, ти забула, як він загинув? І Бурко до того був причетний! З такими собаками ліпше не знатися, Лизо, навіть, якщо вони одної з тобою крові.

Бурко підскочив до Щасливця, вишкірив зуби, його хвіст затрусився від люті.

— Я не вбивав свого брата!

— Але ти був там, коли його вбивали, — нагадав йому Щасливець.

— Так, але на моїх іклах нема крові. Моєї вини нема!

— А що ти зробив, аби його врятувати? — слова клекотіли глибоко в горлі Щасливця. — Чи ти бодай спробував зупинити Бритву?

Бурко змовк, опустив голову. Від нього долинуло приглушене скавучання.

— Нічого, — сказав Щасливець, — ти нічого не зробив, щоб йому допомогти, хіба не так, Бурку?

Бурко різко підвів голову. У його очах спалахнув вогонь люті, і він холодно загарчав:

— Мене більше так не називають. Тепер я Ікло.

Щасливець помітив, як Лиза, почувши новину, ще більше похнюпила голову. «Ось уже і її брат отримав справжнє собаче ім’я, — сумно подумав Щасливець. — Бідолашна Лиза».

У навислій тиші Щасливець пильно дивився на Бурка. Його увагу привернула дивна форма вух молодого собаки: колись роздерті чи то обгризені, вони стирчали вгору позубленими краями. То що з ними?..

І тут його очі розширилися, коли він збагнув: спотворені Буркові вуха віддалено схожі на вуха дорослих лютопсів. А лютопсам вуха акуратно підстригали довголапі. Видно, вухам Бурка теж намагалися надати схожої форми — це могла зробити Бритва або хтось інший з її зграї.

«Вони в усьому наслідують довголапих», — здогадався Щасливець, а спиною побігли сироти. Ох, як це боляче. Мабуть, його щосили тримали, аби не вирвався…

Ну й жорстока та зграя! Щасливець не втримався, здригнувся. «Чи є щось таке на цім світі, на що Бритва не зважиться?»

Жаль до Бурка — ні, до Ікла — наростав, і Щасливець відчув, як злість поволі минає.

— Що з твоїми вухами, Бурку? — запитав він обережно.

Ікло відвернув голову.

— Тебе це не стосується, — відповів він похмуро. — Це справа моєї зграї.

— Калічити зграйника? Так, напевно, роблять з кожним.

Щасливець ступив крок до цуценяти, але Ікло затряс скаліченими вухами й тихо загарчав.

— Я ж бо тобі кажу, — гаркнув він. — Так заведено в зграї. Такий звичай.

Щасливець зітхнув і похитав головою.

— Лизо, — сказав він, — нащо тобі було ризикувати геть усім і приходити сюди? Ти ризикуєш навіть своїм життям! Тобі добре відомо, на що здатна Бритва… та й Альфі теж. Якщо Альфа дізнається… — глибоко вдихнув повітря він, уявляючи можливі наслідки. — Ну, твій брат завжди чинив дурниці, але не ти. Нащо тобі це, Лизо?

Молода собака кліпала очима, але не встигла вона й слова промовити, як на цуценят упала величезна тінь, ніби поряд війнуло ще більшим холодом.

З‑за дерев виринула лискуча постать. Щасливцеве серце завмерло, коли впізнав ті мерехтливі очі, те лискуче м’язисте тіло.

Бритва!

Зблиснули в зоряному світлі білі зуби — Бритва стривожено рухалася вперед, не зводячи зі Щасливця очей.

— Ікло, ходи сюди, — загарчала вона.

У Щасливця жевріла надія: може, цуценя запротестує — йому завжди не подобалося виконувати чиїсь накази, — але Ікло лишень зігнув голову й перейшов на бік Бритви, зібгавши хвоста між задніми лапами. Бритва, довго не думаючи, вдарила його лапою по голові. Заюшила кров, а сам він дзявкнув і похитнувся.

— Аби мої очі тебе на бачили! — гаркнула вона, і нещасний Ікло пошкандибав геть, видно, прямуючи до якогось тимчасового табору лютопсів. До Лизи він так і не обернувся.

На галявині запала тиша, але Щасливець був певен, що Бритва чує, як калатає його серце.

— Вуличний собако, — почала вона облесно, — ти заволодів дечим таким, що належить мені.

Щасливець нахилив голову й зітхнув, намагаючись зберігати спокій і впевнений вигляд. Сподівався, що Бритва не відчує його страху.

— Лиза не належить тобі, Бритво. Вона не твоя повідкова собака.

Бритва напружилася. Підійнявши задню лапу, багатозначно почухала в себе за вухом.

— Я щось не дочула, що ти сказав. Ліпше тобі повторити. Але правильніше, без помилок.

— Цуценя не чиясь власність — не твоя і не якогось іншого собаки. Лиза зробила свій вибір, залишилася в нашій зграї. — У Щасливця в роті пересохло, а в горлі ніби від пилюки дерло. — Ти не маєш жодного на неї права, Бритво. Ти навіть не Лизина мама‑собака.

— Я для неї навіть більше, ніж мама‑собака! Я її справжня Альфа!

— Але ж вона не молочне цуценя! — тепер допитливість у Щасливця переважила обережність. Йому направду схотілося знати: — Навіщо вона тобі, Бритво? Чому ти так хочеш повернути цуценя до себе в зграю?

«Не те я сказав!»

Він зрозумів це, коли почув гортанне гарчання Бритви. Уся його хоробрість не знати куди й поділася, сам він стулився, знітився, укляк на місці. Вона підскочила до нього — паща широко роззявлена — і зблиснула зубами.

«Самому мені з нею не впоратися! Собако‑Земле, невже настав час іти до тебе?»

Щасливець здригнувся, очікуючи смертоносної хватки зубів і кігтів. Натомість уздрів, як мала невиразна постать накинулася на Бритву. Величезна лютособака несамовито завищала від болю й покотилася боком. Приголомшений Щасливець дивився на молоду Лизу, яка вп’ялася в задню Бритвину лапу своїми гострими, як голки, зубами й навіжено гризла її. З рани задзюркотіла кров, а морду Бритви скривило від болю.

Аж тут Лиза ніби злякалася того, що вчинила, і відпустила Бритву.

— Тікай! — гаркнув Щасливець.

Вони обоє крутнулися й дременули. Щасливець чув, як позаду них Бритва трощить сухе гілля, продираючись підліском. Страх додавав їм швидкості, Лиза не відставала від Щасливця ні на крок, а за якийсь час за нерівномірним перебиранням лап їхньої переслідувачки він дійшов висновку, що вона накульгує. Видно, молода лютописця таки скалічила Бритву, і рана давалася тепер взнаки.

«Може, ми ще й утечемо!»

На межі табору Щасливець згрупувався всім тілом і стрибнув, перекотився через голову й опинився в таборі, став полегшено відсапуватися, щойно побачив, як Лиза вбігає одразу за ним. Підвівшись на лапи, він обернувся, але вже не почув тріскоту гілля. Бритва зупинилася, утримавшись від подальшої погоні, десь перед самим табором Альфи, і Щасливець якийсь час іще бачив відблиск її безпощадних очей у гущавині лісу.

«Невже вона наважиться напасти? Навіть розуміючи, що здійму цілу зграю, щойно просто один раз гавкну?»

— Я ще по тебе прийду! — її несамовите скавуління з відлунням розтяло нічну тишу.

Потім Бритва обернулася й нечутним кроком побігла в хащі, не обертаючись. Десь здалеку до Щасливця долинули голоси собак зі зграї Бритви, що вторили несамовитій люті своєї Альфи.

«Звідки вони дізналися про наш табір? — думав він, і страх холодив його кістки. — Звідки вони завжди про все знають?»

Звідусіль залунало всіляке гарикання та скімлення — це заворушилися собаки в таборі. Вони нашорошували вуха, почувши завивання лютопсів.

— Що? Що таке? — загудів басом Пломінь.

— Відчуваю запах лютопсів… і крові! — задзявкала Сонечко.

Ніби в одну мить уся зграя здійнялася на лапи — собаки кліпали очима, біжучи до Щасливця, гарчали та скімлили одне поперед одного.

Лиза загубилася з‑поміж собак. Щасливець бачив, як вона безтурботно перебирала лапами, снуючи в юрбі.

Потім їй вдалося пробитися до Щасливця, і він почув, як вона пробуркотіла йому на вухо:

— Вибач, Щасливцю.

І її голос потонув у загальному занепокоєному, дуже стурбованому гаморі.

— Щасливцю, що сталося? — гавкнула Стрілка.

— Заради Собаки‑Землі… — лунко дзявкнула Хапа.

— То що, була Бритва? — верескливо скавуліла охоплена страхом Сонечко.

— Тихо! Усім мовчати! — після гучного наказу Альфи собаки принишкли. Напіввовк рішуче рушив крізь стривожену юрбу, його очі палали.

Коли всі замовкли, Щасливцеві вдалося прошепотіти до Лизи:

— Сиди тихо й не рипайся.

А тоді над ним навис Альфа, його морда зморщилася, стало видно зуби.

— Ну ж бо, розповідай, — загарчав він.

Щасливець схилив голову.

— Я почув якісь звуки, Альфо. Думав, що пусте, нічого страшного, але пішов краєм табору, хотів переконатися, що все добре, і враз побачив, що попід табір нипає Бритва.

Альфа добрячу хвилю не казав нічого — якою ж бо довгою та болісною була та хвиля! Щасливець потупив очі в землю: боявся зустрітися поглядом з Лизою, бо міг її видати, і всім єством відчував, як вожак уперся в нього своїми очищами й буравить йому череп.

Аж тут Альфа похмуро гаркнув:

— Уже розвиднюється. Усім до одного приготуватися. Вирушаємо в дорогу. Покваптеся!

Щасливець затремтів, бо Альфа попрямував убік, звідки прийшов. За напіввовком потяглася Солодуня. Тендітна прудкобігунка встигла якось дуже пильно зиркнути на Щасливця, а тоді обернулася до вожака та щось прошепотіла йому на вухо.

Усередині Щасливця від страху все переверталося догори дриґом.

«Я нічого не можу їм сказати про Лизу, про її таємну зустріч із Бурком. Альфа відразу її вижене зі зграї або просто вб’є. Хай би все минулося, тільки б не накоїти дурниць».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собака‑Сонце закутався в сірі хмари, а небо таки посвітлішало, завитки багрянолистого туману заворушилися в улоговинах. Час від часу проблиски сонячного світла спалахували на краплях роси, але відразу згасали, залишаючи після себе на траві тільки холодну вогкість. На галявині під пильним оком Солодуні збиралася зграя, пригнічена й понура.

Альфа, який вийшов зі свого лігва, був рішучим, але мовчазним. Він рушив уперед, кивнув Солодуні, а тоді на краю табору обернувся до зграї.

— Ідете за мною й бетою парами. Пломінь і Щасливець ітимуть першими. Вартові собаки триматимуться обабіч гурту — ліворуч і праворуч — та дивитимуться за наймолодшими. Хапа й Стриба прикриватимуть зграю ззаду та пильнуватимуть, аби ніхто за нами не стежив. Не залишайте після себе жодних видимих слідів, а відходи, якщо будуть, ретельно заривайте. Омего, ітимеш ближче до тилу, попереду мисливців. Скигле, залишайся біля неї та не висувайся вперед. Вимагаю дотримання найсуворішої зграйної дисципліни. Усе зрозуміло?

— Так, Альфо! — загарчали одностайно собаки.

Щасливець без зайвої думки й собі загарчав. Це ж бо все відрізняється від його власного досвіду керівництва зграєю повідкових собак, коли вони виходили з міста й ніяк не могли звикнути бодай до елементарного порядку. Тепер у ньому прокинулася якась ніби вимушена повага до Альфи. У складних ситуаціях Альфа не завжди виявляв спокій, і його стиль керівництва, можливо, був надто жорстким, але в цей час зграя чи не найбільше потребувала суворої дисципліни.

Усі відчували напруження, і, здавалося, було навіть чути, як у повітрі гуде‑тріскоче невидима світлосила довголапих. Лютопси нишпорили десь зовсім близько, а тепер ота люта ворожа зграя ще більше розсердилася. Щасливцева розповідь про зустріч із Бритвою блискавично поширилася зграєю Альфи, обростала численними вигадками й перебільшеннями. Дехто із собак невдоволено зиркав на Щасливця, так ніби він навмисно спровокував Бритву.

Щасливець стенав плечима.

«Буде ліпше, якщо ми заберемося звідси якнайшвидше».

Коли зграя вирушила з табору, легенько й дещо нервово ступаючи лапами лісовим ґрунтом, Щасливець тримався вказаного вожаком місця. Так чинили всі собаки, виконували наказ Альфи та щораз насторожено наїжувалися, коли час від часу вдивлялись обабіч у підлісок. Ось пуща залишилася позаду колони собак, за кілька погонь за кроликом, і хода вже рухалися неглибокою балкою, обрамленою густим чагарником. Саме тоді Щасливець наздогнав Альфу та йшов поряд з ним.

— І що далі? — запитав він тихо. — Куди йдемо?

— До річки, — різко відповів Альфа. — Якщо підемо за течією, то дуже скоро будемо…

Напіввовк затнувся, примружив очі, а тоді облизав ікла. Щасливець чекав, що Альфа казатиме далі, але той промовчав.

«Він не має жодного плану, — раптом усвідомив Щасливець, і йому стало не по собі. — З нього пиха так і лізе з усіх дірок, але він навіть не знає, куди нас веде».

Наразі був не найкращий час, щоб на цьому загострювати увагу й принижувати Альфу.

Тому Щасливець радісно гавкнув:

— Ага! Знаю, куди ми йдемо: до місця, куди веде вода, що тече.

— До місця, де воді нема кінця краю, — загарчав Альфа. — Там вона весь час хлюпає, але нікуди не дівається.

— Мудрий хід, Альфо, — сказав Щасливець. — Там ми будемо далеко від лютопсів.

Щасливець помітив, як вожак пихато здійняв голову й розправив плечі.

— Ну, тобі мені цього казати не треба. Я не потребую схвалення моїх планів.

«Яких планів? — роздратовано подумав Щасливець. — Ох і зарозумілий він».

Так, він вожак зграї, авжеж, утім хіба в цьому полягає керівництво? У насміханні й відкиданні будь‑якої чужої думки?

Уголос Щасливець і слова не промовив — не тільки через страх перед Альфою. Уся зграя дуже нервувала, тому сварка між Щасливцем і її вожаком додала б іще більше неспокою в її лави.

Марта йшла одразу за Щасливцем, тому він зауважив, що Лиза підбігла вперед і тепер дріботіла поряд з величезною собакою‑водолазом. Лиза товаришувала з Мартою відмалечку, коли ця чимала кудлата собака взялася доглядати за нею і її братиками, але вони завжди були дивною парою, якою залишалися й дотепер, попри те що Лиза виросла.

Щасливець зворушено спостерігав за тим, як Марта розповідала молодій лютопсиці про свої перетинчасті лапи.

— Ні, Лизо, усі мої брати й сестри народилися з такими самими перетинчастими лапами, — терпеливо пояснювала вона. — Ми дуже незвичайна порода. Мої довголапі завжди казали…

— Лизо! — Це Альфа обернувся й гаркнув до неї: — Негайно на своє місце.

Лиза злякано вискнула:

— Але ж Альфо, я…

— Годі! За непослух тепер ітимеш зі Скиглею й омегою!

Присоромлена Лиза посновигала до Скиглі й Сонечка з підібганим хвостом. Сердито зиркнувши на Альфу, Щасливець обернувся й вистрибом перебіг до неї. Альфа, найімовірніше, не заперечуватиме, але, якщо почне присікуватися, то він розповість йому геть усе, що про нього тепер думає.

Скигля, колишній омега, сердито подивився на Лизу, але нічого не сказав. Сонечко дріботіла позаду них обох і стискала в зубах із почуттям усвідомленого обов’язку великий жмут моху. «Вона вже дбає про підстилку в наступному таборі», — зворушено подумав Щасливець. Тепер він тішився, що перейшов у задню частину колони. Сонечко мала заняття, тож йому не хотілося залишати Лизу в товаристві цього звихненого злюки Скиглі.

Ніби прочитавши його думки, Скигля пирхнув і почовгав швидше.

— Не заважатиму, насолоджуйтеся товариством одне одного, — глумливо сказав він Лизі й поквапився наздоганяти Жука.

«А я і не проти помилуватися твоїм почварним задом, Скиглю», — подумав Щасливець.

Він проігнорував те, що мовив плосконосий недомірок, облизав ікла й поглянув на Лизу. Йому так багато хотілося їй сказати, але він стулив пащу й мовчав. Вона, видно, почувалася приниженою, але довіриться йому, щойно відчує таку потребу.

Так воно й сталося. За якусь мить чи другу Лиза важко зітхнула й захитала головою:

— І чому всі собаки так мене не люблять?

Щасливець тільки здивовано кліпав очима. «Невже їй насправді так зле?»

— Які всі собаки, Лизо?

Навіть сам кажучи ці слова, він відчував їхню нещирість. «Так, я їй брешу», — зізнався він собі й ніби схаменувся. Знічев’я клацнув щелепами на муху та намагався придумати втішні слова. Попереду Пломінь підганяв повільніших собак: легенько підштовхував Риту, аби вона швидше перебирала лапками, радив Жукові пильніше вдивлятися в підлісок, бо саме там може чатувати небезпека. Солодуня якийсь час ішла дещо ззаду, обговорюючи щось із Ладою; обидві собаки під час розмови не зводили очей з дерев. Усі члени зграї вільно спілкувалися одне з одним, і Щасливця ще більше вразило, що жоден собака, крім нього, не виявляв співчуття до Лизи після того, як на неї нагримав Альфа.

— От, бачиш? — ледь чутно заскімлила Лиза. — Це таки правда. Альфа мене просто терпіти не може.

— Ну, Лизо, ти й сама‑бо добре розумієш, що він у зграї ніколи ще не мав лютопсів. А чого ти про це саме тепер думаєш?

— Через Бурка, — винувато вискнула Лиза. — Бо знову його побачила. Ну, не Бурка, а Ікло. Йому там добре. Він такий… ну, його там, у зграї, потребують. Має справжнє собаче ім’я та пройшов церемонію посвячення… — Вона стихла на півслові й глибоко вдихнула повітря. — Щасливцю? Ікло каже переходити мені до його зграї.

У Щасливця загупало серце, він відчув, як шерсть стала дибки. «Я стільки доклав зусиль, щоб ти, Лизо, залишилася в зграї! — подумав він у нападі гніву. — А твій безцінний брат нехай запрошує до себе шакалів!»

Поза всяким сумнівом, такого він їй сказати не міг.

— Чому ти гадаєш, що там ліпше? Маю на увазі, у зграї Бритви?

— А от Іклові там добре. Він знає, на чому стоїть. Як і всі члени тієї зграї.

— Хочеш сказати, що вони всі знають своє місце, — відрубав Щасливець. — Місце, нижче від Бритви. І ти ще про якесь «посвячення» казала… Бо я бачив у нього хіба що по‑звірячому понівечені вуха. Ти навіть уявити собі не можеш, якого болю він зазнав. І безпричинно!

Уперті вогники замерехтіли в Лизиних очах.

— Принаймні зграя Бритви ні від кого не втікає та не ховається в хащах. А цуценят там як слід тренують.

— Їх тренують убивати, — додав Щасливець. — Не лише для того, щоб уполювати дичину.

Вона сум’ятливо захитала головою та глибоко зітхнула, сягаючи поглядом верхівок дерев.

— Я розумію, що ти кажеш, Щасливцю, навіть дуже добре розумію! Але хіба може там бути все аж так погано? Іклові там добре, і Бритва його любить! Вона так за нього билася!

«Тепер будь із нею дуже обережним, — подумки казав собі спохмурнілий Щасливець. — Вона наразі дуже нещасна. Не кажи їй нічого такого, що може її від тебе відштовхнути».

Він набрав повні груди повітря.

— Лизо, ти впевнена, що слово «любить» тут доречне? Бо воно може означати дуже багато чого, і його легко перекрутити та зрозуміти по‑різному. А надто такій псиці, як Бритва.

— Невже? Ти насправді так вважаєш, Щасливцю? Не все так однозначно? — Лиза подивилася своїми темними очима простісінько у вічі Щасливцеві. — А як ти гадаєш, що таке любов?

Спантеличений Щасливець завагався. У закутках його пам’яті виринув якийсь нечіткий спогад — спогад про звуки й запахи… солодкуватий, заспокійливий запах мами‑собаки, її ласкавий голос, що розповідав йому казки про собачих духів, спогад про теплі верткі боки його братів і сестер. Раптом він подумав про Беллу, і цим самим ніби її покликав, бо побачив, що його сестра біжить вистрибом до нього.

— Ходи, Щасливцю! І Лизу бери із собою! Мисливці пішли добувати дичину й мають принести їжу!

Сама лишень згадка про їжу викликала у Щасливця гучне бурчання в животі. Якусь мить він збентежено кліпав очима, а тоді всі троє собак розреготалися.

— Та ходімо, — гавкнув він. — Навіть мій живіт нагадує, що час підживитися!

Вони подріботіли до інших собак, і Щасливець відчув полегшення. Йому не хотілося продовжувати ту розмову з Лизою. Анітрохи.

Поки вони попоїли й знову рушили в дорогу, Собака‑Сонце опустився нижче й сідав за обрій. Подушечки на Щасливцевих лапах узялися пухирцями й дуже боліли. Сонечко сильно замурзалася й мала виснажений вигляд, під схиленою головою ледве волочила із собою мох, але вперто відмовлялася розтиснути зуби й випустити ношу з пащі. Молоді собаки — Жук, Колючка й Лиза — буквально спали на ходу, і навіть витривалий Мікі похитувався від перевтоми. Щасливець помітив, що Солодуня, з вишуканими стрункими лапами, призначеними для швидкого бігу на короткі дистанції, стала накульгувати.

Тим часом Альфа непохитно торував дорогу для інших, ведучи зграю схилом уздовж річища висохлого струмка. Він мав напружено‑зосереджений вигляд і ніби не помічав стану переважної більшості собак у зграї. «Ну, це не керівництво, — думав Щасливець. — А тупоголова впертість». Добре, що вони хоч трохи перекусили, бо в іншому разі зграя вже недорахувалася б кількох собак, вони відстали б. Пломеневі доводилося майже весь час підтримувати Ритку за холку, бо інакше вона не змогла б перебирати лапами. А Щасливець відчував щораз дужчий голод і був певен, що молоді виморені собаки ще трохи — і почнуть зомлівати.

У видолинку висохлого річища безперестанку завивав пронизливий вітер, а небо над головами зграї протягом усієї подорожі Собаки‑Сонця залишалося холодним і похмурим. Коли Щасливець учергове поглянув угору, то зауважив, що небо ще дужче потемніло — майже почорніло…

Аж раптом сліпучий спалах мало не змусив його вистрибнути зі шкури. Блискавець! Оглушливий гаркіт загуркотів над усією долиною. Важезні краплі холодного дощу залопотіли по шкурі Щасливця.

— Дощ! — вискнув він. — Може знову піти отруйний дощ. Швидко шукаймо, де сховатися.

Ніхто нічого в нього не розпитував. Собаки поквапилися шукати сховок — помчали, побігли вистрибом до неглибокої печери в крутому березі висохлого струмка. Радше не до печери, а під виступ скелі, де вода вибила невелику заглибину, але наразі й цього вистачало. Хапа зі Стрілкою останніми втиснулися під виступ і ще не встигли махнути хвостами, як не на жарт урепіжила злива — залопотіло‑зашуміло по землі зовсім поряд, одразу за виступом скелі.

Собаки тиснулися одне до одного, збентежено й пильно дивилися на стіну води з неба. Полетіли чорні клапті, їх добре було видно, вони кружляли з‑поміж крапель дощу й відразу сичали, щойно лягали на мокру землю. Дуже швидко калюжі запінилися, на краях утворювалося жовтаве шумовиння.

«Я мав рацію, — подумав Щасливець, — що отруйний дощ нас наздожене. А чи він узагалі коли‑небудь припиниться? Бо здається, що нам від нього не буде порятунку».

Він здригнувся, почувши пронизливий вереск і несамовитий писк, відступив крок назад, аби не зіштовхнутися з двома щурами. Вони мимоволі шмигнули в печеру, набиту собаками. Щури як божевільні металися вздовж стін, шукали шляхів до втечі, а якоїсь миті один спинився, став на задні лапи й витріщився на Щасливця, якому вдалося зауважити, що очі щура червоні від запалення, а шерсть грязька й липка від дощу. «Йому страшенно боляче, — раптом здогадався Щасливець. — Він навіть на нас не зважає, бо від дощу буде гірше!»

Ритка байдуже спостерігала за щурами, навіть Солодуня лишень клацнула зубами та втомлено загарчала. Недовірливий погляд Пломеня затримався на двох нещасних створіннях, але він і кроку не ступив до них. Попри голод, ніхто із собак навіть не думав накидатися на щурів. Видно, усі розуміли, як і Щасливець, що ці щури — погана дичина. Отак, дивлячись на щурів, Щасливець відчув одразу біля себе присутність Альфи.

Обидва відвернулися від щурів і дивилися тепер на дощ.

— Не скажеш, що тут безпечно, — пробурмотів напіввовк. — Щось отруїло землю, й отрута порає свою справу, стає щораз сильнішою.

Щасливець сумно закивав головою:

— Здається, від неї нема спасу.

— Навіть Блискавець не може нас захистити, — загарчав Альфа. — Він приносить отруйний дощ! Коли злива минеться, нам треба поквапитися. Усе навколо отруєно, тут не можна жити собакам.

Хтось почув ці слова, тож від зграї долинуло тужливе бурчання й навіть сумовите скавучання. Ритка притислася до землі, намагаючись заховатися в кудлатій шерсті Марти.

— Усе це мені нагадує про день, коли стався Великий Гаркун, — заскімлила вона.

— Ритко, не маєш про що згадувати? — заскавучала Сонечко.

— Але так воно й було, — сказав Мікі похмуро. — Дуже нагадує про день, коли мене покинули мої довголапі. Затряслася земля, а тоді отой жахливий запах у повітрі.

— Того дня я полювала біля стежки для шумокліток, аж раптом у мене над головою обірвалася змія, якою довголапі передають світлосилу, — загавкала Хапа. — Змія впала, а світлосила підпалила землю. Живцем могла там згоріти.

— Так, і я пам’ятаю той день, — погодилася Стрілка. — Скигля мало не впав у розколину, коли земля розчахнулася.

— А мене мало не привалило дерево, — утрутилася в розмову Лада. — Ще трохи, й воно мене б убило, мене й моїх цуценят, які тоді ще навіть оченят не розплющували.

— Ми зі Щасливцем потрапили в Пастку, коли все те сталося, сиділи в замкнених дротяних клітках, — сказала Солодуня майже гордовито. — І ми не могли нічого вдіяти, хіба що сподіватися на якесь диво. Багато собак тоді там загинуло.

Лиза притислася боком до Щасливця й стріляла очима то ліворуч, то праворуч, а тоді прошепотіла:

— А що таке Великий Гаркун, Щасливцю?

Було видно, що вона знічена через своє незнання.

Щасливець роззявив пащу та знову стулив, дуже здивований. Як собака може не знати, що таке Великий Гаркун?

Нарешті до нього дійшло: ага, Лиза народилася вже після Великого Гаркуна! Якусь мить він перебував під враженням свого приголомшливого відкриття, а тоді, трохи поміркувавши, відчув навіть приплив бадьорості. Настане день, коли Великий Гаркун перетвориться на далеке минуле, і, по суті, не буде жодного собаки, який би зазнав його на власній шкурі. Цуценята народжуються й виживають повсякчас — Лиза цьому доказ. Великий Гаркун — ще не кінець світу. Наразі.

— То був дуже страшний день, Лизо. Коли затрясся світ, коли цілі міста розвалилися, а довголапі повтікали. Навіть Собака‑Земля того дня трусилася. Багато собак загинуло.

— Ого, — затремтіла Лиза. — Добре, що я того не бачила.

Щасливець доторкнувся носом до її маківки.

— Добре, Лизо.

Тепер Щасливець визирнув із печери, подивився в бік річища висохлого струмка. Він почув шум ріки, до якої вони прямували, почув рев і хлюпіт води в долині. Вода текла дуже швидко — дуже гучно вирувала, майже ревіла. Здавалося, вона сповнена рішучості дістатися туди, куди спрямує її Собака‑Річка.

А куди потече річка, туди й піде зграя. Щойно вщухне цей отруйний дощ.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Половина зграї дрімала на піщаній долівці печери, коли Щасливець підвів голову й нашорошив вуха. Його потривожив не якийсь шум, але його відсутність. Рев бурхливого потоку змінився на рівномірне, зловісне крапання.

Альфа й Солодуня сиділи біля входу до печери та дивилися кудись надвір, тож Щасливець і собі подибав до них. Дощ нарешті перестав, залишивши після себе мереживо калюж і струмків; висохле річище перетворилося на плетиво дрібних потічків, що спритно збігали поміж каміння вниз до річки.

Альфа зиркнув на Щасливця, а тоді знову обернувся, щоб бачити просочену вологою долину. Вовкопес нервував.

— Дощ позмивав усі запахи, — бурмотів він. — Можна буде відірватися від лютопсів, або вони заскочуть нас зненацька. Мусимо бути насторожі. Бето, кажи вартовим, нехай добре пильнують. А ти, Щасливцю, коли вже тут, буди собак, нехай ворушаться.

Подушечки їхніх лап відпочили, за ніч усі собаки трохи набралися сили, і, попри голод, більша частина зграї була готова рушати в дорогу. Коли собаки стали спускатися в долину, ідучи вздовж іскристих струмків, у повітрі запахло якимось нервовим очікуванням. Зграя спочатку почула річку й лише потім, коли видерлася на гребінь тріщинуватого кряжа, побачила її. Ось вона — розгнівана, бурхлива, піниста. На середині вода пінилася білим шумовинням навколо суворих виступів скель. По краях вона спокійно собі хлюпала, у ній крутилася вертка жовтувата твань.

У Щасливця завмерло серце.

«Нелегкою буде хода вздовж цієї річки».

— Усім бути максимально обережними! — загарчав Альфа. — Якщо хтось упаде у воду, я не дозволю Марті вас рятувати. Зрозуміло? Не хочу втрачати одразу двох собак.

Щасливець поглянув на величезну водолазиху.

— Собако‑Річко, захисти всіх нас, — промовила Марта.

Вона була серйозною та стурбованою, але не сперечалася з Альфою. Бурхлива річка кружляла страшними смертоносними водовертями, от тому справила й на неї гнітюче враження.

Одні за одними — задні собаки буквально торкалися хвостів тих, що йшли попереду, — потяглися зграйники берегом річки вниз за течією, тримаючись, наскільки це було можливим, якнайдалі від води. Могутність потоку, що вирував уже за крок, вселяла непереборний страх, і Щасливець відчував, як його спину аж до кінчика хвоста проймає дрож. Тому, хто впаде в річку, вже не вижити.

Перехід схилом берега добряче скоботав і без того натягнуті Щасливцеві нерви. Ритка час від часу тихо скавучала від страху, Жук і Колючка тряслися й міцно притискали хвости до своїх боків. Усі дорослі собаки були на межі нервового зриву, здригалися після кожного хрускоту сухої гілки чи шурхотіння впалого у воду з‑під лап камінця.

А коли долина нарешті стала пласкішою, то річка поширшала та вгамовувалася, вирвалася на широчезну пісковиту рівнину. Собаки мимоволі розпорошилися, трималися подалі від краю води, і Щасливець чув, як вони полегшено зітхають. Попри те що страхітливий пінистий потік залишився позаду, новий краєвид також не вельми сподобався Щасливцеві. Широчезна долина — усе видно як на долоні. Він зупинився, у нього під боком тремтіла Ритка. Попереду нерішуче принюхувався до повітря Мікі, і навіть Пломінь загарчав якось тихо й невпевнено.

Річка, не скута вузьким річищем, розділилася на багато срібних потоків; найбільший обмивав два невеличких острівці, порослих якимись непоказними, обскубаними соснами. Оглядаючи широку долину, щоб спланувати подальший маршрут, Щасливець побачив із завмиранням серця, що річка розтікалася кількома напрямками. Удалині він уздрів щонайменше три вузьких проходи з невисокими горами обабіч.

«О Собако‑Річко! Що нам робити далі? Піти вздовж твоєї найбільшої відроги, а чи повернути на одну з долин попереду?»

— І куди ми тепер? — Хапа, ніби почувши думки Щасливця, ступила невпевнений крок уперед й обернулася до Альфи.

З надією в очах усі собаки пооберталися мордами до вожака. Альфа ж собі просто став і стояв, перестрибуючи поглядом від однієї річкової відроги до іншої. Шерсть на загривку в нього дещо підійнялася, а хвіст він тримав низько, нервово ним смикав. Він так і не поглянув на жодного собаку. Зграя обступила його, перезиркувалася, тихо гарчала й буркотіла; вуха собак очікувально позагиналися назад.

— Альфо, — обережно повторив Щасливець, — як гадаєш, куди ми йдемо?

Бо ж перед ними відкрилося стільки доріг… Але котра приведе до безпечного місця?

Хвіст Альфи здригнувся, його очі дивилися кудись удалечінь.

— Помовч! Я думаю! — нарешті спромігся відповісти він, але цього разу в його голосі можна було почути розгубленість.

«Альфа вагається, — припустив Щасливець. — Він не знає, що має робити».

Раптом досить упевнено вискочила вперед Солодуня й окинула всіх поглядом. Вуха стирчали, хвіст задерла вгору, а голос мала спокійний і переконливий.

— Усім чекати й зберігати спокій. Ухвалюється важливе рішення. Майте терпіння.

«Тендіна прудкобігунка, посідаючи друге за старшинством місце в зграї, таки на своєму місці, — подумав Щасливець із гордістю й одночасно із жалем. — Колись їх, може, щось і пов’язувало, але не тепер».

Солодуня здійснила свій вибір — стала вірною альфі бетою. Ось вона переходить від собаки до собаки, зазирає твердим поглядом в очі, ніби перевіряє, чи, бува, хтось не збирається їй перечити. Щасливець ледве вірив своїм очам — за останній час вона змінилася до невпізнання. Якось Солодуня згадала була про Пастку, але куди поділася ота ніжна собака, яку він там зустрів? Вона звинуватила Щасливця в зраді, стала на бік собак, що відразу зненавиділи цуценят лютопсів. Вона накинулася на Щасливця й тримала його, коли Альфа хотів поставити йому тавро на ціле життя…

Але принаймні Солодуні тепер вистачило розуму, мужності та кмітливості вчасно втрутитися, коли Альфа втратив контроль над ситуацією, і Щасливець за це їй був дуже вдячний.

«Вона також усе бачить. Вона розуміє, що Альфа у великій халепі».

Солодуня принюхувалася до відрогів річки, обережно ступаючи грязюкою, щораз підіймаючи вузьку морду, щоб відчути якийсь запах із розділених потоками долин.

Ніздрі Солодуні ходили ходором. Раптом вона стрибнула вперед, граційно побігла берегом правої відроги. Дуже швидко довгі лапи понесли її нагору — і за мить вона зникла з поля зору за пагорбом.

Незабаром її знову стало видно. Вона мчала стрілою вниз у долину, до зграї. Наблизившись, задоволено загавкала:

— Туди! У річці є риба й нема жовтого шумовиння. Якщо риба там вижила, то йти нам треба саме туди.

— Правильно, — гаркнув Альфа, до нього вже повернулася впевненість. — За мною.

Він окинув поглядом зграю й підтюпцем побіг уперед, гордовито задерши голову. За ним потяглися всі собаки.

Щасливець недовірливо дивився на зграйників. Невже ніхто з них не помітив слабкості вожака? Усі слухняно подріботіли слідом так, ніби нічого не сталося, ніби й не Солодуня щойно врятувала їх усіх завдяки своїй упевненості й кмітливості.

Хапа пробігла вистрибом повз Щасливця, весело зиркнувши на нього. Він наздогнав невелику брунатно‑білу собаку й подріботів біля неї.

— Що такого смішного, Хапо? — запитав він дещо роздратовано.

— Нічого. Просто ти мав дуже нещасний вигляд. Але ж бачиш, усе налагоджується! Альфа — гарний вожак, Щасливцю. Сильний. Ми всі віримо йому й далі довірятимемо. Кожен із нас. Розумієш? — І вона швидко побігла вперед.

Щасливець зупинився та став як стій. Йому подобалася Хапа, і він добре розумів, що вона не така вже простачка, як здається на перший погляд, але мав відчуття, нібито йому дали доброго прочухана.

«Звідки тільки вона може знати, що я засумнівався в Альфі?»

Іноді від тонкощів стосунків у зграї, від проникливості зграйників у Щасливця голова йшла обертом.

Важко зітхнувши, він обтрусився й побіг услід за Хапою.

«Можливо, вона має рацію. Можливо, мені справді не слід отак через усе перейматися».

Хапа рушила наздоганяти решту собак, які вже стали зникати за схилом пагорба. Наддавши ходи, аби не відстати від Хапи, він почув гучне застережливе гавкотіння. Забувши про сумніви, Щасливець помчав в обхід пагорба. Усі собаки зупинилися, а він перелякано вдихнув повітря, відчуваючи, що шерсть на загривку здіймається.

Будинки довголапих?

Попереду виднілася група будинків, що рівненько вишикувалися вздовж однієї з тих гладких твердокам’яних доріг, від яких болять лапи, якщо ними довго ходити.

«Мабуть, дорога веде до міста», — здогадався Щасливець.

З одного боку місто простяглося в долину, а з другого — тулилося до соснового бору на схилах пагорбів. Серед червоних і сірих дахів, поміж невисоких будинків довголапих він побачив висаджені на однаковій відстані одне від одного дерева, а тоді ще більше твердокам’яних доріг, обабіч яких стояли всілякі там знаки й ліхтарі, що їх довголапі так люблять понатикувати. Але ліхтарі тепер не світилися й не мінялися; видно, уже давно повмирали. Тут не було високих будівель зі світлокриги, тому добре було видно далекі пагорби. Селище виявилося значно меншим за місто, де колись жив Щасливець.

Тутешні будинки, здається, зазнали значних руйнувань під час Великого Гаркуна, — так подумав Щасливець із холодком тривоги в грудях, коли собаки обережно підходили до міста. Гладкі білі стіни, охайні дахи, невеличкі огороджені парканами садки ніби промовляли, що тут досі має буяти життя, мають ходити живі довголапі. Що було б не вельми гарною новиною для зграї диких собак.

— Не подобається мені все це, — прогугнявив Щасливець.

Не встиг він доказати останнього слова, як повз його лапи промайнув пухнастий білий клубок. До ряду будинків довголапих помчала Сонечко, її кудлатий хвіст майорів на вітрі, а довгі білі вуха похитувалися в такт стрибків — вона гавкала дзвінко й радісно.

— Щасливцю! — сердито гаркнув Альфа. — Завертай цю довгошерсту мишу.

Ой, Сонечко! Щасливець зірвався з місця та щодуху помчав за нею, не марнуючи сили на гавкіт. Коротконогу Сонечко, попри її запал, було нескладно наздогнати.

— Стій, Сонечку! — гавкнув він і враз ухопив її за хвіст. — Ані руш!

— Але ж… — Сонечко озирнулася й бігла далі, вирвавши хвоста із зубів Щасливця. — Їжа! Там справжня їжа! М’якенькі спальні гніздечка! Біжімо зі мною, Щасливцю!

Щасливець загарчав і добряче хапнув її за бік, міцно стиснув шкуру під шовковистою шерстю.

— Я сказав, стій!

Він не вірив своїм очам! Після всього того, що вони пережили, вона все одно стає кімнатною собачкою, щойно бачить ґанок довголапих.

— АНІ РУШ!

Щасливець стиснув зубами загривок, змусив зупинитися та якусь мить потермосив її. Вона пручалася й намагалася вирватися з пащі зграйника, дзявкала пронизливо та відчайдушно:

— Відпусти мене! Відпусти мене, задирако!

Розлючено загарчавши, Щасливець перевернув її та притис мордою до землі, ледве утримавшись, щоб по‑справжньому не вкусити за шию. Вона трохи подриґала лапками, але вже слабше, а Щасливець відчув, що Альфа наблизився й зацікавлено на них дивився.

Щасливець важко подихав у шерсть Сонечка, а тоді знову нею потряс.

— Негайно назад до зграї, негайно, — загарчав він тихо. — Якщо не хочеш, щоб Альфа викинув тебе в річку на поживу рибі. І Марта тобі не допоможе, не витягне тебе з води.

Аж тут Сонечко знерухоміла під ним, а тоді затремтіла.

— Навіть якщо тут є довголапі, то вони не твої. Вони дивитимуться на тебе, як на дику брудну тваринку. І ти сама це аж надто добре знаєш. Ходи, — сказав він тихо. — І приготуй вибачення за свій вибрик.

Нарешті Сонечко обм’якла, визнавши свою поразку. Щасливець підштовхнув її, щоб вона звелася на лапи, і повів до Альфи. Коли вона зупинилася перед вожаком, то тряслась як у лихоманці. Відтак геть похнюпилася перед велетенськими його лапищами.

Сонечко хляпнулася на бік перед напіввовком і виставила своє черевце на знак покірності. Вона ніби завмерла. «Нарешті хоч трохи розумнішає», — казав про себе Щасливець полегшено. Ніс мала замурзаний, лежала нерухомо, а тоді один раз ударила хвостом по землі, дуже розпачливо.

— Вибач мені, Альфо, — заскавчала вона. — Дуже прошу тебе, вибач. Я щось не подумала. Ну, не змогла подумати.

Альфа гнівно витріщився на неї. Щасливець затамував дух, боявся навіть слово мовити на її захист. А от молода Лиза підповзла близько до Сонечка й заходилася заспокійливо тицяти своїм носом у її шовковисту шерсть.

Від зворушення Щасливець швидко закліпав очима — Альфа ж лише бридливо загарчав.

— І як тільки моя зграя до такого докотилася? Пристанище для купки дурнуватих повідкових собачок.

Щасливець уже хотів був розтулити пащу, щоб заперечити, але його перебило якесь ніби деренчання, що долинало з найближчого будинку довголапих.

— Там щось є, — вигукнув Щасливець і на мить геть забув про Сонечко.

«Небо‑Пси, захистіть нас! То щось недобре. Звідти годі чекати добра».

— Я не бачу ніяких довголапих, — насупився Альфа. — Треба добре все обдивитися, що тут і до чого. Може, є їжа. Але варто бути обережними.

Махнувши головою, Альфа повів собак у густу тінь під кам’яною стіною побіля дороги, тож собаки потягнулися за ним твердокам’яною пішохідною доріжкою. Щасливець раз за разом нервово поглядав на будинок, звідки долинуло деренчання, але там уже все стихло, жодного довголапого. Може, то був щур? Він знав, що довголапі також можуть десь тут ховатися. Як той, котрого він зустрів у місті, з вогнесховком… дуже сердитого.

Після м’якої трави, сухого листя й болотистої землі тепер під подушечками лап відчувалася тверда кам’яна поверхня, але Щасливцеві до такої твердості не звикати. Навіть запах навіював спогади, і коли він опустив морду, щоб ліпше принюхатися, то відчув несподіваний приплив смутку за своїм колишнім міським життям.

Цокання собачих кігтів твердокам’яною поверхнею здавалося напрочуд гучним, і Щасливець мимоволі всміхався, чуючи щораз більше нарікань диких собак на міські зручності.

— Що це таке? — відлунював голос Стриби, а сама вона стривожено зиркнула вгору.

— Достеменно не камінь, я тобі точно кажу, — гарчав Пломінь. — Лишень не кричи.

Хапа принюхувалася до поверхні дороги, і в неї одразу підійнявся загривок.

— Не подобається мені цей запах.

— А мені подобається! — задзявкала тоненьким голоском Ритка.

— Та ж казав, тихо будь! — гаркнув Пломінь.

— Від такої дороги дуже натираються подушечки лап, — майже пошепки скаржилася Колючка.

Щасливець роздратовано закотив очі.

— Нічого, звикнеш. Довголапі тільки по такому й ходять.

— І повідкові собаки ходять, — додав Бруно гордовито. — Нема чого боятися.

— Авжеж, — сказала Ритка задиркувато. — Учіться витривалості в повідкових собак.

Дещо спереду пхекнула чи то хмикнула Солодуня, але Щасливець так і не зрозумів — від сміху чи від обурення.

— І ще таке, — провадив своє Щасливець. — В одному ви можете бути певними. Де довголапі, там обов’язково має бути їжа. На неї не потрібно полювати, також її не треба вбивати! Повірте мені, їжа має зовсім інший смак, якщо ви її не наздоганяли.

— Ну, геть інший, — зворушено сказала Сонечко. — Просто в роті сама тане.

Здається, розповіді трохи підбадьорили диких собак. Хапа й Стриба звеселіли, обмінювалися життєрадісними поглядами та дріботіли, високо підіймаючи лапи. Навіть Лада очікувально нашорошила вуха. А от Альфа, суворо гавкнувши, покликав до себе Щасливця.

— Я щось не розумію, хто очолює зграю? — запитав він холодно. — Я чи ти, вуличний псюго?

У Щасливця з язика мало не злетіло: та ж бо Солодуня, але, дякувати мудрості Собаки‑Лісу, він вчасно стулив пащу.

— Вибач, Альфо, — натомість смиренно відповів він.

— Думай, що кажеш, — загарчав напіввовк. — А це що за чортівня? — повернувши за ріг, він раптом зупинився. Зграя стихла, лишень Сонечко тоненько заскімлила.

Щасливець важко ковтнув слину. Центр селища довголапих, що раптом розкинувся перед ними, виявився широчезною відкритою місциною, на якій було чудово видно собак, та й напасти на них тут нескладно. Нерішуче вони поповзали назад вузькою вулицею, якою сюди щойно прийшли.

Видно, Великий Гаркун наробив у селищі менше біди, ніж у місті. Усюди впадала в око розбита світлокрига, але жодного зруйнованого будинку. Перед ними розляглася широка галявина з гарною травичкою, доглянутими деревами та ставком із блакитною водою. В очереті, що ріс біля берега, ховалося величезне гніздо.

— Лебеді, — прошепотіла Белла. — Будьте обережні.

Щасливець завжди шанобливо ставився до цих великих білих водоплавних птахів і намагався їх уникати. Але гніздо виявилося порожнім.

— Усе гаразд, гніздо покинуте.

— Так, — пробурчав Бруно. — Тут нема птахів.

Неспокійно затрусився Мікі.

— Птахів ніде нема. Навіть на деревах.

«А він правильно зауважив, — подумав Щасливець, відчувши повзучий холодок тривоги на спині. — Птахи покинули це селище довголапих. Не видно, щоб вони літали чи десь сиділи».

Розгадка не змусила себе довго чекати. Коли собаки вийшли на відкритий простір і стали роззиратися, Щасливця раптом знудило.

Тут були тіла: два на чорному твердокам’яному покритті, одне на траві, а ще одне наполовину занурене у воду — покинуті трупи, що вже розкладалися…

Сонечко пронизливо заверещала:

— Довголапі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Повідкові собаки, знетямившись від побаченого, заходилися відчайдушно завивати. Навіть у Щасливця раптом виникло почуття великого жалю.

Мерці мали такий вигляд, ніби смерть заскочила їх несподівано, без попередження. Щасливець помітив ще декілька трупів: один повис на паркані, другий лежав, спершись на двері будинку. Деякі мерці мали широко розплющені осклянілі очі; а деякі вже не мали очей. «Їх, видно, видзьобали ворони, — подумав Щасливець, — і полетіли геть». Також мертві довголапі мали дуже незвичну шкуру: вона була сірою, як березова кора. Навколо губ мерців засохла жовта слина, кінчики пальців були темно‑синіми, ба навіть чорними.

Щасливець ковтнув слину. Такі самі довголапі колись пригощали його недоїдками біля лавок у парку, побіжливо гладили по голові або кидали залишки їжі з Харчевні. Довголапі навіть у Пастці їх годували, приносили воду, надавали досить затишні місця для сну. Ну, дехто копав його лапою або сердито гавкав на нього, аякже, але ніхто з них не заслужив такого страхітливого кінця. Щасливець зауважив, що тіла лежать тут уже досить довго. Деякі були погризені лисицями чи подзьобані птахами, а від деяких лишилися самі скелети. Над усім селищем витав нудотний задушливий сморід смерті.

«Їх мали б передати Собаці‑Землі, — подумав Щасливець, і його занудило. — І чому цього не зробили?»

— Це наші довголапі? — тоненько вила Сонечко. — Це вони тут лежать?

— І таке може бути. — Мікі ліг біля неї та скрушно загавкав. — Ми їх так і не знайшли.

— Ні. Тільки не про це, — заскімлила Марта, припавши до землі.

— Стуліть пащі! — сердитий Альфин гавкіт майже не було чути на тлі завивання повідкових собак. — Мовчати! Наказую!

— Наші довголапі! — пхинькала Ритка, а Бруно завив хрипко й задушливо: — Наші довголапі повмирали!

— МОВЧАТИ! — гаркнув Альфа. Але собаки його не слухалися.

«У них розпочалася істерика, — подумав Щасливець, — і я їх розумію, але так не годиться».

Схопивши за загривок Мікі, Щасливець трохи поторсав його, змусивши підвести голову з пилюки.

— Послухайте, — загавкав Щасливець. — Усі слухайте мене. Це не ваші довголапі. Вони просто не можуть бути вашими довголапими!

— Звідки ти знаєш? — гавкнув Мікі.

— Своїх довголапих ви знаєте дуже добре і, якби це були вони, відчули б їхній запах, хіба не так? А ваші довголапі повтікали! Ці жили тут і потрапили в Пастку. Вони загинули від удару Великого Гаркуна. Це не ваші довголапі! Ми далеко від міста.

— Щасливцю, ти нічого не розумієш…

У час загальної колотнечі та скорботи на Щасливця раптом найшло натхнення, і йому спало на думку…

— Хороший знак, Мікі! Тепер усі слухайте мене — хороша новина!

Повідкові собаки всі як один перестали завивати, пооберталися й поглянули на Щасливця. Мікі зиркнув на нього так, ніби Щасливець захворів на собачий сказ і от‑от із його пащі посуне піна.

— Як це може бути хорошим знаком? Звідки тут якесь добро? — тоненько заскавчала Сонечко.

— Тому що ці довголапі потрапили в Пастку, — терпеливо пояснював Щасливець. — Подивіться, як вони лежать, вони намагалися втекти. Вони не прийшли сюди, вони хотіли звідси піти…

Мікі затремтів над тілами.

— Але так і не змогли втекти…

— Хіба ви цього не помітили? — гавкнув Щасливець. — Ось що сталося б із вашими довголапими, якби вони залишилися з вами. Ви мучитеся, чого вони пішли… ну, ось тому й пішли! Розумієш, Ритко? — Він легенько штовхнув маленьку собачку‑тер’єра носом. — Тепер ти знаєш, що твої довголапі не хотіли нікуди йти, але мусили, бо якби не пішли, то ось що з ними сталося б.

Повідкові собаки помалу всідалися на задні лапи, хоча були далі пригнічені, але принаймні припинили істерично завивати. Навіть Альфа зиркнув на Щасливця роздратовано, але вдячно.

— Про таке я чомусь і не подумала, — спроквола сказала Ритка.

— Тоді, — засопіла Сонечко собі в лапки, — це означає, що мої довголапі, напевне, живі?

— Живі та здорові, — погодився Щасливець. — Бо вони вчасно втекли від Великого Гаркуна й від отруєної землі.

Помалу повідкові собаки підводилися на лапи, обтрушувалися від пилюки й мали дещо збентежений вигляд. Тим часом Марта дуже так зосереджено заходилася обгризати кігті на перетинчастих лапах. Мікі пошкрябав за вухом.

— То що, — буркотнув Бруно, — ідемо далі?

Щасливець захитав головою. Він не міг не чути всіх тих зачудованих розмов, що приголомшені дикі собаки вели між собою.

— Дивина, та й годі, — прошепотіла Лада до Пломеня.

— Навіть якась химерна, — погодився він. — Мені здавалося, що вони вже справжні дикі собаки.

— Ага, якраз, — глумливо сказав Скигля. — Вони повинні були ними стати. Але побачили кількох мертвих довголапих, і вже вони не вони. Тьфу на них.

— Мамо‑собако, — тихо дзявкнув Жук, — я щось цього всього не розумію.

— Тихенько, Жуку. Ніхто з нас цього добре не розуміє. — Лада лизнула його у вухо. — Спробую пояснити пізніше. Не зачіпай почуттів повідкових собак.

«Але Жук правильно каже, — сумно подумав Щасливець. — Вони вже давно мали б перестати бути повідковими собаками».

— Слухайте мене! — владно гаркнула Солодуня, змусивши стрепенутися й замовкнути всіх собак. — Відчуваю, повітря згущується. Знову наближається гроза. Шукаємо схованку! І то негайно!

Так, дійсно, Щасливець відчув, що буде злива. Небо потемніло й стало важким, ніби Небо‑Пси понад хмарами вже збиралися для битви.

— Де ми сховаємося? — запитала Колючка.

— Добре поозирайся, мала, — весело сказала Солодуня. — Навколо купа будинків довголапих, вони міцні, а довголапим вони вже геть непотрібні.

Вона трохи винувато глянула на повідкових собак.

— Думаю, буде ліпше, якщо ми звідси підемо, — сказала Стрілка, стривожено зиркнувши на трупи. — Не подобається мені це місце.

— А як злива застане нас у дорозі? — обірвала її Лада й поглядом показала, що хоче захистити вже підрослих цуценят. — Що тоді робитимемо? Дотепер такого простого не розумієш, Стрілко.

— Лада правильно каже, і Бета теж, — суворо гаркнув Альфа. — Знайди будинок довголапих, де нам можна перебути негоду.

«Йому нескладно ухвалювати рішення, — подумав Щасливець, — коли інші собаки пропонують варті уваги варіанти».

— Але там щось торохтіло… — невпевнено заговорив Жук.

— То цілком міг бути щур, — сказав йому Щасливець. — Довголапих тут нема. Я цього певен.

Марта здригнулася.

— Боюся, так воно і є, як Щасливець каже.

Збившись у тісний гурт, зграя потяглася твердокам’яною дорогою, обережно обходячи розпростерті мертві тіла.

— Може, тут? — запропонувала Хапа, кивнувши на довгу низьку будівлю.

— Мало виходів, — зневажливо сказав Альфа. Не встигла Хапа запропонувати наступний будинок, як він додав: — Дуже близько до інших будинків — у них можуть ховатися наші вороги.

— А он той? — Лада показала носом на невеликий дерев’яний будинок.

— Надто вже неміцний. Шукайте ліпший.

«Він насправді настільки вибагливий? — цікавило Щасливця. — А чи тільки хоче показати, що він і далі найголовніший?»

Хапа наразі ніби втратила інтерес до пошуку підходящого будинку, підбігла збоку до Щасливця разом із Лизою.

— Знаєш, Щасливцю, я навіть не думала, що кілька мертвих довголапих настільки засмутять твоїх друзів.

— Вони дотепер звикають до дикого життя! — обірвав її Щасливець.

Хапа здивовано зиркнула на нього, і він примирливо опустив голову.

«Чого це я став так відстоювати повідкових собак? Хапа правильно каже».

— Розумієш… Вони порівняно не так давно втратили своїх довголапих. І я гадаю… Для них довголапі були ніби їхньою зграєю. Тільки уяви собі, що ти раптом утратила свою зграю та зосталася сама.

Хапа трохи помовчала.

— Який сором! — зітхнула вона глибоко, махаючи коротким хвостиком. — Ті довголапі тепер — велика купа м’яса.

— Хапо! — загарчав він. — Тихо. Бо почують, що ти верзеш.

— Ні, насправді…

— Якщо повідкові собаки аж так переживали, коли побачили трупи довголапих, то хоч уявляєш, що буде, коли ти запропонуєш їм підкріпитися мерцями? — запитав Щасливець суворо. — Тим паче що вони непридатні для харчування. Не чуєш, як вони смердять?

Насупивши брови, Хапа зупинилася біля трупа довголапого та обнюхала. Дзявкнула й поквапилася до Щасливця.

— Твоя правда. Смердить, як отруєна вода в річці.

Щасливець кивнув головою.

— Вони лежали тут під поганим дощем. І здається, що досить довго.

— Ось тут! — гучний гавкіт Альфи змусив їх усіх зупинитися. Напіввовк стояв нерухомо біля розбитої світлокриги у твердій стіні. — Ми заховаємося тут!

— А що? Непогано, — пробубоніла Стриба. — Уже й дощ накрапає.

Щасливець підскочив із переляку, коли дві великих краплі хляпнули йому на шерсть, і майже одразу пустився рясний дощ. Собаки продиралися крізь отвір у розбитій світлокризі до широкої кімнати, захаращеної перевернутими столами й коробками для сидіння. Усюди валялися квадратні шкури довголапих, пляшки зі світлокриги з густою червоною рідиною, виднівся розсипаний білий соляний порошок, качалися розбиті глечики, з яких висипалися нібито живі квіти. Стрілка принюхувалася до одного з таких глечиків.

— Тепер зрозуміло, чому квіти не в’януть, — прогугнявила вона здивовано. — То несправжні квіти, вони пахнуть, як та твердокам’яна дорога.

— Що це за будинок? — Жук дивився вгору, обзирався навколо в незнайомому для нього просторі, решта зграї скупчилася й також роззиралася.

Щасливець торкнувся носом стола й радісно вискнув:

— Це Харчевня!

— Що? — Пломінь підійняв спантеличено вухо.

— Харчевня. Місце, куди довголапі приходять, щоб разом попоїсти, ну, ніби в зграї. Вони стають у чергу так само, як ми, а їхні мисливці приносять їм їжу. Довголапі посипають дичину солоним порошком і поливають червоною рідиною.

Альфа недовірливо вискнув.

— У таких будинках завжди була купа їжі. Довголапі мають дуже вправних мисливців, — пояснював Щасливець. — Деколи вони всього не з’їдали й віддавали залишки мені.

— Ділилися з тобою? — скептично перепитала Лада. — Хочеш сказати, що добровільно? Давали тобі те, що не з’їли самі?

— Саме так і було. Розумію, складно в це повірити, але таке ставалося доволі часто.

— Бачила я той будинок у місті, — утрутилася Солодуня. — Щасливець не бреше. Там був один добросердний довголапий, який завжди ділився з ним зайвою їжею.

— Зайвою їжею? — зневажливо пирхнув Альфа. — Один добросердний довголапий?

— І тут могло залишитися щось із харчів, — сказав Щасливець, майже не звертаючи уваги на зневажливий тон вожака. Прочинивши носом двері, що відчинялися в обидва боки, він знайшов саме те, що шукав. — Ага! Кімната з харчами.

Середина приміщення була по щиколотки залита водою, яка час від часу крапала з труби, але була чистою. Щасливець нагнувся та обережно похлебтав води. Вже тривалий час він не куштував нічого смачнішого. Облизавши ікла, він оглянув залізні коробки біля стіни, а решта зграї обережно підійшла до нього. Собаки здригалися, проминаючи двостулкові двері, і дуже втішилися, коли побачили свіжу воду.

Солодуня, що опинилася біля нього, якось так тихо, але неприємно заскімлила. «Може, згадала, як злякалася в тій іншій Харчевні, коли ми знайшли мертвого довголапого. — подумав Щасливець. — А тепер ви тільки‑но погляньте на неї: упевнено веде зграю, щойно Альфа втрачає самовладання, і навіть не скривилася, коли побачила вулицю, завалену трупами довголапих». Десь у глибині душі він сумував за колишньою Солодунею, але, поза сумнівом, йому більше подобалася вона нинішня — мужня й незалежна, а не ота перелякана і вразлива.

«Світ став таким небезпечним місцем, що нам усім, мабуть, не завадить позичити в Солодуні трохи її твердості».

Мікі поклав лапу на дверцята однієї з великих сталевих коробок.

— Дивись.

— Вони не відчиняються, — сказав йому Щасливець, — вони завжди зачинені.

— Відчиняються, — натомість мовив йому Мікі бешкетно.

Він зачепив своїми кігтями стальні двері ящика. Щось клацнуло, і Мікі спритно запхав усередину лапу, потягнув важкі двері на себе, і вони зі скрипом розчахнулися.

Щасливець стояв з роззявленою пащею і витріщеними очима.

«Шкода, що не знав я цього фокуса трохи раніше — коли жив у місті!»

— Чудово, Мікі, ти геній! — гавкнув Бруно, і всі собаки накинулися на те, що там було.

Частина продуктів була зіпсована, укрилася синьою пліснявою або смерділа, але багато чого ще було їстівним. Бруно зубами витягнув величезний баняк із кришкою та гуркотливо його перевернув, висипавши на підлогу м’які варені зерна. Були там також пакети із сухою їжею, а тоді Мікі відчинив ще одну виску сталеву коробку, і його обдало потоком холодної води. На дні тієї коробки вони знайшли цілий мішок досі дуже смачних м’ясних круглих коржиків.

То було не полювання, їжі вистачало всім, а собакам після виснажливої подорожі не хотілося дотримуватися зграйних правил і дисципліни. Спочатку Сонечко знервовано відстрибнула назад, а тоді Стрілка вирячила подивовано очі, коли Скигля нахабно вихопив з‑під її носа цілу пащеку варених зерен. Солодуня й Альфа вдоволено дозволяли собакам брати стільки їжі, скільки їм заманеться, не зважаючи на їхні ранги й становище у зграї. Отих кружал замороженого м’яса було більше ніж удосталь, тож собаки мали біля чого посидіти, до того ж вони дуже зголодніли, тож їли все, що потрапляло на очі, нітрохи не чекали, але хрупали, пережовували й ковтали.

— Твоя правда, Щасливцю, — тішилася Стриба з повною пащею наполовину замороженого м’яса. — Гарні штуки оці Харчевні.

Щасливець ніяк не міг відігнати від себе думку, що їжа довголапих йому не так смакує, як колись. Це тому, що вона була несвіжою, а чи тому, що він тепер звик до теплої дичини?

«Я змінився, сам того не помічаючи».

Хоч як дивно, але його думка щодо їжі довголапих була подібна до думки Альфи. Вовкопес майже не торкався знайдених харчів, чванливо відсунув їх убік, лишень кілька разів куснувши. З неприхованим презирством Альфа спостерігав, як вони пожирають незвичайну їжу, особливо повідкові собаки, що робили це ще завзятіше, ніж дикі.

— Я вже стільки часу не куштувала рису, — мрійливо сказала Сонечко, злизуючи останні зернята.

— І більше вже не скуштуєш, — обірвав її Альфа. — Завтра, щойно почне сходити Собака‑Сонце, мисливці вирушать на полювання до пущі й принесуть звідти дичину.

Сонечко зітхнула, але нічого не відповіла.

Коли собаки наїлися, під розмірений шум дощу надворі вони повкладалися спати на підлозі. Виконавши своє щовечірнє сноколо, Щасливець підійняв одне вухо й слухав, як періщить дощ, і тішився, що вони мають дах над головою та не мокнуть під отруйним дощем. У найдальшому від розбитої світлокриги куті Альфа й Солодуня поскручувалися калачиком і спали одне біля одного. Мисливці та вартові собаки облаштували собі тимчасове лігво під поламаними столами. Сонечко лежала окремо від усіх, найближче до холодного дощу, що періщив за розбитою світлокригою, і тихенько повискувала; видно, обов’язки омеги нарешті давалися і їй взнаки — здогадувався Щасливець, співчуваючи.

Надумавши пильнувати за бідолашною маленькою собачкою, він почовгав на край тимчасового лігва мисливців. Морозний подих вітру торкнувся його шкури, на спині повиступали сироти. «Небо‑Пси, дуже холодно! Бідолашна Сонечко. І чи сам я зможу заснути?»

Аж тут під боком відчув тепло. Озирнувшись, побачив Лизу, яка зубами волочила білу шкуру довголапих. Вона натягла її на нього й ніжно лизнула в ніс, а тоді нишком пішла на своє місце на краю лігва вартових собак.

Розчулений і вдячний Щасливець провів її поглядом. «І як тільки Лизу можна вважати злою і небезпечною? — подумав він. — Таж вона чи найдобріша з усіх собак у зграї».

Дрімотно він опустив морду на підлогу й поринув у глибокий сон.

Кліпаючи заспаними очима на слабке вранішнє світло, Щасливець зрозумів, що дощ потрохи вщухав, і тепер за розбитою світлокригою хіба що трохи мжичило. Відчув їдкий сморід, а коли наважився визирнути надвір, то побачив завитки випарів, які із шипінням підіймалися з калюж. Щасливець обтрусився.

Інші собаки теж вставали, потягувалися й позіхали. Сонечко тремтливо прошмигнула повз Щасливця, щоб отримати розпорядження від Солодуні.

— Ти хоч склепила око цієї ночі? — запитав у неї Щасливець.

Вона вдячно на нього поглянула:

— Трохи спала. Дякую.

«Бідолашна Сонечко! — подумав він. — Але вона не падає духом».

— Мисливці й вартові, до мене, — покликав Альфа собак до свого кута. — Невеликий гурт піде розвідати, що діється в решті селища довголапих. Очолить загін Белла. Із собою візьме Марту й Ритку.

— Та невже? — Ритка завиляла хвостом, її розпирало від гордощів.

Альфа закотив очі.

— Ви обидві були повідковими собаками. Знаєтеся на житті довголапих. Використайте свої знання й розвідайте що до чого. Подивіться, чи можемо ми тут ще залишатися і якийсь час пожити, а чи нам потрібно звідси вибиратися.

Ритка висолопила язика й радісно вискнула. А от Щасливець відчув, як його шерсть потрохи стає дибки. «Як міг Альфа не залучити мене до розвідувальної групи? Нема такого дня, щоб Альфа не обізвав мене міським собацюрою! Невже він усе робить мені на зло?»

Щасливець обернувся до Ритки.

— Хочеш, Ритко, я навчу тебе відчиняти двері до Харчевні? І поясню, як витягати їстівні штуки зі смердника?

— Було б добре. — Ритка понурила голову й стріляла очима то праворуч, то ліворуч. — Бо я таки не знаю, Щасливцю, як це робити.

Альфа підвів голову та втупився поглядом у Щасливця.

— Якщо тобі не подобається, кого я вибрав для розвідки, то кажи про це вголос.

— А чого б мені не піти в розвідку? — хотів знати Щасливець. — Хай там як, але маю потрібні навички та вміння для цієї справи.

Альфа пильно поглянув на свій рудиментарний палець на лапі.

— Думаю, Ритка й Марта найліпше впораються із завданням.

Щасливець уже набрав був повітря, щоб сперечатися з Альфою, але не встиг промовити й слова, як втрутився Пломінь:

— Альфо, а справді, чому б тобі не відрядити Щасливця? Він не менше знає про довголапих, ніж повідкові собаки. Він сам виживав у місті, а вони — ні!

— Так, так, Альфо, — заскімлила Ритка, загнувши назад вуха. — Щасливець дуже багато всього знає.

— Та певно що знає, — сказала Хапа.

— Однозначно, — підтвердила Белла тихо.

Щасливець ззирнувся з нею і радісно захекав, тішачись підтримкою сестри.

— І я погоджуюсь, — додала Солодуня спокійно. — Думаю, Щасливцеві теж треба піти.

— Будь ласка, Альфо, — докинула Марта.

Якусь мить очі Альфи світилися холодним вогнем. А Щасливцеві ніяк не вдавалося перестати нервово сіпати хвостом. Ну, тепер Альфа просто не зможе йому відмовити. Якщо відмовить, то вийде так, ніби він ставить свої забаганки вище за інтереси зграї.

Альфа скривив морду, очі хитро спалахнули.

— Ти став у мене мисливцем, хіба не так? То вирушай на полювання. Ти, Пломінь, Хапа, Бруно й Мікі. Йдіть у ліс і принесіть дичину. Після такої зливи знайти здобич буде нелегко, а нам потрібні хоч якісь харчі. Ми більше не їстимемо того дрантя довголапих, уже вчора його понажиралися.

— Але ми могли б дізнатися більше… — почав був Пломінь.

— Я вожак зграї! — гаркнув Альфа.

— Ти вожак зграї тільки тоді, коли… — хотів був уже щось бовкнути далі й Щасливець, але вчасно зупинився, стулив пащу й більше нічого не промовив.

А що він, зрештою, міг сказати? Ну, хіба що Альфа гарний вожак тільки тоді, коли легко. Або що Альфа використовує пропозиції Солодуні й видає їх за свої.

Уся зграя в напруженій тиші не спускала зі Щасливця очей.

— Ти вожак зграї, — пробелькотів собі під ніс Щасливець.

— Саме так, — вишкірив зуби Альфа. — З розвідувальною групою вирішено. Буде так, як я вам сказав.

Щасливець похнюпив голову й догідливо загарчав. Принаймні його відрядили на полювання. Упертість Альфи його розізлила. Він ухвалив підступне, утім аж ніяк не мудре рішення. Чому б зграї не зупинитися на якийсь час у селищі — у наразі безпечному місці? Тепер залишилося б знайти тут пристойну їжу та ліпший прихисток, а на цьому Щасливець знався й став би у великій пригоді. Але Альфа розпорядився інакше, аби принизити осоружного йому міського пса.

Щасливець тішився, що він подалі від Альфи й Харчевні. Приємно отак бігти пущею, насторожено вдихати запахи дичини, відчувати шкурою холодний і свіжий подих вітру. Щойно мисливський загін вийшов з лісу, як Пломінь і Хапа полегшено зітхнули.

— Дякувати Небо‑Псам, — сказав Пломінь. — Під моїми лапами знову відчувається трава! Як же в мене боліли лапи від тої твердокам’яної дороги.

— Ой, і в мене, — погодилася Хапа. — А як я затупила собі кігті.

Щасливець поглянув на них обох подивовано. Так, приємно тепер відчувати прохолодну землю під лапами, дійсно, але невже ці двоє міцних і витривалих диких собак аж такі вразливі до твердокам’яної дороги?

Поглянув на Бруно та Мікі. Двоє повідкових не скаржилися на гладкі дороги, але не були аж такими жвавими та спритними, не так упевнено стояли на лапах отут на пересічній місцевості, як у селищі довголапих. Між пальцями в них набивалася земля, грязюка бризкала й чіплялася до шерсті.

«Кожен собака звик до свого життя, — подумав Щасливець і зітхнув. — А тепер усі ми мусимо звикати до чогось нового».

Щойно мисливці опинилися в лісовій сутіні, то пішли обережніше, торуючи собі шлях під кущами поміж порослих мохом стовбурів дерев. У пущі було темно, між гіллям клубочився негустий туман, що скрапував краплями з поодинокого листя. За таких умов важко буде вистежити дичину, але, можливо, і дичині буде складніше відчути їхній запах.

Два найліпших слідопити зграї — Мікі й Пломінь — зупинилися у видолинку, попідіймали морди й уважно принюхувалися до вогкого повітря. Усі собаки нашорошили вуха. Десь далеко защебетала пташка, і Пломінь примружив очі.

— Здається, щось занюхав, — тихо пробуркотів величезний собака. — Але не певен, що саме.

— Іншого запаху нема, — розмірковував Бруно, — тому мусимо йти на цей.

— Гаразд, — погодився Пломінь. — Але будьте насторожі, бо то може бути борсук, койот, ба навіть клишоногий кудлач.

Щасливець затрясся. Він аніскільки не забув останньої своєї зустрічі з кудлачем: оті маленькі злі очі, невеликі вуха на округлій голові, укрите чорною шерстю кремезне тіло, загребущі лапи й вишкірені зубища на землистій морді. Жоден собака, хай би яким він був хоробрим, не втримається та обов’язково накиває п’ятами, коли зустріне таке здоровезне чудовисько.

— Тільки б не він, — сказала Хапа сухо. — Не маю найменшої охоти до бійки.

— Не знаю, — запально сказав Бруно. — Альфа дуже втішився б, якби ми притягли в табір тушу кудлача.

— Пф‑ф, — пирхнув на це, сміючись, Пломінь. — Глузуєш?

— Ну й жарти в тебе, Бруно. Особисто я, якщо побачу кудлача, то одразу даю драла, — промовив Щасливець. — Кажу наперед.

— А я за тобою, Щасливцю, — і собі казала Хапа, прямуючи щоразу глибше в пущу.

— І я, — нервово додав Мікі.

— Не переживайте. Тут не повинно бути кудлача, — пирхнув Пломінь, відтак притиснув вуха й носом утягнув повітря. — Заради Небо‑Псів…

Він різко завмер перед ними. Усі стихли, тут уже було не до жартів.

— Це не кудлач, — загарчав він, його загривок підійнявся, а ноги напружилися. — Це собаки!

Повітря вибухнуло зловісним собачим гавкотом, що відлунював між деревами.

— Вони просто перед нами! — вискнув Щасливець. — І йдуть у наш бік.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Пломінь стояв, як до землі приріс, нажаханий думкою, що отак легковажно наразив загін на величезну небезпеку. Щасливець зрозумів, що принаймні на хвильку мусить перебрати керівництво на себе.

— Собаки, стаємо колом! — гавкнув Щасливець. — Зімкнути лави!

Щасливцеві таки пощастило, що зграя весь час тренувалася й відпрацьовувала тактичні прийоми, відколи зазнала нищівної поразки від лютопсів, коли всі собаки перелякалися й запанікували. Мікі, Хапа та Бруно відразу посіли оборонний рубіж, тримаючись якнайближче одне до одного, і не виявляли бодай найменших ознак паніки. Та й Пломінь оговтався від потрясіння й сорому. Обтрусившись, він став пліч‑о‑пліч зі Щасливцем, усі м’язи напружені, ладний дати відсіч кожному, хто наблизиться.

До них долинув хрускіт гілок і сухого листя, який ставав щораз виразнішим, бо чужаки наближалися, продираючись підліском. «Скільки їх? — подумав Щасливець. — Дев’ять? Десять? Ще більше?» Вони однозначно мали кількісну перевагу над загоном Пломеня. Щасливець напружив м’язи, вишкірив зуби. Якщо це лютопси, то бою зграйникам не уникнути.

Ось перший ворог виринув з‑під чагарів. І це був не лютопес. Як гора з плечей — Щасливець побачив, що чужак був коренастим собакою з довгою брунатною переплутаною шерстю, поцяткованою світлими плямами. Він вирячив очі, аж білки виднілися, різко загальмував і проїхався лапами по хрусткому листю. Несамовито вивернувся й зайшовся гавкотом, попереджуючи свою зграю.

«Отже, вони теж не знали, що ми тут!» — подумав Щасливець, коли решта зграї висипала на галявину позаду нього. Щасливець відчув, що надія все ще залишається. Зграя була збродом! Вони крутилися, скавучали, штовхалися, наскакуючи одне на одного, і весь час безладно гавкали. Коростявий брунатний собака посковзнувся й проїхався в паніці по листю, а його худий товариш, який мало не впав через нього, лишень вискнув:

— Обережно!

Ці собаки також становили небезпеку, але й тінню не скидалися на смертоносну зграю Бритви.

Залякуючи противника, собаки в загоні Пломеня попідіймали загривки й гарчали всі як один.

«Приємно отак довідатися, що на світі є зграї ще навіть менш дисципліновані, ніж повідкові собаки», — подумав Щасливець, криво всміхаючись. Опустивши загривок, він обережно принюхувався.

Чужинці нерішуче юрмилися, час від часу гавкали, принюхуючись і роздивляючись загін мисливців. Попри сердите гавкання, вони не виявляли великої ворожості.

Раптом Хапа радісно та здивовано гавкнула:

— Дрючок!

Здригнувшись, Щасливець побачив, як вона помчала вперед до кущів. Кульгаючи, на галявину вигулькнув ще один пес — брунатно‑чорний мисливський собака, який добряче налягав на один бік. То був Дрючок.

«Вижив після того, як нас покинув, навіть зі зламаною лапою! — Щасливця огорнула радість. — Знайшов собі нову зграю».

За мить спину Щасливця пройняв холодок страху. Лапа в Дрючка не була зламана — її взагалі не було. А точніше, вона була відрізана — ні, мабуть, відгризена, — і тепер на її місті стирчав обрубок, що затягнувся шкірою, покоробленою, без шерсті, тому відкритою раною він не зяяв. Щасливець обмінявся поглядами з Бруно й Пломенем.

А Дрючок ніби й не зважав на своє каліцтво. Як нічого не сталося, шкутильгав на трьох лапах, рухався швидко та спритно, а тоді заходився вилизувати Хапу.

— Що ти тут робиш, Хапо? І всі ви? — Його голос був радісний, але стривожений. — Думав, ви знайшли собі новий табір.

— Знайшли, але… — почала була Хапа.

Дрючок обтрусився.

— Ну, нічого. Часу нема. Послухай мене, вам треба забиратися з лісу. — Трилапий собака нервово озирнувся через плече.

Щасливець роззявив був пащу, щоб запитати чому, аж ось із чагарника до них долинув страшенний хрускіт і тріскотіння гілля, тож усі собаки повернули голови в той бік.

Собака, що останнім виринув з чагарів, був таким самим здорованем, як і Пломінь. Його коротка шерсть по всьому тулубу вкрилася відразливими лисими плямами — червонястими, ніби від якогось запалення, а його перекривлена квадратна морда мала товсті, по краях обвислі губи. Найстрашнішими були його очі, подумав Щасливець. Широко розплющені, витрішкуваті, майже того самого їдкого кольору жовтих шкур у небезпечних патрульних‑довголапих.

Щойно з’явився здоровань, як Дрючок і його товариші відразу принишкли, полягали на землю та смиренно зіщулились.

— Жах! — гавкнув ураз шолудивий брунатний собака.

Огидний здоровань глумливо поглядав на них усіх і гарчав.

Пломінь, швиденько зиркнувши на своїх товаришів, вийшов уперед і ввічливо схилив голову перед собакою, що, видно, був альфою чужої зграї.

— Вітаю. Ми частина зграї, що йде через ваш ліс, щоб знайти собі нову територію. Ми скоро звідси підемо.

Злобливі жовті очі здорованя спалахнули, але він нічого не сказав.

— Чи не дозволиш нам, альфо, пополювати тут кілька переходів Собаки‑Сонця? — вів своє Пломінь.

Щасливець вражено слухав із нашорошеними вухами. Звісно, цей жалюгідний альфа не зможе відмовити їм у такому ввічливому проханні. Пломінь був не тільки кремезним і великим, але також кмітливим і розсудливим, умів домовитися.

По суті, раптом спало Щасливцеві на думку, Пломінь міг стати ідеальним альфою. Раптом щось трапиться з напіввовком… то вожаком їхньої зграї могла б стати Солодуня, а за нею Пломінь.

Зрозуміло, Щасливець і його зграйники очікувально пообертали голови до величезного жовтоокого собаки. Він не відповідав. Натомість задрижав, його шерсть із пролисинами наїжачилася, і він раптом гавкітливо розреготався. Дрижання перейшло в здригання — і все його тіло захиталося.

Щасливець приголомшено обзирався. Хапа здійняла вухо в бік Бруно; у Мікі відвисла від подиву щелепа, а сам Пломінь примружив очі — саме перед тим, як величезний Альфа замахнувся лапою та щосили зацідив Пломеневі по морді.

З несамовитим гавкотом Щасливець із товаришами кинулися на захист Пломеня, але собаки із чужої зграї також позіскакували на лапи, навіть Дрючок, і люто на них гарчали.

Прибравши змагальної пози, величезний жовтоокий собака підійняв голову, з одного боку морди в нього потекла слина.

— Я Жах, — загарчав він. — Я Передня Лапа Собаки‑Страху. Король усіх Небо‑Псів. Схили переді мною голову!

Від потрясіння Щасливець ніби аж занімів і зиркнув на Пломеня, який повільно хитав своєю величезною головою.

— Що ти таке верзеш? — загарчав він. — Нема ніякого Собаки‑Страху!

— Ні, є! — розлючено загавкав Жах. — Усі мають схиляти перед ним голову! — Бризки слини вилітали з його пащі, жовті очі закочувалися. — Усім схилити голову перед Собакою‑Страхом!

Його зграя затрусилася і низько припала до землі, не зводячи з огидної морди переляканих очей.

Жах гупнув лапою, здійнявши вгору жмут сухого листя, а потім ще пропоровши кігтями на землі борозни.

— І звідки ви такі мудрі приперлися? Король Собак не ділиться своєю дичиною!

Він крутнувся, знову замахнувся лапаю, і Щасливець напружився, аби відстрибнути набік, але цього разу Жахова лапа важко опустилася на передпліччя собаки з його ж таки зграї.

Маленька короткошерста брунатна собачка заскавуліла від болю й боязко зіщулилася, а решта Жахової зграї затремтіла, шаленіючи від страху. Щасливець увесь наїжився. Щоб отак альфа без жодної на те причини вчиняв зі своїми собаками? Пломінь хитав головою, пильно дивлячись на супротивника.

— Ти божевільний. Справжня Собака‑Земля вже давно по тобі плаче, не дочекається на твого вигаданого Собачого Духа й на тебе самого! Я тобі вже сказав: ми подорожні. Я зі своєю зграєю полюватиму в цьому лісі по праву Собаки‑Лісу. І якщо хочеш бути цілим і неушкодженим, то ти зі своєю жалюгідною зграєю нас не займатимеш і не заступатимеш нам дороги.

— Ти подивися на нього! — заревів Жах, бризкаючи слиною в обличчя короткошерстого собаки, якого він щойно вдарив: — Ану, дай йому! Покажи, де раки зимують!

Загроза була такою слабкою, що Пломінь насмішкувато перезирнувся зі Щасливцем, який тільки захитав головою.

«Просто якась комедія, — подумав він. — Куди отій собачці до Пломеня!»

Але собачка послухався свого альфи. З виряченими очима він накинувся на Пломеневу голову, несамовито розмахуючи лапами й гавкаючи.

Від потрясіння Пломінь замашним ляпасом відкинув нападника від себе, і той полетів на купу сухого листя, але відразу зірвався на лапи, знову підскочив до нього, вискаливши зуби. Щасливець напружився, але не втручався. Розумів, що Пломінь сильно розгнівався б, якби хтось запропонував допомогу в такій ситуації. Поведінка собаки була просто абсурдною.

Пломінь знову збив його з лап, цього разу стрибнув уперед і поклав своє величезне лапище йому на живіт, притиснув до землі. Але він випручався та знову налетів на нього.

Відхиляючись убік, Пломінь недовірливо зиркнув на Жаха. Величезний собака з божевільними очима видавав гаркітливі, хрипкуваті звуки, немовби розважався. Щасливець здригнувся, побачивши стурбованість в очах Мікі й Бруно.

— Уперед! — заревів Жах. — В ім’я Собаки‑Страху! До бою!

Щасливець із друзями відійшли та зайняли оборону, але чи могло їхнє оборонне коло завадити наступу зграї Жаха? «Нас набагато менше», — подумав Щасливець.

У тилу своєї зграї Жах кусав і дряпав задні лапи собак, женучи їх до бою. Щасливець загарчав і вкусив першого собаку, що, несамовито розмахуючи лапами та гарчачи, накинувся на нього. Праворуч від себе побачив, як Хапа була змушена битися з Дрючком, який накинувся на неї навіть пори те, що вона встигла до нього ще гавкнути:

— Дрючку! Схаменися! Ми ж бо були в одній зграї!

У відповідь Дрючок з усієї сили лупнув її лапою в бік. Він не мав вигляду шаленця, як решта собак, але в його очах уже спалахнули вогники озлоблення, і трилапий нітрохи не зволікав із виконанням наказів від Жаха, який при цьому завивав і клацав зубами. Щасливець зрозумів, у чому тут річ, навіть відбиваючись від свого супротивника. Тактика в «керівництві» Жаха була, може, і божевільною, але ефективною.

«Вона результативна, — подумав Щасливець, — але хіба так можна? Це суперечить собачій честі!»

Пломеневі вдалося притиснути шаленого собачку двома лапами до землі, але малий надалі пручався, клацав зубами, гарчав та несамовито дзявкав. Аж тут до нього підскочив ще один худющий паршивий пес і повис на його вусі. Чорний собака вирячив очі: здавалося, ще трохи — і вони повипадають з орбіт.

— Відступаємо! — гавкнув Пломінь. — Усі мисливці, назад! Не марнуймо дурно сили!

Мотнувши щодуху головою, аби відірвати від себе коричневого собаку, що вчепився йому в шерсть на горлянці, Пломінь обернувся й помчав до лісу, Щасливець і решта мисливців — за ним. Єдине, що варто було зробити в такому становищі. Пломінь правильно вчинив. Їм не перемогти собак, яких у бій жене страх перед своїм безумним вожаком.

У Щасливця від натужного дихання вже задерло в горлі, бо він біг разом з іншими, поки не засудомило в лапах і не заболіло в грудях, — вони легко відірвалися від тієї божевільної швалі, яка, мабуть, охолоне й заспокоїться, тільки‑но побачить, що вигнала мисливців з лісу.

Вибігаючи на луг, Щасливець наважився озирнутися. Спочатку не було жодних ознак пересування ворожої зграї, а тоді, на його біду, Жахова зграя вискочила з‑під дерев — гарчала, хоча й похитувалася та спотикалася, далі намагалася їх наздогнати.

— Вони якісь пришиблені, — задихано гавкнув він до Пломеня.

Пломінь тільки здивовано витріщився:

— Щось на те скидається, принаймні їхньому альфі точно клепки бракує.

З незграбних важких кроків переслідувачів Щасливець уже знав, що вони виснажені та спадають із сили, але далі перебирали лапами, продиралися крізь підлісок, сповнені рішучості наздогнати втікачів.

— Ховаємося в Харчевні! — гавкнув Пломінь і помчав до найближчої ділянки твердокам’яної дороги в селищі довголапих.

Щасливець сумнівався, що будівля довголапих зможе зупинити знавіснілих собак; позаду себе чув їхнє хрипке дихання й тупотіння лап, що відлунювало від стін і будинків.

— Вони бояться Жаха! — задихано гавкнув він до інших. — Вони підуть усюди, куди він скаже. Це він змушує їх бігти за нами! Так ми їх приведемо до нашого табору!

Пломінь уповільнив біг і тривожно озирнувся.

— А що нам робити?

— Оті пришиблені битимуться на смерть, — важко хекав Щасливець. — Вони знавісніли від страху перед своїм альфою! Наша зграя, може, і впоралася б із Жахом, але треба було повбивати всіх його поплічників. Може, навіть Дрючка!

— Тут нема нашої вини, — гавкнув Пломінь. — Якщо іншого виходу не буде, то доведеться перебити всіх!

— А нащо? Хай навіть це божевільні собаки? Хтось із наших теж поляже в сутичці, хіба не так?

— Тоді що ти скажеш робити, Щасливцю? Вічно втікати? Вони не зупиняються!

Додавши швидкості, Бруно вирвався наперед усіх й урвав Щасливця з Пломенем різким гавкотом:

— Придумав. За мною!

Завертаючи за ріг, кремезний бійцівський собака повів їх униз вузьким провулком уздовж розламаного садового паркана. На середині огорожі він припав до землі, ліг на живіт і протиснувся під парканом.

— Коли я жив у довголапих, то, бувало, ганявся за гострокігтим, — важко дихав Бруно, а Щасливець уже пірнув під паркан за ним, а тоді Пломінь, Мікі й Хапа. Підвелися на лапи й пильно дивилися на покинутий будинок довголапих, що стояв посеред саду.

— Скільки я набігався за ним навколо будинку довголапих… Думаю, тому гладкому одороблу також сподобалася ота гра. Тоді я й дізнався про цей хитрий трюк.

І Бруно побіг навколо покинутого будинку довголапих, а з‑під його лап сипалися дрібні камінці.

Востаннє спантеличено перезирнувшись, чотири мисливці погналися за Бруно. Так вони оббігли навколо будинку кілька разів, аж поки Щасливець не подумав, що бійцівський собака й собі з глузду зсунувся, як той несамовитий Жах. Раптом Бруно різко зупинився на посипаній гравієм доріжці недалеко від купи колод і якоїсь дерев’яної конструкції, що прилягала до стіни будинку.

— Вони зараз будуть тут! — перелякано гавкнула Хапа.

— Усе добре. Встигнемо, — утомлено виваливши з пащі язика, Бруно підігнув задні лапи й дивився на дах дерев’яної прибудови. Вистрибнув на хитку купу колод, а звідти — на дах прибудови. Він спочатку зачепився тільки передніми лапами, тому мусив трохи подряпати задніми, поки видерся на неміцний дах.

— Лізьте тепер ви!

Полізли й вони, нічого не питаючи про те, що затіяв Бруно. Коли Щасливець опинився на тонкому дерев’яному перекритті й полегшено видихнув, Бруно обернувся й дивився тепер уже на дах будинку довголапих. Дах був пологий; з одного боку стирчала цегляна башточка.

— О, ні! — застогнав Пломінь. — Тільки не так високо, Бруно!

— Гоп! — гавкнув Бруно, не зважаючи на його слова, і стрибнув.

Решті нічого не залишалося робити, як і собі стрибати. Спочатку Хапі, а тоді Мікі зі Щасливцем вдалося вистрибнути без якихось ускладнень. Настала черга Пломеня, він стрибнув, але важкий собака не зміг утриматися на похилій площині. Почав сповзати донизу, панічно повискуючи.

— Пломеню! — гавкнув Мікі, ринувся за ним і мало сам не втратив рівноваги, але таки вчепився зубами в Пломенів загривок.

Зсунувся дахом униз і Щасливець, низько пригнувшись, він допомагав Мікі з другого боку. Обоє вони витягли Пломеня, що відчайдушно дряпався задніми лапами, на край даху. Щойно його задні лапи відчули під собою надійну опору, як усі вони попадали, притиснувшись до маленької цегляної башточки.

Усі важко хекали, витріщивши очі, а Бруно їм казав:

— Так, тепер чекаємо. Ані мур‑мур і не ворушіться!

Щасливець не мав ані найменшого бажання поворушити бодай найдрібнішим м’язом, бо один неправильний порух — і він зсунеться з даху, а тоді каменем полетить із висоти на землю.

Ледве наважився зиркнути вниз і побачив, як Жах жене свою зграю до саду, кусає їхні задні лапи, аби загнати в шпару під парканом.

— Схопити халамидників! — наказував він. — Убийте, роздеріть на кавалки в ім’я Собаки‑Страху!

Посхилявши носи, щоб нюшити землю, чужаки кинулися до будинку довголапих і почали ганятися навколо нього, зіштовхуючись одне з одним і гиркаючи одне до одного, коли починали сваритися через запах.

— Сюди!

— Ні, вони вернулися, туди!

— Не плутайся мені під лапами, гав!

Двічі вони пробігли навколо будинку, і половина зграї, збита з пантелику, зупинилася та пішла назад по власних слідах. Це призводило до зіткнень, ще більшої штурханини й колотнечі.

— Вони втекли! — заскавучала короткошерста шавка. — Щезли!

— Не мели дурниць, — завив Жах. — Знайди їх!

Чорний собака з твердою, як дріт, шерстю ліг на живіт і, тремтячи всім тілом, підповзав до Жаха.

— Справді, Жаху, вони всі кудись поділися, зникли.

— Може, Небо‑Пси їх забрали, — заскімлив інший собака.

— Небо‑Пси не посміли б! — завив на те Жах у страшній люті. — Собака‑Страх править Небо‑Псами! Знайти зграю задрипанців і вбити!

Жах вирячив очі, з морди потекла піна, хлипнув судомно повітря й завмер. Усе його тіло затрусилося, ніби від власного Великого Гаркуна. На даху Щасливець з іншими мисливцями спостерігали за всім цим і мовчали, були дуже настрахані. Ось голова альфи схилилася, і з кутиків пащі потекла слина.

А Жахова зграя, здається, не надто й злякалася. Унизу припинилося скімлення та всілякі балачки, собаки взяли вожака в коло, стояли до нього спинами, ніби пильнували його, аж ось лапи в нього підігнулися, і він обрушився на землю. Жах напружився, лежав на одному боці, трусився й здригався. І ніхто з його зграї не звертав на це уваги. Зграя спрямувала погляди кудись у далечінь, була насторожена, загривки настовбурчені, і ніхто не зважав на страхітливі конвульсії вожака, на його спазми й на слину, що стікала з пащі.

— Що там таке? — зашепотіла Хапа Щасливцеві на вухо.

Щасливець захитав головою, остаточно ошелешений. Він ніколи нічого навіть подібного не бачив. Невже Жах помирає? «Але чому тоді зграя не намагається йому допомогти?»

Поступово Жахові конвульсії послаблювалися й нарешті після останнього здригання він знерухомів. Його боки важко здіймалися, язик вивалився з пащі. Облизавши піну з губ, він перевернувся на живіт і зіп’явся на лапи. Мав жалюгідний вигляд, був дуже слабким — здавалося, не знає, де він є і що з ним діється.

Навколо нього згуртувалася зграя і благоговійно його вилизувала.

— Жаху! Ти до нас повернувся.

— Ти завжди повертаєшся. Дякую, Жаху.

— А що каже Собака‑Страх? Що він сказав?

Жахові очі не змінилися. Залишалися виряченими, скляними, тьмяними й жовтими.

— Собака‑Страх сказав мені, що… ми маємо повертатися до табору, — загарчав він, голос від слини в горлі був хрипкий і кволий.

— Уже, просто зараз? — заскімлила мала брунатна шавка.

— Зараз. Негайно. — Жах звично хотів зацідити тремтливою лапою їй по морді, але цього разу промахнувся. — Він каже… ми маємо вбивати всіх чужаків. Убивати всіх. Убивати на місці. А тепер вертаємося до табору!

Собаки попідгинали хвости, кинулися до паркана й несамовито корчилися, пролазячи в шпару під парканом. Жах важко потягнувся за ними. Щасливець побачив, що Дрючок на мить завагався й озирнувся. А тоді пошкандибав на трьох лапах за своєю новою зграєю.

— Ну, — пробуркотів нарешті Бруно. — Отакі справи.

Мікі трусило.

— Добре, Бруно, що ти до такого додумався, бо, гадаю, ми вже були б мертві.

— Саме так і було б, — прогуркотів Пломінь, б’ючи хвостом по даху. — Підсобив ти нам, Бруно.

— Навіть якщо навчився цього від гострокігтого, — додала Хапа, підштовхнувши Бруно в бік. — А ти як гадаєш, Щасливцю?

— Аякже, він урятував наші шкури, — загарчав Щасливець замислено.

Але його не покидало неприємне відчуття, що їхнє спасіння було тільки коротким перепочинком. Спочатку лютопси, тепер божевільні собаки. Що сталося із Жахом?

«А що, коли насправді існує Собака‑Страх, який керує іншими Духами та віддає Жахові накази?»

Від такої думки в нього враз настовбурчилася шерсть.

— Вертаємося до табору, — запропонував він, хоча й боявся повертатися без їжі.

Що подумає Альфа? І що він скаже про їхню сутичку з божевільною зграєю?

— Правильно, — кивнув головою Пломінь. — Альфі потрібно якнайшвидше розповісти про цього Жаха.

Він нерішуче схилився над краєм даху, а тоді стрибнув униз на дерев’яну прибудову.

— Думаєш, він справді божевільний? — запитав Мікі, ледь торкнувся лапами даху й шубовснув униз за Пломенем.

— Дурний на всю голову, як клітка гострокігтих, — загарчав Пломінь.

— А що то з ним таке сталося? — запитала Хапа. — Оті сіпання й смикання? Якесь воно було неприродне! Думаєш, він справді говорив з якимось «Собакою‑Страхом»?

— Нема ніякого Собаки‑Страху, — загарчав Щасливець, щиро шкодуючи, що не може бути цілком упевнений у тому, що каже.

Він подивився понад луг у бік лісу. Добре, що Великий Гаркун пережило більше собак, ніж йому здавалося, але що то за собаки? Може, збожеволіли від Гаркуна, а може, ціла зграя заразилася божевіллям від свого вожака?

В одному Щасливець був певний: Жах мав ім’я, яке повністю відповідало його способу життя.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Що все це означає? — Альфа підвівся на лапи й загрозливо загарчав: — Де здобич?

Мисливці з опущеними хвостами заходили до пошкодженої Харчевні. Жук і Колючка кинулися до тата, Лада била хвостом по підлозі, нашорошивши вуха, а решта зграї притихла, боязко позираючи на розгніваного Альфу. Призахідний Собака‑Сонце кволо кидав довгі тіні по кімнаті.

«Невже нас так довго тут не було?» — подумав Щасливець.

Пломінь вийшов наперед і швидко лизнув вухо Колючки, проходячи повз неї. Він чинно став перед вожаком.

— Вибач, Альфо. Сталося таке, на що я не міг ніяк вплинути.

— Розповідай! — урвав його Альфа.

Пломінь опустив голову, і Щасливець помітив, що він не впав на підлогу, як учинили б інші собаки, і відчув від того повагу.

— На нас напала чужа зграя. Ворожа зграя.

— Часом не лютопси? — в очах Альфи промайнула тривога.

— Ні. Інша зграя.

Від подиву дикі собаки завили й заскімлили.

— Ціла зграя? — Очі Хапи широко розплющилися, вуха настовбурчилися.

— Так, — відповів тихим голосом Пломінь. Він підвів голову й поглядом по черзі окинув усіх. — На чолі з божевільним собакою.

Альфа недовірливо зморщив морду, але й далі пильно дивився на Пломеня.

— Божевільним? Це як?

— Несповна розуму, — пояснив Пломінь. — Чимось подібний до собаки, хворого на водяний сказ. — Після цих слів кілька зграйників хапнули ротом повітря й нервово завили. — Але в нього не сказ. З пащі йде піна, він б’ється в нападах і попри все це діє цілком притомно. Навіть дуже притомно. Він керує зграєю за допомогою страху.

Щасливець зиркнув на Альфу. Величезний вовкопес повільно кивав головою. Щасливець знову подумав, а чи варто тут підтримати Пломеня й підсилити його розповідь та застереження для зграї ще кількома словами від себе? «Ні, — вирішив Щасливець. — Нехай Пломінь сам розповідає все до кінця. Він має набагато ліпші стосунки з вожаком, ніж я».

Альфа презирливо посміхнувся.

— Так, якийсь там вожак може керувати своєю зграєю, залякуючи її, але ж не тобою! І ти дозволив якомусь скаженому псюзі вигнати тебе з лісу, з мисливських угідь?

Пломінь ще нижче схилив величезну голову, облизуючи ікла. Він довго мовчав перед тим, як відповів. Щасливцеві здалося, що могутній собака ледве стримується.

— Наразі саме так і сталося. Я не міг ризикувати життям мисливців. Жахова зграя страшенно його боїться, просто ціпеніє перед ним, заради Жаха вони ладні на все. Вони б нас там пороздирали.

— Жах? — запитав Альфа та зморщив морду. — Це його ім’я?

— Так, — відповів Пломінь.

Альфа зневажливо пирхнув:

— Зрозуміло. Отже, Жах, скажений пес. Думаю, ти не мав вибору, але сьогодні в тебе був невдалий день, Пломеню. Прийшов із полювання з порожніми лапами.

— Мені дуже шкода, Альфо, — сказав спокійно Пломінь.

— Правильно, шкода, — загарчав Альфа. — Так далі не може тривати. Мусимо провчити безумця, але тим часом, — його голос підстрибнув, зірвався майже на вереск, — зграя лягає спати голодною. З твоєї вини.

— Знаю, Альфо.

У скімленні Пломеня вчувалися нотки сорому. Величезний собака знову поглянув на цуценят і Ладу. Видно, подумав Щасливець, відчуває докори сумління, бо підвів свою сім’ю. «Але так не чесно. Тут нема вини Пломеня, тут у всьому винен Жах».

Щасливець хотів тепер вставити кілька слів на захист Пломеня, але вже було запізно.

Альфа випростався, окинув оком згаю та різко загавкав:

— Ніхто з вас не виконує свою частину роботи так як треба. Ніхто! — Щасливець перелякано зауважив, що вожак сердито глипнув на Солодуню. — Бета теж не впоралася з покладеним на неї завданням. Бачиш, каже мені, у селищі нема їжі. Ну, так не годиться! Пам’ятайте про свої обов’язки! Зграя — не для зручності одного собаки й не для безпеки кількох. Зграя — це перш за все відданість і взаємопорятунок. Зграя — це жертовність. Ніколи про це не забувайте!

Знову Щасливець відчув, як підіймається його загривок, але був змушений проковтнути роздратування та відвести очі від лютого погляду Альфи. Зі сварки користі не вийде. «Але це ніяке не керівництво! — подумав він сердито. — А чистої води цькування».

— Можливо, — сказала тихо Лада, — нам треба звідси піти. Перебратися на інше місце. Не думаю, що ми багато виграємо, якщо залишимося в селищі.

— Я згодна з Ладою, — сказала Стрілка, кусаючи кігті на лапі.

— Але тут принаймні тепло, — боязко заскімлила Ритка. — Тут можна заховатися від отруйного дощу.

— Кепська користь від схованки, якщо в ній нема їжі, — відповіла на те Лада, але доброзичливим голосом.

— Кепсько подорожувати на порожні шлунки, — заперечив Бруно.

А Щасливець, здається, навіть почув, як у товариша забурчало в животі.

— Я щось не бачу, як їх можна наповнити, — обірвала його Стриба.

Альфа нетерпеливо гавкнув.

— Однозначно, до завтрашнього сходу Собаки‑Сонця ніхто нікуди не піде, — загарчав він. — Тому всі відпочиваємо. Лягаємо спати. Їжі нема, тому треба бодай заощадити сили.

Він гнівно подивився на зграю, і жоден собака йому не заперечив. Повільно, з похнюпленими головами, собаки почалапали до своїх спальних місць. Щасливець почув якесь невиразне перешіптування й тихе стривожене ремствування.

— У лісі є ще якісь собаки. Отож нас вижило більше, ніж ми гадали.

— Не нас… чужих собак, ворожих собак.

— Не знаю, що все це означає, — тихо попискувала Лада до Пломеня. — Нічого доброго із цього не вийде…

Ніч видалася довгою і тривожною. Найтемнішої пори Щасливець встав, потягнувся та зробив сноколо, намагаючись струсити відчуття порожнечі всередині, яка раз за разом про себе нагадувала й не давала спати. Він облизав ікла, йому дуже захотілося проковтнути бодай жменю отих холодних, укритих пліснявою зерен з Харчевні.

Почув, як неподалік тихенько заскавчала Сонечко, а лапа якогось іншого собаки пошкрябала тверду підлогу; видно, усім собакам дошкуляв голод — оте безперестанне посмоктування в животі. Тим часом по металевому даху Харчевні монотонно затарабанив дощ.

«Ритка має рацію. Важко покинути місце, де маєш дах над головою. Але в лісі нишпорить Жах, не пускає нас туди, то, може, доведеться піти».

Зітхнувши, Щасливець замружився. Йому не давали спокою спогади про Жахові конвульсії, і він мимовільно здригнувся. Що такого бачив отой безумець, коли його тіло стрясали спазми?

«Невже насправді існує якийсь Собака‑Страх, що говорить із Жахом?»

На другому кінці кімнати світилися очі Пломеня. Він, видно, також думав про Жаха і про той вибір, що постав перед зграєю.

Щасливець уже боявся, що тієї ночі так і не засне, але коли знову розплющив очі, то Харчевня потопала в блідому світлі вранішнього Собаки‑Сонця. Він підвівся на лапи, вискнув до Хапи, яка спала біля нього, і доторкнувся мордою до вуха Лизи, яка саме заворушилася.

— Вирушаємо в дорогу? — запитав він Альфу.

Вовкопес уже прокинувся й був насторожі, стовбичив біля дверей Харчевні, принюхувався до прохолодного повітря. Альфа барився з відповіддю. Нарешті обернувся до Щасливця зі сповненими презирства очима.

— Ні, — прогарчав він тихо. — Не вирушаємо. Почнемо з пошуків бодай якихось харчів на місці.

— Але Солодуня сказала…

— Солодуня не міська собака, правильно? — Морда Альфи скривилася. — А ти, Щасливцю, міський. Принаймні весь час нам про це кажеш.

— Як я зможу роздобути їжу, якщо її ніде нема? — опирався Щасливець.

— Нещодавно тут було цілісіньке кубло довголапих, — загарчав Альфа. — Ти нібито все про них знаєш, хіба не так? Ти сам вихвалявся, як вони тобі давали їжу. Як ти виживав у місті тільки завдяки своєму розуму й кмітливості.

Щасливець сердито глянув на вожака, вишкіривши зуби:

— Довголапі пішли. Тепер я живу серед дикої природи. Я такий самий мисливець, як і ти!

— Який з тебе мисливець, якщо ти неспроможний нагодувати свою зграю? — прогарчав Альфа. — Покажи мені, з якого ти тіста зліплений. Ти або знайдеш їжу в цьому селищі довголапих, або я тебе знову розжалую у вартові. — Альфа обернувся, хляснувши хвостом, і владно гавкнув: — Стрибо! Я відряджаю на полювання зграйників, тебе призначаю старшою в загоні. Підбери собі мисливців і знайди харчі, щоб ми змогли поживитися, перед тим як вирушимо в дорогу.

Більше не глянувши на Щасливця, він пішов собі, цокаючи кігтями по підлозі. Тим часом прокинулася вже вся зграя, кліпала та мружила очі від широкого снопа сонячного світла, що линуло крізь світлокригу.

Стриба бадьоро подріботіла до Щасливця, вона не чула його сердитої сварки з Альфою.

— Візьмімо із собою Жука й Колючку, — радила вона. — Що більше мисливського досвіду вони отримають, то ліпше.

Обоє цуценят нашорошили вуха й весело пострибали до Щасливця зі Стрибою. З‑за їхніх спин визирали безрадісні Лизині очі. Вона похнюпила вуха, її погляд сповнився смутку.

— А може, нам Лизу ще взяти? — пробурмотів Щасливець до Стриби. — Вона впорається.

— Добре, — гавкнула Стриба. — Лизо! Ти йдеш із нами.

Щойно Лиза весело подріботіла до них, Щасливець помітив, як Альфа сердито озирнувся, а потім долинуло гуркітливе гарчання. Але не сказав жодного слова.

«А що він може сказати? — подумав Щасливець. — Лиза має таке саме право піти на полювання, як Жук і Колючка. Він був би вже геть нікчемним вожаком, якби не давав можливості молодій собаці відшліфовувати свої мисливські навички».

— Веди нас, Щасливцю, — сказала йому Стриба, коли вони всі п’ятеро вийшли з Харчевні на тепле й лагідне осоння. — Ти знаєшся на таких місцях. Ти міський собака.

І в голосі рудувато‑чорної мисливської собаки не було й тіні насмішки чи презирства, на відміну від голосу Альфи, тому Щасливець вдячно зиркнув на неї та повів загін уздовж краю твердокам’яної дороги.

— Добре, Стрибо. Але не впевнений, чи знайдемо ми щось у цьому покинутому селищі.

— І я не знаю, — сказала вона сухо, — але треба подивитися. Та й молодіж трохи лапи розімне.

Щасливець подумав, що вона має рацію і що добре вчинила, взявши на полювання молодих собак: не тільки для того, щоб вони набиралися досвіду, але й для того, щоб відвернути увагу від болісного відчуття голоду в животах.

Жук, Колючка й Лиза нашорошили вуха, попідіймали носи та принюхалися до свіжого повітря — усі троє були щасливі й радісні. Колючка, дражнячи Лизу, припадала перед нею на передні лапи, а Жук, коли Лиза втрачала пильність, грайливо вистрибував їй на спину. Усі троє побігли‑покотилися потрісканою твердокам’яною дорогою, час від часу приглушено повискуючи від радощів. Щасливцеві було приємно, що Стриба їх не сварила, а лишень поблажливо поглядала.

— Дуже тішуся, що вони потоваришували, — сказав він їй тихо. — Лиза нітрохи не ображається на Жука й Колючку, що ті вже встигли отримати дорослі імена, а вони, своєю чергою, не дивляться на Лизу з погордою через те, що вона свого імені ще не отримала.

— Я теж це помітила, — зітхнула Стриба. — Дорослішання — нелегка пора для цуценят, навіть якщо вони з одного приплоду. Заковика вся в тому, щоб навчитися жити разом, як у справжній собачій зграї. Пам’ятаю, коли Дрючок і я… — і враз її голос тужливо завмер, здригнувся.

Щасливець легенько штовхнув її носом у плече і сказав:

— З Дрючком усе добре. Він пристав до іншої зграї. Він вижив, а це найголовніше.

Стриба захитала довгими вухами.

— Усе одно за нього переживаю. Ми завжди з ним сварилися, але він мій брат, і я не хочу, щоб з ним сталося щось лихе. Хоч би божевіллям тим не заразився.

— Спочатку він був ніби цілком при тямі, — запевнив її Щасливець. — Думаю, справжнім безумцем у зграї є тільки сам Жах, інші просто страшенно його бояться. Фактично Дрючок хотів нас попередити про наближення Жаха. Упевнений, він не залишився б у них, якби йому загрожувало щось серйозне…

Його голос урвався, він недоладно відвернуся й дивився на вибрики молодих собак.

«Я геть у цьому не впевнений. Дрючкові просто нема куди йти. Яким же нелегким мало бути його життя, якщо порятунок він знайшов у зграї божевільного вожака?»

Настала тиша, було чути тільки бурчання, хекання й гарчання молодих собак, що грайливо борсалися.

Нарешті Стриба зітхнула:

— Як його лапа? Далі болить?

— Ох, — здригнувся Щасливець, зрозумівши, що не розповів їй найголовнішого. Із завмиранням серця пригадав відразливий відтинок лапи й ту безшерсту шкіру, якою він затягнувся.

— Дрючкова лапа…

— Що? — стривожено нашорошила вуха вона. — Що, дуже болить?

— Ні, не болить, її… — Щасливець незграбно облизав ікла.

— Що з нею? Кажи!

— Його лапа… він її більше не має, Стрибо. Вона відгризена.

— Що? — Стриба від потрясіння зупинилася. — Але чому? А він сам здоровий?

— Здоровий. Справді, з ним усе гаразд. — Щасливець лизнув її у вухо. — Думаю, без неї йому навіть ліпше. Він завжди мав з нею багато мороки.

— Але як він ходить? Як полює?

— Та нічого, бігає. Можу тебе запевнити! — мовив Щасливець. — Якщо на те вже пішло, то без неї йому справді ліпше. Треба тобі було бачити, як тільки він за нами гнався разом зі своєю зграєю!

— Що, справді? — Стриба нахилила набік голову з надією, підійняла вуха. — Ну, якщо так, як ти кажеш, то я дуже рада. Хоча, звісно, нітрохи не тішуся, що за вами гналася зграя, — поквапилася додати вона. Відтак її голос підскочив і вона загавкала: — Жуку, Колючко, Лизо! Ану годі того пустування. Ми вийшли полювати!

Їй не хотілося далі говорити про Дрючка, і Щасливцеві полегшало на душі. Тепер для зграї було дуже важливо знайти їжу — голодними вони не вирушать у дорогу. Викинувши Дрючка з голови, Щасливець примружив очі й заходився міркувати.

«Як же це я знаходив їжу в місті? Треба пригадати всі свої хитромудрощі».

Тепер він уже майже перестав помічати довголапих, що безладно лежали на твердокам’яних доріжках і у своїх садах; запах смерті був постійним і всюдисущим.

«Тут більше не залишилося живих довголапих, у яких можна було б випросити об’їдків; але десь має бути їжа — їжа, яку довголапі припасали на потім».

Звіявся вітерець, зашепотів поміж будинками й приніс до його нашорошених вух якийсь звук. Ніби шерхотіння маленьких лапок і щось схоже на слабке пищання.

— Тут. За будинком. — Він задер морду та крізь ніздрі вдихнув усі запахи будинку. — Здається, я щось відчув.

— Треба подивитися, — погодилася Стриба, посмикуючи вухом.

Щасливець ступив кілька обережних кроків у напрямку будинку, відсіваючи запахи живих істот від повсюдного смороду смерті.

— Щури! — пробурмотів він до Стриби.

— Так, щури, — очі Стриби проясніли. — Маєш добрий нюх, Щасливцю!

Він озирнувся через плече. Усі три собаки тихо підкрадалися до будинку, забувши про свою забаву в очікуванні полювання.

— Там унизу дверей діра, дивись, — сказав Жук, принюхуючись. — З невеличкими дверцятами!

— Навіть ти не протиснешся в них, — сказала Стриба. — То для гострокігтих, які тут жили. Треба знайти інший вхід.

— Ну ж бо почекайте, — нерішуче вийшла наперед з‑поміж інших Лиза, натиснула лапою на двері, випробовуючи їх на міцність. — Думаю, я могла б їх виважити.

Стриба звела брову, наче сумнівалася.

— Невже, Лизо? Двері складно виважити.

— Може, і так, — збентежено відхилилася Лиза. — Не хочу коїти дурниць.

— Почекай, — прошепотів Щасливець, відчуваючи, як його серце стискається від співчуття до сором’язливого, але могутнього цуценяти лютопсів. — Стрибо, нехай вона спробує. Нам нема чого втрачати. Нічого іншого ми не знайшли.

— Гаразд. — Стриба далі вагалася, але ступила крок назад від дверей.

Жук із Колючкою перезирнулися, Жук дещо скривився.

Щасливець підбадьорливо підштовхнув Лизу до дверей.

— Уперед. Якщо двері піддадуться, то будь обережною. Щури бувають небезпечними. Будь напоготові й не дай їм на тебе накинутися.

Молода собака нервово облизалася та проковтнула слину, а тоді напружила м’язисті плечі, збираючись на силі. Присіла до землі й за мить чимдуж обрушилася на двері.

Відбилася від дверей, похитнулася. Двері задрижали в одвірках, але не піддалися. Лиза тихенько загарчала.

— Думаю, не все в нас так погано, — сказала вона, примружуючись. — Двері міцні, але вже похитнулися.

— Спробуй‑но ще раз, — підбадьорював Щасливець.

Лиза знову стиснула зуби й ринулася вперед, ударивши всією вагою тіла у двері. Цього разу Щасливець почув виразний різкий скрип, а двері задрижали.

— Уже тріснули, — схвильовано повідомив він їй. — Ще одна спроба, і двері відчиняться!

У Лизиному горлі задеренчало рішуче гарчання, вона присіла на задні лапи. Коли кинулася на двері, то втягнула в плечі голову та врізалася в них щосили всією своєю вагою. Пронизливо затріщала розтрощена деревина, двері повалилися всередину, а за ними перекинулася та покотилася й Лиза.

Жук і Колючка радісно завищали. Щасливець і Стриба пильно подивилися на проламані двері.

— Я казала, що їй це вдасться! — вискнула Колючка. — А ти не вірив.

— Молодчина! — захоплено гавкнула Стриба. — Заходьмо!

Щасливець протиснувся крізь виламані двері, не зважаючи на скалки, що чіплялися за його шерсть. Коли за ним проштовхувалися інші мисливці, він почув, як вони зачіпають і ламають скалки в розтрощених дверях. Лиза вже скочила на лапи й ганялася за щурами, клацаючи зубами і пускаючи слину. Щури були геть усюди — шмигали по столах, чіплялися кігтями й лізли вгору подертими фіранками, звивалися цілими купами на залишеній гнилій їжі. На мить запала тиша, і всі щури обернулися. Щасливець втупився очима в пару блискучих круглих очей. Щур був на відстані витягнутої лапи від його морди, шерсть мав настовбурчену.

Раптом гризун пронизливо заверещав, вертнувся та стрілою кинувся втікати. А тоді й решта завищали та в паніці шаснули врізнобіч, видираючись одне на одного, аби тільки врятуватися.

Щурами тут буквально кишіло, тому заледве чи хтось із мисливців міг залишитися без здобичі. Поки Щасливець наздоганяв Лизу, вона встигла зламати хребти двом щурам. Рятівні діри до нір були загачені купою гризунів, які один наперед одного намагалися туди шаснути, тож деяким не залишалося нічого іншого, як обертатися до собак і битися. Щасливець чудово знав, наскільки навіженими вони стають, якщо їх загнати в глухий кут.

Панічно заскавучала Стриба, і Щасливець побачив, як на її шиї повис щур, уп’явшись у шкуру довгими жовтими зубами. Обернувся й кинувся до неї, але крикнув від болю, бо невеличкі зуби вже прокушували його власну лапу, і різкий гарячий біль проштрикнув усе тіло. Він струсив із себе щура, а тоді клацнув зубами та зламав йому шию ще до того, як той знову на нього накинувся.

Почув, як зойкнула від болю Лиза, а потім гавкнув Жук:

— Геть від неї!

А коли обернувся, то побачив, що Жук рятує Колючку — хапнув щура з її плеча і трясе ним на смерть, стиснувши в зубах.

Щасливець загарчав від люті, обернувся та стягнув зі своєї спини ще одного щура. Лиза тим часом відривала щура, що вчепився в її лапу, але смикнула голову догори, бо почула страхітливий вереск у кутку кімнати. Скавуліла й вила Стриба, потребуючи допомоги.

«Дуже багато щурів, — зрозумів Щасливець і затремтів від страху. — Невже ми припустилися помилки?»

— Лизо! — гавкнув Щасливець. — Мерщій на допомогу Стрибі!

Величезна купа щурів із лютими маленькими очиськами накинулася на Стрибу, кусала й дряпала її кігтями. Один учепився за її морду, з налитими злобою очима, увіп’явся зубами їй у губу. За мить Лиза була вже біля Стриби, але, щойно заходилася відривати від неї одних щурів, нападали інші.

Щасливець струсив із себе ще трьох щурів і помчав через кімнату, ковзаючи лапами по крові.

— Жуку! Колючко!

Молоді собаки попідіймали голови, очі в обох світилися диким збудженням. Щойно побачили, що Стриба у важкому становищі, помчали до неї і разом з Лизою зривали щурів з її спини та задніх лап. Щасливець стиснув щелепи на щурові, що вп’явся в Стрибину губу, відірвав гризуна та хрумкнув його зубами. Сморід обпік горло, і він мало не почав душитися.

Завдяки Щасливцеві й молодим собакам Стрибі нарешті вдалося пострушувати із себе верескливих гризунів. Розлючена численними укусами, вона ринулася в гущавину щурів, що втікали, і заходилася шматувати, розкидаючи малі тушки на всі боки. Поки останній щур не шаснув у діру під стіною, волочачи за собою скривавленого хвоста, п’ятеро собак, важко хекаючи, позгиналися всі над чималою купою впольованих гризунів.

Жук обтрусився й заповзявся зализувати рану на нозі.

— Ох і повеселився! — гавкнув він.

Стриба шалено затрясла головою, немовби далі струшувала настирливого гризуна. Її морда й вуха кривавили від глибоких укусів.

— Добре, що тобі це сподобалося, — говорила й тремтіла вона.

Боки в Щасливця важко здіймалися, але він відчув задоволення, щойно побачив цілі купи здобичі.

— Полювання вдалося. Гарно спрацювали! — загавкав він до трьох молодих собак.

Лиза гордо здійняла голову, її очі сяяли.

— З тобою все добре, Стрибо?

— Дякувати тобі, Лизо, все добре, — відповіла вона хрипко. — І вам, Щасливцю, Жуку й Колючко. Ох і напасне поріддя ці щури.

— Напасне, але смачне, — гавкнула весело Колючка.

Стриба загавкала, сміючись:

— Принаймні сьогодні Альфа має бути нами задоволений. Але треба це все якось віднести до Харчевні.

Коли Стриба зі Щасливцем розподілили здобич на прийнятну для кожного мисливця ношу і коли всі вони протиснулися надвір крізь проламані двері, небо вже повністю очистилося від хмар, а Собака‑Сонце світив яскраво й навіть припікав. У красі цього дня, у його приємній теплоті було щось дуже дивне, подумав Щасливець, бо всюди в селищі лежали нерухомі довголапі й постійно дужчав сморід смерті. Хай там як, але Собака‑Сонце світив далі, на них чекав поживний обід, тому настрій у Щасливця поліпшився.

Лиза, Колючка й Жук аж підстрибували від гордощів і задоволення, коли дріботіли по твердокам’яній дорозі, несучи повні пащі щурів. Стриба трохи накульгувала біля Щасливця, але її рани не були аж надто глибокі, а очі сяяли радістю від вдалого полювання.

У Щасливця аж щелепа вгиналася від важкої ноші, але він тільки від того радів. Лиза дуже добре проявила себе та справила на Стрибу якнайкраще враження. Тепер вони поверталися до зграї з гідними поваги трофеями. Кожен з п’яти мисливців виконав свою частину роботи, навіть молоді собаки.

Але Щасливець усе ж таки дуже втомився, тягнучись зі Стрибою за трьома собаками. Собака‑Сонце пригрівав, і йому хотілося покласти тушки щурів на землю й віддихатися.

«Полювання наразі вдалося, але скільки часу зграя зможе виживати завдяки оцьому кублу щурів?»

Проблема з дичиною в тривалій перспективі залишалася нерозв’язаною. А це означає, що зграя буде змушена повернутися до Жахового лісу або покинути селище й вирушити на пошуки безпечного місця. Ось так розмірковуючи, Щасливець відчув у лапах велику втому.

Його аж млоїло, коли думав про нову подорож, і в більшості зграйників такі постійні переходи також не викликали захоплення. Так їхні мандри ще не швидко закінчаться. Їм треба знайти територію, яку можна було б назвати своєю, — територію з мисливськими угіддями, де вони ростили б цуценят і спокійно собі вили на Собаку‑місяця.

Коли минали центр селища, широке блискуче озерце виявилася для Щасливця непереборною звабою, і він не втримався. «Мушу освіжитися!» Перезирнувшись зі Стрибою, вони опустили щурів на землю й разом заходилися принюхуватися до води.

— Гадаю, вода придатна для пиття, хоч і пішов дощ, — хрипко пробуркотіла Стриба. — Води тут багато. Дощ не міг її отруїти…

— І я так гадаю.

Щасливець ступив у воду, вода приємно охолоджувала його натерті лапи. Без вагань він опустив морду й заходився хлебтати прохолоду. О, смачна!

За ним і Стриба взялася вгамовувати спрагу.

— Тепер значно легше, — сказала вона, задоволено зітхаючи й облизуючи мокрі губи. — Ідемо далі?

Щасливець саме зібрався відповісти, коли спохмурнів. Залоскотало від запаху в ніздрях — щось дуже знайоме. Якийсь собака зі зграї. Але хто це? Нервова цікавість заворушилася у нього в животі.

— Ти йди далі, наздоганяй молодих, — сказав він Стрибі. — Я ненадовго. Треба дещо перевірити.

— Тільки не затримуйся, — пробуркотіла Стриба, дивлячись у бік Харчевні. Вона підібрала своїх щурів і пустилася підтюпцем за молодими собаками.

Щасливець згорнув своїх щурів на купку. Був певен, що їх можна на короткий час залишити, а в самого не виходило з голови, хто ж із собак тут щойно пробіг. Невже хтось зі зграї міг отак сам вештатися? Запах був дуже знайомий. А може, Хапа пішла шукати Дрючка?

Ні, тільки не Хапа. Запах мав відтінок, характерний для повідкових собак — оту легку солодкість, що свідчить про затишок і шкури довголапих, про м’яку й ситну їжу. Ніхто з них так і не позбувся цього запаху навіть після життя серед дикої природи протягом багатьох подорожей Собаки‑місця. Щасливець затремтів від недоброго передчуття, тупаючи лапами по сліду з ввіткнутим у землю носом.

Коли ніс наштовхнувся на дерев’яну перешкоду, Щасливець закліпав. Нерішуче облизав ікла. Паркан був частково зруйнованим, довга жовта трава пробивалася крізь шпарини між дошками. Одразу з‑за паркана тхнуло сильним смородом смерті, запахом свіжої землі… і собакою зі зграї. Відхиливши лапою дошку трохи ширше, Щасливець проліз у шпару й опинися в зарослому саду довголапих.

Випростався на повен зріст, готовий до будь‑якої небезпеки, і побачив перед собою пару сумних коричневих очей на чорно‑білій морді.

— Мікі! — вирвалося в нього. — Що це ти тут робиш?

Мікі похнюпив голову, але його погляд, хоча й сумовитий, залишався твердим. Він кивнув головою на труп довголапого в скуйовдженій мокрій траві. Щасливець ковтнув слину.

— Він ще зовсім молодий, — заскімлив Мікі. — Як і цуценя моїх довголапих — там, у місті.

— Але ж Мікі… — Щасливець схаменувся, вчасно нагадавши собі, що потрібно виявляти терпіння та спокій. Він розумів почуття фермерського собаки, хоча й не розділяв їх. Покинутий серед трави довголапий мав дуже жалюгідний вигляд. — Мікі, ми нічим не допоможемо йому. Це не твій довголапий, розумієш? Він чужий.

— Знаю, — сумно, але вперто відповів Мікі. — Навіть дуже добре це знаю. Щасливцю, але він дуже нагадує мені про мого довголапого. Такий самий на зріст, такий самий колір волосся, ну, геть усе. Почув його запах, прийшов сюди й тепер не можу просто так його залишити. Буде неправильно.

У Мікі між пальцями на білих лапах застрягли бруд і трава. Фермерський собака випорпав у землі неглибоку яму. Робота просувалася нешвидко. Без догляду довголапих сад поріс травою, усілякими бур’янами з міцним і глибоким корінням.

— Ти хочеш його передати Собаці‑Землі, — захитав головою Щасливець.

— Сподіваюся, якийсь собака те саме зробить і з моїм довголапим, якщо я не зможу, — тихо промовив Мікі.

— Я розумію тебе, Мікі, — зітхнув Щасливець. — Але Мікі, якщо Альфа дізнається, де саме ти був…

Щось зашурхотіло — і Щасливець різко обернувся на задніх лапах, оскаливши зуби. Відразу заспокоївся, щойно побачив трьох знайомих собак під парканом.

— Лизо, Жуку, Колючко, — уважно поглянув він на молодих собак. — Що ви тут робите?

Жук глянув на Колючку, а Лиза ступила крок уперед.

— Нас наздогнала Стриба й сказала, що ти відчув запах якогось собаки та пішов перевіряти, хто це.

— Хотіли переконатися, що з тобою все добре, — додав Жук.

Щасливець розчулено подивився на трьох юних друзів.

— Ваша здобич…

— Ми її заховали й зараз заберемо, — сказала Колючка, а тоді пустотливо додала: — Ти ж бо так само зробив.

— Подумали, для нас важливіше переконатися, що з тобою все добре, — наполегливо пояснював Жук. — Нам дозволила Стриба.

— Ну, як бачите, зі мною таки все добре, — сказав Щасливець, схиливши голову набік та усміхаючись. — Дякую за турботу. Ви справжні зграйні собаки!

Жук і Колючка помітно посерйознішали.

— Ми почули, про що ти говорив з Мікі, — заскімлив Жук, зиркаючи на Колючку. — Думаємо, що Мікі правильно каже.

— Якщо він хоче передати тіло довголапого Собаці‑Землі, то нехай так і вчинить, — сказала Колючка. — Собака‑Земля також цього хоче.

Вона підштовхнула Жука плечем. Обоє вони, а ще Лиза, подріботіли до Мікі. Зливою посипалися грудочки землі, невеликі шматки ґрунту, і вже невдовзі неглибока борозна Мікі стала перетворюватися на чималу яму.

Здивований і зворушений Щасливець спостерігав, як три молодих собаки старанно порпали ґрунт міцними лапами. Спочатку Мікі навіть трохи зніяковів, але був їм вдячний, тоді й собі взявся рити яму.

«Ясна річ, це не найкраще заняття в їхньому становищі, — подумав Щасливець, — але я дуже ними пишаюся. Саме так мають чинити зграйні собаки, хіба ні? Вони не розуміють Мікі до кінця, але поважають його почуття та ладні йому допомогти. І я належу до цієї зграї, і я такий самий, як вони».

Відкинувши всі побоювання, Щасливець і собі приєднався до них, теж заходився порпати землю.

Зі стількома передніми лапами робота посувалася значно швидше, ніж якби Мікі був сам. Невдовзі його мілка борозна стала достатньо широкою та глибокою, щоб у ній вмістилося невелике тіло довголапого. Жук викинув з ями останні жмені грудок землі й видерся нагору.

— Ну, — озвалася Колючка, — тепер ховаємо довголапого Мікі й усі разом ідемо до табору.

— Це не мій довголапий, — заперечив Мікі, дивлячись на Щасливця. — Але дуже на нього схожий. Тому я…

Лиза лагідно лизнула його вухо.

— Ми розуміємо тебе, Мікі.

Знову Щасливець відчув, як його серце сповнилося ніжного почуття до молодої собаки. Утім цього разу він тішився, що Альфа не чує її слів. Він був певен, що вожак не схвалив би їхнього вчинку.

Мікі обережно оббіг навколо довголапого, а тоді схопив зубами за плече шкури, якою він був укритий. Так само вчинив і Жук, учепившись за друге плече шкури, і вони помалу відтягли довголапого в яму. Важко дихаючи, обидва собаки відступили від ями. Тепер уже Колючка, Лиза і Щасливець заходилися задніми лапами нагортати землю на тіло, і воно досить скоро зникло під шаром землі. Усе, що залишилося після довголапого, — це невеликий горбик свіжої землі серед пустища, яке недавно було садом.

Ще якусь хвилю собаки ніяково стояли й мовчали, дивилися в тиші на могилу. Сморід смерті відступав, розчинившись у свіжому густому запаху вогкої землі.

Колючка підійняла голову, роздувала ніздрі.

— Собака‑Земля вже його забрала. Відчуваєш її запах?

— Відчуваю, — погодився Жук. — Значить, вона схвалює наші дії. Мікі, довголапому там буде добре.

— Собака‑Земля поверне його назад у світ, — Лиза легенько тицьнула мордою в Мікі.

Від того, як спокійно розуміли дійсність молоді собаки, Щасливцеві до горла підступив клубок. Кліпаючи очима, Мікі присів і торкнувся носом вогкого горбика землі.

— Подбай про цього довголапого, Собако‑Земле, — заскімлив він і, сидячи на задніх лапах, завив сумно й протяжно.

Молоді собаки шанобливо дочекалися, поки Мікі встав і відійшов від могили довголапого, а тоді рушили за ним. Востаннє поглянувши на горбик, за ними потягнувся і Щасливець.

Він розумів, що Жук, Колючка й Лиза прийшли на допомогу Мікі саме тоді, коли він її потребував. Але чи правильно було витрачати стільки часу? З погляду довголапих, вони зробили добру справу, але чи добре це для зграї?

«У новому житті нема нічого однозначного».

Його огорнув спокій, щойно вони підійшли до озерця й побачили: його щури лежать на місці, де він їх і залишив.

— Вони тут. Сподіваюся, що з вашою здобиччю теж усе гаразд.

— І наші на місці будуть. — Лиза торкнулася іскор Собаки‑Сонця на воді й опустила голову, щоб напитися, за нею Жук і Колючка. Облизала мокру морду. — Нема тут кому красти нашу дичину, Щасливцю.

«Так воно, мабуть, і є, — подумав Щасливець, — але чи довго так триватиме? Жахова зграя — під самим селищем, та й лютопси нишпорять поблизу».

Щасливець підійняв своїх щурів і повів мисливців до Харчевні. Собака‑Сонце підбився високо в небі, майже до найвищої своєї точки, і калюжі, що утворилися після вчорашнього дощу, майже всі повисихали, залишилися тільки потріскані обідки жовтої твані. Якщо на те пішло, то порошкоподібні залишки від отруйного дощу смерділи навіть гірше, ніж мертві довголапі, тому Щасливець ретельно їх обходив. Не вірилося, що в селищі сталося таке масштабне й смертоносне лихо: будинки стояли цілі, твердокам’яні дороги залишалися майже без тріщин. Щасливець зупинився й поглянув на мертву шумоклітку: її веселкова кров витікала на землю. Щойно рідина дісталася висохлої калюжі, почулося сичання, з’явилися піна, і різкий сморід обпалив Щасливцеві ніздрі.

Поклавши здобич на землю, Щасливець щосили затряс головою. Мікі, Колючка й Жук пішли далі, а Лиза дещо від них відстала, тому він почекав на неї.

— Лизо, — заскімлив Щасливець, — хотів з тобою поговорити.

Вона поклала на землю своїх щурів і сіла на задні лапи.

— Про що, Щасливцю? Я зробила щось не так?

— Ні, я… ну… — Щасливець зніяковіло притис вуха, а хвостом поплескував по землі. — Мікі пішов наперед, то вже скажу тобі… Те, що ти зробила, — вчинок доброї собаки. Але не треба до цього заохочувати Мікі.

Лиза здивовано звела голову:

— Заохочувати його до чого?

— Я про довголапих. Знаю, що він дуже любив свого довголапого, але йому про нього потрохи треба забувати… минуло стільки часу. Він мовби не може відпустити довголапих… У його пам’яті вони залишаються живими.

— Але це тільки в його пам’яті. — Лиза завовтузилась, лягла на землю й тепер уже знизу дивилася на Щасливця. — Але він не намагається до них повернутись. Він так і не пішов зі зграї, відколи ти знайшов мене з Іклом і Крутем. Що тут недоброго?

Щасливець відчув якесь роздратування, але не міг збагнути: сердиться він на Лизу, а чи на Мікі. Коли Мікі покинув шкіряну рукавичку свого довголапого, то Щасливцеві здалося, що він нарешті помалу забуватиме про колишнє життя. А зараз уже не мав тієї певності.

— Його відданість роздвоєна, невже ти цього не бачиш? Він досі не може остаточно прийняти дике життя. А це погано для всієї зграї.

— Мені здається, Мікі дуже сміливий, — тихо сказала Лиза.

— Що? — спантеличено запитав Щасливець.

— Мікі робить те, що вважає правильним. Він відданий і своїм довголапим, і нашій зграї. Як ти цього не розумієш, Щасливцю? Ну, він такий. Він перестане бути самим собою, якщо забуде про своїх довголапих.

Щасливець повільно хляпав хвостом по землі й не знав, як відповісти на її слова.

— Це не означає, що він збирається покинути нас, — вела далі Лиза, поклавши голову на передні лапи й опустивши очі. — Це не означає, що він залишить зграю. Він просто хоче пам’ятати, звідки походить. От і все.

— Ну, я… — Щасливець пильно на неї дивився, але вона уникала його погляду. Ця правда стусонула його, як той копняк довголапого в ребра. — Лизо, ти справді говориш про Мікі, а чи про когось іншого?

Лиза напружилася й відвернула очі. Похнюпила вуха, притисла їх до голови.

— Я хотіла дещо розповісти тобі, Щасливцю… Минулої ночі мені наснився ще один сон.

Щасливець облизався.

— Про Ікла?

— Так. Але той сон був незвичайним. Усе було ніби наяву, як і тоді, коли я зустрілася з Іклом біля табору. Ми стояли на березі річки, розділеної на кілька рукавів, і там був Ікло. Він сказав, йому теж сниться сон. Сказав прийти на те місце, і я з ним повернуся до зграї лютопсів. Тепер я знаю: якщо прийду, то він на мене там чекатиме.

«Ні, — подумав Щасливець. — Лизо, тобі не можна нас тепер покидати…»

— Але я йому сказала, що не прийду, — заскімлила Лиза. — Сказала, що хочу залишитися зі своєю зграєю.

Від гордості Щасливцеве серце забилося швидше.

— Ти правильно вчинила, Лизо.

— І я так вважаю, — замахала вона хвостом. — Ікло дуже розсердився. Казав, що мені треба покинути дику зграю, а якщо я сама не прийду, то Бритва вирушить у дорогу — змусить мене пошкодувати про мою помилку.

Щасливець насилу стримав тремтіння. Пригадав власні сни, кремезних собак, що билися один з одним, а навколо них шаленіла завірюха й боляче колола замерзлими скалками.

«Собачої Громовиці насправді не існує, — нагадав він собі. — Також Лизині сни — це лишень гра її уяви. Але я хотів би це стверджувати з більшою певністю…»

— Ти — моя зграя, і я тебе не покину. Але він моя сім’я. Я не можу здійснити між вами вибір на користь когось одного з вас, — гавкнула вона.

— Так легко не дійдеш до якогось однозначного висновку, тепер мені це зрозуміло, — сказав Щасливець. «Ані щодо непевності Мікі — ані твоєї, Лизо». — Вертаймося в табір.

Як і передбачала Стриба, Альфа був у значно ліпшому гуморі, ніж учора. На час, коли Щасливець та Лиза вернулися в Харчевню, він навіть сів і прогавкав хрипке привітання двом останнім мисливцям, що внесли щурів до кімнати й поклали їх на купу здобичі. Відступивши назад, поглянув на поскладані одна на одну тушки посередині кімнати, і його настрій стрімко підійнявся, бо він зрозумів, що полювання неабияк вдалося.

— Гарне полювання, — гавкнув Альфа. — Але нерозумно вчинили, що наприкінці розділилися. Завжди тримайтеся купи.

«Ніяк не може обійтися без дошкульних зауважень», — подумав Щасливець, але цього разу його не дуже вкололи Альфині дорікання.

З такою кількістю здобичі на підлозі розподіл їжі відбувався спокійно й дисципліновано. Очікуючи своєї черги, собаки чемно теревенили, і Щасливець зауважив, як Марта щось шепоче до Мікі. Розмова ніби підбадьорила фермерського собаку, його очі повеселіли, уже не дивилися кудись удалечінь, а хвіст ляскав по підлозі.

Коли настала Щасливцева черга вибирати щура, він мало не затремтів від огиди. Мусив побороти в собі відразу до брудної сальності щурячої шерсті та гнилого смороду, яким просякла тушка. Але голод узяв гору над огидою. Зажмурившись, він заходився жувати перший шматок. Ну, здається, не так уже й погано…

— Омего, а ти, видно, добряче зголодніла, — промовила Лада до Сонечка співчутливим голосом. — Але тобі залишиться вдосталь їжі, не переймайся.

— Я знаю, — дзвінко дзявкнула Сонечко, задеркувато настовбурчивши волохаті вуха. — Я почекаю.

— Як завжди, — пробурчав Скигля, але без отієї зневажливої ворожості.

— Куди ти сьогодні ходив, Мікі? — запитала Белла.

Тут утрутився Жук:

— На прогулянку. Лапи трохи розім’яв. Хіба не так, Мікі? Зустрів нас на півдорозі, коли ми верталися з полювання.

— Саме так, — вдячно глянув на нього Мікі й ступив крок уперед, щоб узяти свою частку здобичі.

— Хм, — пробурчав Альфа. — Собаки ходять собі по одному хто куди хоче, з полювання повертаються порізно — ніякої тобі дисципліни на місці кубла довголапих. Навіть не думайте, що далі так буде.

— Альфа має рацію, — обізвалася Солодуня. — Треба бути обережнішими. Лютопси вештаються десь зовсім недалеко, та й Жах зі своєю зграєю напосідає. Ми не повинні втрачати пильності, не повинні діяти, як повідкові собаки.

Марта й Ритка були в її полі зору, і вона багатозначно на них зиркнула.

— Ой, твоя правда, Бето, таки не повинні, — сказала Марта смиренно.

— Омега вже попоїла? Добре. — Солодуня підвелася. — Зараз Велике Завивання. Потім на добраніч і спати.

Альфа потягувався, видряпавши на твердій підлозі кігтями ледь помітні борозни.

— Виходимо надвір. У нас не вийде справжнього Великого Завивання в цій… довголап’ячій клітці.

Він озирався навколо з перекошеною від зневаги мордою.

«Це укриття, а не клітка, — подумав Щасливець, — і за нього нам треба дякувати Небо‑Псам». Але підвівся й разом з усіма вийшов надвір.

Безхмарне небо було всіяне крижаними зорями. Від будинків довголапих на залиту світлом Собаки‑місяця твердокам’яну дорогу лягали виразні темні тіні. Альфа подибав на те місце, де срібне сяйво виблискувало особливо яскраво, почекав, поки навколо нього зібралася вся зграя. Десь далеко гавкали Блискавець і Небо‑Пси, але їхні голоси були ледь чутні, тому Щасливець розумів, що дощу найближчим часом не буде.

Самотнє виття вирвалося з горла Альфи, спочатку дуже тихе. А коли до нього приєдналися голоси інших собак, він закинув голову далеко назад і вже в повен голос завив на Собаку‑місяць. Щасливець чекав, поки завиє спочатку Хапа, а тоді приєднав до хору і свій голос, його свідомість попливла разом зі звуком, що коливався, підіймався й опускався навколо. Дедалі дужче Велике Завивання розгортало свою магію, а Щасливцеві здавалося, що його тіло легшає. Срібне світло Собаки‑місяця поволі яскравіло, поки Щасливець не відчув, ніби зорі попливли й закружляли навколо зграї.

«Моє місце тут… Як і решти… Собака‑місяць, Небо‑Пси, усі ми складаємо невід’ємну частину життя…»

Він зажмурився, але далі бачив зорі. Цього разу, коли з’явилися обриси собак, що стрибали крізь чорну міжзоряну порожнечу, він анітрохи не здивувався. Почав звикати до почуттів, які викликало всередині Велике Завивання, тому відпускав розум і підносився разом з багатоголоссям зграї. Нема нічого ліпшого, як стрясти зі шкури всі тривоги й переживання довгого дня та впустити до кісток щемку й тремтливу благозвучність Великого Завивання.

В уяві Щасливець побачив велетенського собаку. Шляхетний і могутній, він був такий чорний, що, здавалося, вбирає в себе зорі, і вони мерехтять усередині його тіла. Він гнав крізь темну ніч, перебирав здоровезними лапами, щодуху мачав кудись… до чогось прегарного, що сяяло й мерехтіло, наче зорі. До величезного обширу чорної води, що мінилася сріблом, — до широчезного, безкрайого озера.

Щасливця пройняло трепетне збудження, яке він вкладав у пісню, підносячи її вгору. Він почув, як решта зграї навколо також піднесла своє завивання, і воно стало зливатися з його голосом.

«Марта!»

На мить свідомість Щасливця сповнило сум’яття. Примарна чорна собака стрибала й пірнала, поринала в чорну воду, хлюпала срібними зоряними бризками.

«Ні, то не Марта, але сама Собака‑Річка. А може, вони обидві?»

Зорі затуманилися серпанком білого сяйва, і Щасливець міцно склепів повіки. Завивання стихало, змовкало, вщухало, а йому хотілося, щоб воно тривало й тривало — безмежно довго, як оце змережене зорями озеро…

Він закліпав. Навколо вже нічого не кружляло. Один по одному собаки замовкали, допоки не залишився тільки Альфин голос. А тоді, коли вже й вовкопес опустив голову, запанували спокій і тиша, просякнута звичайним сяйвом Собаки‑місяця.

«Невже це відбувається зі всіма собаками зграї? Але якщо таке стається з нами всіма одночасно, то як ми тоді перестаємо завивати?»

Буркітливий голос Альфи перервав його думки.

— Маю оголошення для всієї зграї.

Усі собаки сіли рівніше, уважно закліпали очима. Затремтіла й обтряслася Марта. «Чи бачила вона те саме, що і я бачив?» — гадав Щасливець. Вона мала такий вигляд, ніби їй теж було складно перестати завивати.

— Тут нема пристойної їжі, — сказав хрипкувато Альфа. — Ми сьогодні ситі, але ви всі добре знаєте, що ціла зграя довго не протримається на одному щурячому кублі. Мусимо перейти на полювання до лісу — подобається це Жахові чи не дуже.

Лавами собак полинув тихий загальний схвальний гомін.

— Я зустрічався із Жахом, — врешті озвався Пломінь, — як і дехто з вас. — Він по черзі поглянув на Бруно, Щасливця, Хапу й Мікі. — Він небезпечний собака, але ми не змиримося з тим, щоб він нас залякував.

— Згодна, — тихо сказала Солодуня. — Він чинитиме опір, проте ми не дозволимо йому не пускати нас у ліс на полювання. Закон Собаки‑Лісу.

Знову пролунав схвальний гомін. Хапа шкребла й шкребла задньою лапою за вухом.

— Тоді переходьмо в наступ. Мені не подобається, коли мене відганяють від дичини!

— Визначено! — Альфа підвівся на всі чотири лапи, перекосив морду й рішуче загарчав: — Завтра ціла зграя — усі до одного — вирушає до лісу. Нехай Жах вирішує, чи варто йому з нами битися. Демонстрація сили навчить скаженого собаку поваги до справжніх собак.

Зграя підійнялася, стала потягатися, собаки тихо щось гарчали одне до одного, а Щасливець стояв мовчки. Він окинув поглядом своїх друзів, гадаючи, чи хтось із них має таке саме недобре передчуття. Від усвідомлення близької небезпеки він ніби заціпенів, ніби приріс до місця, де стояв.

«Альфа говорить до зграї, і все здається ніби дуже мудрим і розсудливим. Але я щось не маю певності, що саме так і станеться, як йому гадається».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Під його лапами скрипить сніг, але неглибокий, і Щасливець не провалюється. Мчить мерехтливою білою землею, і сосни, що простягають свої лапи навсібіч, розступаються та відкривають перед ним безкінечну засніжену дорогу. Він біжить так швидко, що подушечки його лап навіть не відчувають холоду.

Щасливець зупинився, принюхуючись до морозного повітря. А дичина? Яка дичина? Навіть не пам’ятає, за ким він гнався. За кроликом? Щуром? Хтозна. Чому він нічого не пам’ятає?

«Тому що це сон…»

Аякже, це сон, йому все це сниться. Ось тепер, коли стоїть і не рухається, усе одно не відчуває холоду.

«Так не буває».

Ліс знову зімкнувся навколо нього, заховав засніжену дорогу. Тепер гілля стало дуже густим, і йому доводилося його розгортати плечима, щоб іти далі, але гілки не дряпали, колючки не чіплялися за шерсть. Здавалося, ніби все зроблене зі снігу. Здалеку до нього долинув лютий, несамовитий гавкіт.

«Маю йти до тих собак. Не знаю чому… але я мушу».

Знову побіг, гілля перед ним розступалося, як розсіюється туман. Значно хутчіше, ніж сподівався, розступалися дерева, і він опинився на галявині, у видолинку, немов у мілкій мисці зі снігом. Посередині двоє собак билися на смерть, кусали, роздирали одне одного лапами, гарчали. І він знав їх — то були Бритва й Жах.

«Це Собача Громовиця… і всі собаки, окрім цих двох, кудись поділися або загинули!»

Тіло скаженого собаки здригалося з кожним ударом й укусом, але він не падав, а далі бився, відчайдушно боровся, щоб вижити. Але Щасливець знав, що Жахові проти Бритви не встояти.

Над головою майнула тінь, Щасливець поглянув угору. Небо мало глибокий темно‑сірий відтінок, снігові хмари кружляли, утворюючи тугий лиховісний вихор. Почав падати сніг: шалено закружляли, полетіли густі сіро‑білі клапті. Щасливець думав, що вони пригасять їхній шквальний запал. Але собаки, що зчепилися, нічого не помічали. Він зауважив, що відбувся перелом у перебігу сутички, і Щасливець не міг відірвати від неї очей. Тепер Жах тіснив Бритву. Він перемагав — ще трохи, і Жах уб’є альфу лютопсів!

Сніжинка сіла Щасливцеві на бік. Замість м’якого холодного дотику він відчув раптовий гострий біль. Щасливець заскавулів, але не почув жодного звуку.

«Це сон. Уві сні я не можу відчувати болю!»

Але він відчував, і сніжинки тепер почали дуже швидко падати на його шкуру, боляче жалили, щойно торкалися шерсті.

«Тут щось не так!»

Щасливець вигнувся й гавкнув, відчуваючи, як сніг буквально обпікає, а тоді він усе збагнув. То був не сніг, а розбита світлокрига! А сніг під його лапами — товстий шар дрібних скалок зі світлокриги. Вони падали навколо — гострі, блискучі скалки — і застрягали в його шкурі.

Щасливець запанікував і почав утікати, але не знав, куди бігти. Метався на краю галявини сюди й туди, скалки боляче кололи подушечки його лап. Хуртовина зі скалок світлокриги шматувала його шкуру на смуги, здирала його шерсть, і кров бризкала на сніг, що не був снігом. А Бритва із Жахом далі билися, не зважали на бурю з розтрощеної світлокриги. Щасливцева грудна клітка настільки стиснулася, що він не міг дихати. Він не мав куди тікати, навколо жодного собаки, який міг би йому допомогти. На нього далі падали друзки світлокриги, з нього витікала кров. Ще трохи, і він помре.

«Як я можу померти, якщо це сон?»

Але він помирав. Життя покидало його.

Щасливець здригнувся й одразу прокинувся. Задерши голову, заскавучав, заскімлив від страху. Нема снігу. Нема потрощеної світлокриги. Навколо нього зникають засніжені сосни й гілки, стають обдертими стінами Харчевні.

«Я не помер. Дякувати Небо‑Псам. Я не помер!»

Збоку біля себе відчув тепло. Солодко спала Лиза, її боки підіймалися й опускалися з легким похропуванням. Щасливець раз за разом кліпав очима, але далі бачив падаючі скалки, далі чув відлуння гарчання й рикання собак, що зійшлися в смертельній сутичці, а ще відчував запах прокуреного морозу, який пощипував його ніздрі. І найгірше — він далі відчував різкий біль від скалок світлокриги, що застрягли в його шкурі.

Він обтрусився й ретельно вилизав боки. Не було ніяких ран і жодних саден — тільки отримані під час сутички з борсуком шрами, що вже гоїлися, але гострий біль не припинявся. Щасливець скімлив, вилизувався й покусував свої задні лапи.

Лиза прокинулася, закліпала очима, нашорошила вуха.

— Щасливцю! Що таке?

— Нічого. Я просто… — Щасливець знову здригнувся й заскавчав, обнюхуючи свій бік.

— Тебе покусали собаки? — Лиза скочила на лапи й крутнулася, вишкіривши зуби. — Де вони? Я зараз їм покажу!

Щасливець ніяк не міг остаточно прокинутися, з голови не виходили побачені уві сні образи, його нудило, забивало памороки.

— Ні, нічого такого, Лизо… я сам не знаю.

— Як тільки вони посміли! — загарчала Лиза й підійняла загривок. — Тільки покажи мені їх!

— Та ні ж бо! — Щасливець змусив себе перестати ритися носом у своїй шерсті. — Почекай, Лизо. Ти не розумієш. Жоден собака мене не кусав. Просто щось таке приверзлося.

— Точно? — Її губи далі оголювали смертоносні ікла.

— Даю слово.

Щасливця розчулила відданість Лизи, але щось і потривожило. Лиза хотіла захистити й без вагань ладна була його рятувати, але вже надто хотіла на когось нападати.

«Може, у тому й уся її біда, — подумав він. — Може, їй треба бути стриманішою».

На щастя, ніхто із собак ще не прокинувся й не бачив її блискавичної реакції, інстинктивної готовності до агресії. Зграя тільки потроху прокидалася: собаки позіхали, потягалися у вранішньому світлі Собаки‑Сонця. Хоч би Лиза хутчіш опустила шерсть на карку.

— Чесне слово, Лизо, — бурмотів він, — зі мною все добре. Мені щось наснилося.

— Ну, якщо ти так кажеш, — схилила голову вона й питально заскавчала. — Ти дуже… переляканий, Щасливцю.

«Так, я злякався. Геть нерозумно з мого боку. То був тільки сон».

— Незабаром вирушаємо, — гарчання Альфи урвало невеселі думки Щасливця, і за це він був йому вдячний. — Але спочатку полювання. Упевнений, що всі ви зголодніли.

— Ще й як зголодніли, — заскімлив Бруно.

Ритка ніжно лизнула його у вухо, а Стрілка весело загарчала.

— Я поведу мисливців, — зголосився Пломінь. Він позіхнув і пошкріб задньою лапою за вухом. — Бруно, ти йдеш зі мною, бо дуже хочеш їсти. А також Хапа, Щасливець і Мікі. Так буде добре, Альфо?

Альфа погодвся.

— Уникай непотрібних сутичок зі скаженим собакою.

— Гаразд. Маю хороше передчуття на сьогодні, — запевняв Пломінь усю зграю. — Наполюємо дичини.

— Сьогодні Жах уже не заскочить нас зненацька, — додала Хапа. — Будемо напоготові, чекатимемо на нього й на його пришиблених посіпак.

Лиза саме стояла на всіх чотирьох лапах і пожадливо дивилася на загін мисливців, що гуртувався біля дверей Харчевні. Кінчик її хвоста здригався так, ніби вона ледве втримувалася, щоб не завиляти цілим хвостом.

Щасливець зиркнув на Альфу, а тоді гавкнув до Пломеня:

— Може, ми й Лизу візьмемо? Вона здібна мисливиця.

Пломінь відкрив був пащу, але не встиг відповісти. Альфа вийшов наперед, цокаючи кігтями, і примружив жовті очі, принюхуючись до Лизи.

— Бачу, їй дуже хочеться на полювання? А чому ти думаєш, що вона заслуговує бути мисливицею? — Його морда перекосилася, а очі вперлися в молоду собаку. — Ти цуценя. Ти навіть не мала церемонії Найменування. Собаці, що посідає найнижчий ранг у зграї, не випадає честі ходити на полювання.

«Ні, тільки не так… — Щасливець побачив, як у Лизи настовбурчився загривок. — Та ж вона щойно заспокоїлася».

Уся зграя принишкла, бо Альфа взявся робити коло довкруж молодої лютопсиці. Перелякано запхинькала Сонечко, стала ближче до Марти. Стривожено дзявкнула Стриба.

Альфа облизував ікла, глумливо пирхав і ступав навколо Лизи. Його хвіст зачепив її ніс, коли він обходив її вдруге. Вона обережно стежила за ним, обертаючись, намагалася не зводити погляду з його очей. Коли робив ще одне коло, то зачепив її і штовхнув плечем у бік.

Утративши рівновагу, Лиза розпростерлася на землі, задерши лапи. Умить оговталася. Схопилась на рівні та з вишкіреними зубами ринулася на Альфу.

«Ні!» — зойкнув подумки Щасливець.

Ще трохи, і щелепи молодої собаки схопили б Альфу за горло, аж тут підстрибнув Пломінь і відкинув її набік. Клацнули в повітрі її зуби, вона загарчала, розвернулася та знову пішла вперед. Але тепер між нею й Альфою стояв Пломінь, міцно впершись лапами в долівку, виблискував очима. Лиза з розгону проїхалася юзом і зупинилася, сердито зиркаючи очима.

— Ти хочеш викликати Альфу на двобій? — загарчав Пломінь. — Тоді чини як належить. Оголоси про виклик усій зграї і будь готова прийняти всі наслідки свого кроку.

Лиза важко дихала, але в її очах промайнула непевність.

— Якщо не хочеш так далеко заходити, — провадив своє Пломінь низьким твердим голосом, — тоді заспокойся. І то негайно.

Кліпаючи очима, Лиза облизувала ікла. Її погляд перестрибнув на Альфу, а тоді знову на Пломеня. Трохи повернувши голову, вона ззирнулася зі Щасливцем.

Він затамував дух.

«Не будь дурною, Лизо».

Нарешті вона похнюпила голову й ступила крок назад.

— Я не хочу викликати Альфу на двобій, — майже пошепки пробуркотіла вона.

Щасливець, здається, почув, як ціла зграя полегшено зітхнула, а Сонечко знову ледь чутно заскавчала, бо напруження спало. Лиза присіла й бочком, тримаючись якнайдалі від Пломеня з вожаком, підповзла до Щасливця, опустила голову до землі.

— Вибач, — прошепотіла вона.

Щасливець облизав зуби й поглянув на неї. Страх у його животі тепер перетворювався на гнів, йому ніби відібрало мову. Тепер Альфа має цілковите право її покарати, і Щасливець не був певен, що йому схочеться її захищати. Він наїжачився, щойно Альфа вийшов наперед, але промовчав. Цього разу він не міг утручатися.

— Ти, — люто загарчав Альфа, підступаючи до Лизи так близько, що його оголені зуби майже торкалися її тремтячого носа. — Ти мені нічого не показала, окрім нахабності, зухвалості й непослуху. Тебе слід провчити…

— Почекай.

Усі собаки в зграї обернулися на короткий гавкіт Пломеня. Величезний собака дивився на вожака. Голову тримав високо, широко розставивши лапи на твердій підлозі. Щасливець нервово затремтів.

— Альфо! — Пломінь говорив виразно і з притиском. — Нехай уся зграя бачить, чує і відчуває на запах, що я викликаю тебе на двобій за право бути вожаком зграї.

Усі собаки у зграї почули, як Альфа від несподіванки й потрясіння судомно хлипнув повітря, але ніхто не ворухнувся. У зловісній тиші, що одразу запанувала над усією зграєю, вовкопес випростався, його м’язи так напнулися — аж затремтіли напружені лапи. Він випромінював стільки люті та невіри, що Щасливець, здається, відчув їх на запах.

Стриба з роззявленою пащею витріщилася на Пломеня. В очах Скиглі вгадувався насмішкуватий подив і злісна цікавість. Жук і Колючка підсвідомо притислися до Лади; сама вона дивилася на свого друга впевненим і повним довіри поглядом. Бруно й Мікі лишень приголомшено ззирнулися, а Сонечко навіть не пікнула, припала всім тілом до підлоги й тремтіла, затуливши очі шовковистими вухами.

У Щасливця перехопило дух.

«Навіщо це Пломеневі?»

Пломінь спроквола обернувся, овіявши поглядом кожного собаку в зграї.

— Я поважаю Альфу, — сказав Пломінь. — Він гарний вожак, згуртовував нас як у хороші, так і в тяжкі часи. Але вважаю, що Великий Гаркун усе поміняв. Наш світ перевернувся догори дриґом, і, на мою думку, Альфі не впоратися з новими викликами. Він став нерішучим, йому складно ухвалювати доленосні рішення. До того ж, — Пломінь глянув на Мікі та Бруно, — його ставлення до повідкових собак не провіщає нічого хорошого. Він зневажає їх, замість того щоб задіяти їхні знання та вміння, а нелюбов до Лизи навіть не приховує. Його поведінка починає провокувати конфлікти в зграї. — Пломінь зустрівся очима з Ладою. — Я поважаю все, що Альфа зробив для нашої зграї, але переконаний, що тепер буду кращим вожаком, ніж він. Сильнішим вожаком. Тому я і викликаю його на двобій.

Шерсть Альфи настовбурчилася, стала дибки. Десь у глибині його горла клекотіло грізне гарчання.

Жоден собака — ані пари з вуст. Щасливцеві здалося, що затремтіло навіть повітря. Жук, присівши на всі чотири лапи, мав переляканий вигляд наполовину відлученого від материного молока цуценяти. Зате Колючка дивилася з великою надією. Марта швиденько заспокійливо лизнула Сонечко, а тоді торкнулася носом Ритки.

Нарешті наперед граційно вийшла Солодуня. Вона нерішуче облизала морду, але заговорила, і її голос полинув рівно та впевнено.

— Члени зграї, уважно вислухайте мене. Мисливець Пломінь викликає на двобій Альфу за право очолити зграю. — Вона поглянула на Ладу й трохи завагалася, а Щасливець тільки міг здогадуватися, чи доводилося їй коли‑небудь раніше виголошувати таку заяву. Вона ніби спотикалася на незнайомих словах. — Виклик не можна відхилити, і… і його не можна відкликати. Пломінь й Альфа зійдуться у двобої… щоб Альфа зміг силою захистити свій титул.

— І зберегти його силою, — загарчав Альфа.

Солодуня нічого не відповіла на його слова. Вона лишень нахилила набік свою породисту голову.

— Ладо, вийди наперед.

Жук і Колючка стривожено зиркнули на маму‑собаку, утім Лада одразу встала, подибала наперед і стала поруч з Пломенем.

На превеликий подив Щасливця, Солодунин голос тепер більше нагадував йому про ту добру та спокійну собаку, з якою він познайомився в Пастці, а не владну жорстку бету останніх часів.

— Ладо, — промовила вона, — ти подруга Пломеня, тож маєш право тепер викликати мене на двобій за право посісти ранг бети. Ти викликаєш мене на двобій?

Лада обернула голову й ніжно лизнула Пломеня в його м’язисте плече. Коли пара поглянула одне одному у вічі, Щасливиць вражено забігав очима, дивлячись на них.

«Лада все знала! — здогадався він. — Вона знала, що Пломінь збирається викликати Альфу на поєдинок, і вони, видно, обговорювали цей крок».

Страх пройняв усе його єство.

«Не хочу, щоб хтось із них постраждав».

На його подив і полегшення, Лада опустила голову.

— Ні, Солодуню, — сказала вона тихо. — Якщо Пломінь переможе у двобої, я визнаю тебе бетою.

— Тобі не доведеться цього робити, — загарчав Альфа. — Пломінь не переможе.

Лада не зважала на нього, а зосередила свій погляд на Солодуні:

— Не маю бажання посідати твоє місце у зграї.

Солодуня урочисто кивнула головою. Обоє — вона і Лада — мали абсолютно спокійний вигляд, а от у Щасливця запаморочилася голова. У нього в грудях радісно забилося серце, тільки‑но подумав, що Пломінь може замінити напіввовка. Наскільки іншим стане життя у зграї на чолі з хоробрим і шляхетним Пломенем! І Щасливець зворушено закліпав, щойно йому спало це на гадку. Якщо Пломінь виграє сутичку, то Альфі доведеться взяти своє колишнє собаче ім’я.

Щасливець подумав, що навіть не знає, яке воно в нього.

«А що, коли Пломінь програє? А що, коли…»

— Слухайте мене, члени зграї, — гучно пролунав у тиші владний голос Солодуні. — Лада відмовилася викликати мене на двобій, і я залишуся вашою бетою. Пломінь та Альфа змагатимуться за владу в зграї; відповідно до закону Небо‑Псів, сутичка може завершитися тільки поразкою або смертю одного з учасників.

Щасливцеве серце загупало об ребра. Цього він найбільше боявся.

Але Солодуня ще не все сказала.

— Двобій відбудеться сьогодні ввечері на очах у Собаки‑місяця. Доти Альфа залишатиметься нашим вожаком, і кожен з нас має виконувати його волю.

Вона окинула поглядом зграю: чи, бува, не хоче хто викликати її на двобій.

— Безперечно, — погодився Пломінь і, ступивши крок назад, уклонився Солодуні. Інші дикі собаки схвально загарчали й заскімлили, а от повідкові зніяковіло дивилися на Щасливця.

— Щось я нічого не второпаю, — заскавучала Ритка.

— Щасливцю, — зашепотіла Белла, — а що ми тепер робимо?

А він не знав, як відповісти. Він розтулив пащу, щоб казати їй щось, та враз над вухом почув гарчання Альфи. Обернувся від несподіванки й наразився на погляд напіввовка.

— Не знаєш, що тобі робити? — загарчав Альфа. — Береш свою люту подружку й шуруєш у ліс. Обоє полюєте. І обоє молитеся собачим богам, аби вони послали вам удосталь дичини, бо після повернення ти мені за все відповіси — і так робитимеш іще дуже‑дуже довго, адже я залишуся Альфою цієї зграї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Мисливці, за мною, — гримнув голос Пломеня, сильний і впевнений. — За наказом Альфи беремо із собою також і Лизу.

Він швидко зиркнув на лютопсицю, але його очі для Щасливця були непроникними. І Щасливець потягнувся за Пломенем надвір, відчуваючи позаду себе Лизу. На твердокам’яній дорозі собаки перейшли на рівномірний біг.

Щасливець біг разом з усіма, у голові вихорилося. Йому ніяк не вірилося, що Пломінь кинув виклик Альфі, і щойно уявляв, як Альфа качається по землі під лапами Пломеня, його охоплювало приємне хвилювання, але потім він зіщулювався від сорому.

«Так, я знаю, що Альфа завжди був і є самодуром, який усіх залякує і принижує, але чим я відрізняюся від нього, якщо хочу його поразки й приниження?»

— Вибач, Щасливцю. — Він відчув дихання Лизи на своєму клубі. — Вибач.

— Дурниця, — загарчав до неї він. — Не відставай.

— Це все через мене.

— Ні, не через тебе. — «Принаймні не тільки через тебе». — Гадаю, Пломінь уже давно над цим міркував.

— Якби я себе опанувала, — задихано казала вона, — якби не спровокувала Альфу, то Пломінь не кинув би йому виклик. Не тепер. А це недобре…

— Кажу тобі, не переймайся! — не втримався й роздратовано обірвав її Щасливець.

Утім дійсно, до цього всього мала стосунок, ще й не в останню чергу, її поведінка. До певної міри це навіть добре. Але навіщо їй було нападати на Альфу?

«Цим вона тільки підтвердила найгірші побоювання членів зграї».

У спорожнілих будинках довголапих далі не було жодних ознак життя, а Щасливець майже перестав звертати увагу на мертві тіла на вулицях, хоча Бруно з Мікі, побачивши мерця, одразу сахалися. Щойно собаки вийшли із селища й почали наближатися до лісу, Пломінь з рівномірного бігу перейшов на швидкий упевнений крок, так само зробила й решта собак.

«Він дуже розумний, — подумав Щасливець. — Він достатньо обережний, але не боїться Жаха. Під його керівництвом усі собаки насторожі, усі собаки зосереджені — але спокійні…»

Щасливець зауважив, що теж став спокійнішим. Його злість на Лизу помалу розвіювалася.

— В ім’я Собаки‑Землі, що таке тебе вкусило? — зітхнув нарешті він, уповільнив ходу, аж поки не порівнявся з Лизою. — Невже ти не бачила, що Альфа навмисно прагнув, аби в тебе ввірвався терпець? І ти вчинила саме так, як він хотів.

Лиза присоромлено понурила голову.

— Тепер я вже це розумію, Щасливцю. Мені дуже шкода, що так сталося. Не знаю, що на мене найшло. Треба було тримати себе в руках, але… просто не змогла.

— Лизо, маєш затямити, — зітхнув він. — Ти і тільки ти відповідальна за свої вчинки — не твоя кров, не твоя сім’я! Будь ласка, не доводь правоти Альфи.

— Постараюся, — вискнула вона.

— Ти схотіла залишитися із цією зграєю, — провадив далі Щасливець. — І це означає, що твоя люта сім’я залишилася в минулому. З нами ти будеш ситою, будеш доглянутою і захищеною, але ти… ну, ти маєш стати альфою свого життя. Мусиш керувати собою, управляти своїми інстинктами.

— Чомусь думала, що собаки мають прислухатися до своєї інтуїції, до інстинктів, — мовила Лиза, важко ступаючи.

— Але ти не маєш давати їм тобою управляти, — пояснював він. — Це нелегко, але мусиш навчитися. Мусиш залишатися спокійною, коли хтось хоче тебе розлютити.

— Так, Щасливцю, — кинула вона поглядом аж ген туди на луг, де решта собак зграї вже входила до лісу.

— Хутчіш. Ми щось дуже відстали.

Щасливець підштовхнув її, і вони пустилися бігти крізь високу траву, що лоскотала їхні носи.

«Лиза нібито й прислухається до моїх слів, але чи правильно їх розуміє?»

Раптом у Щасливця в голові зринув образ, як вона потайки бавиться зі своїм братом Іклом. Вона така щаслива, така безтурботна й пустотлива… Пригадав, як вона говорила про Мікі та про його роздвоєну відданість… А чи насправді вона залишила свою кровну сім’ю в минулому? Видно, не цілком.

Усі собаки нашорошили вуха, минули перші дерева на краю лісу й попрямували в глиб темної пущі. У верховітті на деревах цвірінькали пташки, під лапами в опалому листі шерхотіли комахи та маленькі звірятка, але собаки були напоготові й остерігалися, щоб не почути замість звичайних звуків від дичини якогось грізного гарчання або тупоту лап. Наразі все було тихо, але Щасливець знав, що втрачати пильності не можна ані на мить.

Хапа прямувала майже поруч із Пломенем, який вів собак уперед.

— Хочу, щоб ти знав: сьогодні ввечері я буду на твоєму боці, — загарчала вона. — Хочу, щоб ти став альфою.

Тихо гавкнувши, втрутився Мікі:

— І я хочу.

Пломінь тільки задумано щось пробуркотів, а Бруно відразу роз’яснив свою позицію:

— Я також за Пломеня, але ми далі одна зграя. Переможець двобою має заручитися підтримкою всіх собак.

— Правильно, Бруно, — сказав Пломінь, киваючи головою. — Добре кажеш. Дякую вам усім за розуміння.

Він знову змовк, і Щасливця тепер цікавило, що відбувається в його голові. Він готується до сьогоднішнього поєдинку, а чи цілковито зосередився на полюванні й на можливій сутичці із Жахом?

«Безперечно, він мусить бодай трохи хвилюватися. І це однозначно впливає на його пильність».

— Може, нам трохи розтягтися? — запропонував Мікі.

— Так, — погодився Пломінь, нашорошуючи вуха. — Розтягніться шеренгою, а не колоною. Тримайтеся на відстані кількох кроків, але не втрачайте одне одного з поля зору. І тримайте носи за вітром.

Щасливець тішився, що Пломінь повністю зосереджений на поточних справах, але наказ «бути насторожі» легше віддати, ніж виконати. Земля попід деревами після позавчорашнього дощу залишалася вогкою. Багато запахів позмішувалися, деякі позмивалися, але Собака‑Сонце вже видерся високо в небі, його проміння пробивалося крізь листя й зігрівало землю. Щомиті запахи ставали чистішими, виразнішими.

Пригнувши голову до самої землі, Щасливець не бачив Лизи, аж поки не наштовхнувся на неї. Він з розмаху вдарився об її плече, і вона підскочила.

— Там нагорі хтось є! — прошепотіла Лиза. Вона пильно вдивлялася у верховіття. — Чуєш?

Щасливець напружив слух, але не почув нічого іншого, крім пташиного щебету й пурхання крил. Він тихенько роздратовано заскімлив.

— Бачиш? — пояснювала вона, показуючи мордою. — Он там!

Просто над їхніми головами сидів величезний чорний птах і поглядав на них униз, а тоді знову заходився чистити дзьобом блискуче пір’я. «Той птах добре знає, — подумав Щасливець, — що ми йому нічого не заподіємо».

— Ти його не впіймаєш, Лизо, поки не сяде на землю!

— Але він зовсім один. Просто перед нами!

— Лизо, заради Собаки‑Лісу, ходімо далі, — загарчав Щасливець. — Хіба що хочеш видертися на дерево. Або злетіти!

— Я чула, що гострокігті вміють лазити по деревах, — пробуркотіла Лиза.

— Так. Я на власні очі бачив, як гострокігті в місті полювали на деревах, але ми лазити по деревах не вміємо. Вони інші. Ходімо!

Він пішов далі й чув, як Лиза неохоче побігла за ним, нерішуче затупавши лапами.

— Що, гострокігті були в місті? Ти мені ще ніколи не розповідав про місто, — сказала вона. — Яке воно? Як оте селище, де наш табір?

— Трохи подібне. Багато твердокам’яних доріг і будинків довголапих. Але в місті будинки вищі. Значно вищі, таких ти ще не бачила. І там є будинки із самої світлокриги — від даху до землі суцільна світлокрига.

— Будинки зі світлокриги? — Лиза роззявила пащу. — І мисливцям видно, чи є там дичина?

— Видно. Але саме так усе й задумано. Довголапі полюють усередині будинків зі світлокриги, бо їхню здобич там усюди видно, і вона не має де сховатися.

— Дивина, — пробуркотіла Лиза.

— Мені складно тобі це пояснити. У місті теж було багато Харчевень. І повно довголапих. — Щасливець облизав губи. — Добрих довголапих, які завжди віддавали мені трохи своєї здобичі.

— О, таке мені подобається, — сказала Лиза мрійливо.

— Ну, не всі довголапі були добрими, — вів далі Щасливець, торуючи собі шлях по сухому листю. — Дехто не ділився або навіть давав собаці копняка. А ще були лисиці — ох і напасні створіння, а ще чимало гострокігтих, які норовили подряпати тобі ніс лишень за те, що подивився на них. Але там можна було жити.

— Ти сумуєш за містом, — Лиза тицьнула його носом.

— Та сумую трохи, — Щасливець обтрусився. — Але то все було в іншому житті. Тепер я дикий собака.

Лиза знічев’я клацнула на муху, що продзижчала над вухом.

— А ти хотів би повернутися? Якби мав можливість?

Якусь мить Щасливець не відповідав.

— Ні, — нарешті сказав він. — Щось мені підказує, що я вже ніколи не стану міським собакою.

Лиза проковтнула надокучливу муху й облизала ікла.

— Ну, що ж. Якщо ти так відчуваєш, то так воно й буде?

— Це не просто відчуття, — зітхнув Щасливець, відчувши щось схоже на жаль. — Річ у тім, що мого міста більше нема. Я не можу туди повернутися, навіть якби захотів.

— Але ти не хочеш, — радісно виснула Лиза. — І я страшенно рада, що не хочеш. Мені добре у зграї, з тобою.

«Ти так кажеш, бо не знала іншого життя», — подумав Щасливець.

Праворуч від них загарчав Пломінь, і Щасливець завмер, знову насторожився. Пригнувся й нишком пробирався травою до Пломеня, Лиза за ним, інші також обережно підкрадалися з іншого боку. У верховітті дерев повівав вітерець, ворушив сухим листям під лапами, усі собаки притихли.

— Що таке? — прошепотів Щасливець до Пломеня.

— Ще не знаю, — стихо прогуркотів величезний собака.

Щасливець щосили прислухався, принюхувався до повітря. Поміж деревами до них долинали якісь звуки. Здавалося, ніби хтось рухався просто перед ними, але собаками не пахло.

— Пахне ніби… від шумоклітки, — вискнув він і настовбурчив шерсть. — Запах дуже слабкий.

Пломінь нашорошив вухо й обернув голову.

— Може, у лісі довголапі?

Щасливець затремтів. «Довголапі? Тут? Ні, не треба». Після Великого Гаркуна всі довголапі, з якими вони зустрічалися, були геть непривітні й далеко не щедрі.

— Сидимо тихо, — пробуркотіла Хапа. — Нам ліпше тут принишкнути, поки не стане ясно, що й до чого.

— І не бігти назустріч довголапим, — загарчав Пломінь до Мікі та Бруно.

— Нам це й так зрозуміло, — прошепотів Бруно дещо ображено.

— Просто нагадую. А тепер цить.

Щасливець тремтячи ліг на землю, у живіт закололи будяки, бур’яни лоскотали ніздрі. Поруч він чув схвильоване дихання Лизи, але вона поводилася тихо.

«Так, Лизо, покажи мені, наскільки спокійною ти можеш бути».

Затріщав чагарник, полетіло листя, і — на, маєш: довголапі, просто перед ними! Знов оті в жовтих шкурах, як зауважив Щасливець, і його серце завмерло. Лискучі жовті шкури, чорні лиця без очей і рота — несли в лапах страхітливі металеві палиці, якими штрикали й кололи Собаку‑Землю.

«Що вони тут роблять? Невже нас вистежують?»

Щасливець почув верескливе повискування просто біля себе. Лиза! Аякже, вона ще ніколи не бачила довголапих, а тим паче отаких дивних жовтих чудовиськ. Щасливець підповз до неї ближче й заспокійливо вперся носом у її шерсть.

— Вони недобрі довголапі, — прошепотіла вона до нього. — Хіба ти не відчуваєш від них запаху агресії? Вони не такі, як ти розповідав. Вони ніби… лютопси, лишень шукають зачіпки, щоб битися!

— Цить, Лизо, — пошепки наказав він. — Правильно, ми не можемо вірити цим довголапим. Вони не такі, як ті, про яких я тобі розповідав. Сиди тихенько й не ворушися. Нам треба перечекати, поки вони нас минуть.

Він бачив мигцем інших собак, що ховалися в траві. Чорно‑біла шерсть Мікі найбільше впадала в око, але він лежав і не рухався, по ньому гуляли тіні від гілля. Аякже, довголапі підуть далі, нічого не помітять.

«Вони шукають не нас, — думав Щасливець, заспокоюючи себе. — Ми їм нецікаві. Хіба не так?»

Щасливець захолов від страху, коли побачив, що довголапі зупинилися за кілька погонь за кроликом перед носами принишклих собак. «Що вони роблять?» Він чув, як довголапі перемовлялися між собою, але розумів їх навіть ще менше, ніж звичайно: вони розмовляли якимось тріскотливим шепотінням, коли встромляли в землю металеві палиці. Один показав на улоговину посеред дерев, інший захитав головою, обернувся й дивився просто…

Просто на собак!

Щасливець припав до землі, жалкуючи, що не може протиснутися крізь її поверхню під захист могутніх лап Собаки‑Землі. Чорна морда довголапого начебто повернута до нього й Лизи, але на морді не було очей, тому Щасливець не знав, чи жовте чудовисько їх уже бачить. Ніколи він не почувався таким безпорадним, таким неспроможним щось придумати.

«Прошу тебе, Собако‑Лісе. Прошу тебе зробити так, аби довголапі нас не побачили!»

Вибух різкого торохтливого гавкання змусив Щасливця перелякано сіпнути головою вгору. Жовтошкурий довголапий люто гавкав тріскотливим голосом. Довголапий кричав і показував рукою — просто на принишклих собак.

— Утікаймо! — гавкнув Щасливець, зриваючись на всі чотири лапи.

Інші собаки також позіскакували, і всі разом чкурнули від довголапих. Щасливець утікав наосліп, оббігав стовбури дерев, продирався крізь чагарник і колючий підлісок та весь час чув панічне хекання інших собак, які від нього не відставали. Бруно закректав, перестрибуючи через повалене дерево, а тоді Щасливець почув, як Мікі дзявкнув, ніби наступив на будяк, але ніхто не зупинився, усі гнали як вітер.

Спочатку Пломінь важко біг поряд зі Щасливцем, виваливши язика, потім великий собака віддав сердитий наказ:

— Я біжу ззаду. Щасливцю, ти поведеш собак!

— Що? — важко дихав Щасливець. — Що ти збираєшся робити?

— Не знаю. Але якщо довголапі хочуть скалічити когось із мого загону, то спочатку матимуть справу зі мною!

Часу на розпитування вже не було. Щасливець побіг спереду, але майже одразу втрапив у ковбаню з багном, і його лапи ковзнули, коли він послизнувся. Одна лапа загрузла глибоко в згуслому болоті, він спіткнувся, але не впав. Позаду почув дзявкання собак і знав, що вони також стрягнуть у ковбані, але не міг озиратися. Насилу витягуючи з болота лапи, які далі ковзали, він почав видиратися на берег, а тоді обернувся й підбадьорював решту собак.

— Ще трохи, Хапо. Нумо, Бруно!

— Чому ми втікаємо? Треба дати їм бій! — люто загавкала Лиза й зупинилася. Її лапи аж до живота були забризкані грязюкою, білі зуби вишкірені.

— Ні, вони дуже великі! Ходімо, Лизо! Утікаймо, ковбаня на якийсь час зупинить довголапих! — гавкав Щасливець, і страх стискав йому горло.

Мікі дістався берега, передніми лапами вхопився за підвищення й видерся з ковбані, обернувся та вчепився в загривок товстої шиї Бруно, що борсався в багнюці, — витягав його на берег. Хапа сама видряпалася на берег і стрясала із себе великі клапті болота, а Лиза далі стояла в багнюці посеред ковбані, скажено гавкаючи на довголапих, що підбігали.

— Лизо, рухайся! — загарчав на неї Щасливець.

Йому відлягло від серця, коли побачив, що до молодої собаки вже дістався Пломінь, різко хапнув її зубами за задню лапу, підганяючи вперед. Вона неохоче обернулася та побрела, спотикаючись, із вишкіреними іклами. Тепер Щасливець почув приглушені голоси переслідувачів; довголапі були вже зовсім близько, стрибали в багнюку й переходили ковбаню вбрід з палицями.

«Але ж то інші палиці», — зрозумів Щасливець і похолов від страху. Він тепер добре придивився до них і похолов… це оті довгі жердини з мотузяною петлею‑сильцем на кінці. У його пам’яті одразу виринув страшний день, який тепер здавався дуже далеким, хоча відтоді минуло хіба що кілька мандрівок Собаки‑місця. «День, коли довголапі впіймали мене й зачинили в клітку, що була в Пастці!» Тоді вони мали такі самі жердини, і саме такою його впіймали, закинули зашморг на шию, що затягнувся й почав душити, тож він уже не міг навіть поворухнутися.

Якщо петля опиниться на шиї собаки, то йому з неї вже не виборсатися.

— Лизо, втікай! — зарепетував він.

Вона далі стояла, вагаючись, біля підніжжя схилу й гарчала, тоді ж бо як Пломінь уже дерся на берег.

— Вони нас бояться! — люто гавкала вона. — Довголапі мають палиці, вони нас бояться, ми їх відженемо від себе!

— Ні! — Щасливець стрибнув з берега в ковбаню, схопив її за загривок і потягнув за собою вгору. — Нам треба втікати!

На допомогу підоспів Пломінь, він підштовхував Лизу ззаду, а Щасливець тримав її за загривок, тягнув на берег. Щойно він її відпустив, як вона спіткнулася та, важко хекаючи, впала на землю.

— Треба тікати в інший бік, — загарчав Пломінь, озираючись на довголапих. — Ми на шляху до Харчевні, до решти зграї. Не можна вести туди довголапих!

— Правильно. Показуй куди! — гавкнув Щасливець, а Лиза звелася на лапи й віддихувалася.

Пломінь розвернувся й потупотів у гущавінь лісу. Бруно, Мікі й Хапа кинулися за ним, знову під лапами захрустіло сухе листя, а Щасливець раз за разом підштовхував Лизу, щоб бігла швидше. Величезний собака помчав поміж деревами, і Щасливець бачив тільки його задні лапи.

«Нічого, повинні втекти!»

Коли він з Лизою вискочив з‑за дерев на край невеликої галявини, Пломінь уже був на її середині. Раптом угорі щось майнуло, Щасливець відхилився й крутнувся набік, а Пломінь побіг далі — і щось широчезне упало на нього з верховіття.

Щасливець різко загальмував, проїхав на лапах і зупинився. Він страшенно перелякався, бо те щось широке впало просто на Пломеня. Могутній собака перевернувся через голову й опинився на землі, дриґаючи лапами. Він потрапив у величезні мотузяні тенета. Знову й знову перекочувався з боку на бік і щораз дужче плутався. Пломінь ударився об корінь дерева й зупинився, махав лапами крізь товсті мотузки.

Щасливець кинувся до нього.

— Пломеню!

Він бачив тільки одне його око — воно закотилося, і було видно білок, а могутній собака нажахано скавучав, з пащі бризкала слина.

— Щасливцю! Щасливцю, допоможи мені!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Борсаючись, аби звільнитися, Пломінь знову покотився, скородячи кігтями землю. Його зуби безпорадно клацали й стискали мотузку, яка, здається, дедалі тугіше стягувала його морду. Ось мотузка відтягла йому верхню губу, і стало видно всі його люті зуби.

«Що більше він борсається, — зауважив Щасливець, — то тугіше його стискає».

— Не рухайся, Пломеню! — гавкнув він. — Тенета тебе задушать!

Навколо Пломеня зібралися всі собаки, зі страху вони скавучали та скімлили, намагалися лизнути свого полоненого товариша через тенета. А він не ворушився, підіймалися тільки боки, укриті патьоками піни. Лапи судомно здригалися, ніби йому страшенно хотілося бігти, але, на щастя, він таки впорався з панікою.

— Що мені робити? — заскавчав він зі стягнутою мотузками пащею.

— Не знаю. — Щасливець облизав ікла й розпачливо шкрябав лапою землю, засмучений і стражденний. — Не знаю! Я ніколи ще не бачив такої пастки. Не знаю, що задумали ці довголапі!

Щасливець почув гавкіт довголапих, що наближалися, вони були вже зовсім поряд. У відчаї він нашорошив вуха, без надії сподіваючись, що вони підуть іншою дорогою. Але ж ні: було чути, як вони трощать гілля в кущах, пробираються підліском до галявини.

— Мусимо його витягти звідти, — заскімлила Лиза.

— Лизо, зупинися! — Щасливець метнувся наперед і власним тілом перегородив їй дорогу. — А якщо розставили ще більше пасток? Ми не знаємо, як вона діє.

— Але ми не можемо посідати й чекати — довголапі вже близько.

Щасливець пильно дивився повз неї, прислухався до хрускоту листя й гілок у підліску, до незграбного тупоту довголапих. Хапа, Бруно й Мікі не зводили зі Щасливця поглядів, в очах — переляк. Він знав, що вони очікують від нього якогось дуже хитрого міського трюку.

«Але я нічого не вдію. Я не знаю, що робити!»

— Товариші зі зграї, — приглушено гавкнув Пломінь, і всі собаки пообертали до нього голови. — Наказую вам відходити. Ви не можете мене врятувати, нема часу. Вертайтеся й попередьте решту зграї.

— Ні! — розпачливо вискнув Щасливець. — Ми тебе не залишимо!

— Вислухайте мене. — Пломінь сяк‑так облизав ікла. — Якби довголапі хотіли мене вбити, то я був би вже мертвий. Вони, видно, тільки ловлять собак. Не знаю навіщо, але моєму життю нічого не загрожує, принаймні поки що. Якщо й вас тепер схоплять, то ви потім не зможете мене визволити. Утікайте звідси, про все розкажіть Альфі… — Пломеневі очі втупилися в очі Щасливця. — Ладі та моїм цуценятам. Будь ласка.

Непевність терзала Щасливцеві душу.

«Не можу я покинути товариша в біді. Це суперечить усьому, у що я вірив».

Але він знав, що Пломінь має рацію. Він нічим не допоможе могутньому собаці.

— Гаразд, — сказав нарешті Щасливець. — Гаразд, Пломеню, ми йдемо. Але повернемося за тобою!

— Добре. Біжіть!

Лиза поривалася до Пломеня, але Щасливець схопив її за загривок і відтягнув.

— Він правильно каже. Ми маємо піти!

Дуже неохоче Хапа, Мікі й Бруно обернулися. Востаннє заспокійливо вискнув у бік Пломеня Мікі, і вони пірнули в гущавінь пущі.

Щасливець став та обережно вдивлявся крізь сплетіння гілок кущів. Довголапі вбігли на галявину й зупинилися, щойно побачили Пломеня в тенетах. Він заходився звиватися, гриз мотузки й гарчав. «Він відвертає увагу довголапих від нас», — подумав Щасливець.

Тепер гавкіт довголапих змінився: вони видавали оті задиркуваті, гуркітливі звуки, які не раз він чув, коли жив у місті. Це означало, що їм весело, і вони потішаються, він добре це знав. Вони так сміялися. Колись це означало б, що він зустрівся з добрими довголапими — що він у безпеці й від таких довголапих можна очікувати тільки добра. Але тепер від злості його аж вивертало.

«Ми повернемося за тобою, Пломеню. Обіцяю».

Довго вони бігли лісом. Хапа, що вела їх, зробила велике коло й тільки тоді наважилася попрямувати до покинутого селища довголапих і Харчевні. Коли вона нарешті зупинилася, важко хекаючи та скоса перелякано поглядаючи на пущу, решта собак зібралася навколо неї, обтрушувалася й віддихувалася. Лиза обернулася до Щасливця та вишкірила зуби.

— Чому ми його залишили? Як ти міг таке вчинити, Щасливцю?

Той відсапався, його боки після довгого важкого бігу поривисто підносилися й опускалися.

— Ми нічим не могли зарадити.

— Я щось не розумію!

— У який спосіб ми допомогли б Пломеню, якби нас усіх упіймали довголапі? — запитав її він. — Тепер, коли ми врятували власні шкури, то щось придумаємо та визволимо Пломеня. А якби ми теж потрапили в Пастку, тоді хто попередив би зграю про небезпечних довголапих? Решта зграї пішла б на полювання або шукала б нас і потрапила б у такі самі тенета.

— Щасливець каже правду, — загарчала Хапа. — Іншого вибору ми не мали.

— Так і є, Лизо, — додав Бруно.

Лиза важко дихала, але принаймні вона нібито помалу заспокоювалася. Озирнулася в бік, звідки вони прибігли.

— Шкода, що ви не дали мені провчити тих довголапих, — загарчала вона. — Я ж вам казала: вони нас бояться. Добре їх налякала б, і вони трималися б від нас подалі.

— Не все так просто. — Щасливець не зважав на її агресивний тон. Він тицьнув носом у її голову, підштовхуючи в бік селища довголапих, і пробурмотів: — Ходімо. Треба вже вертатися в Харчевню.

— Ой‑ой! — перелякано загавкала Ритка. — Пломеня схопили?

У Харчевні лежали довгі тіні, а в мороці Щасливцеві все здавалося ще нереальнішим. Від потрясіння він ніби задеревів.

— Ви залишили мого тата‑собаку в довголапих? — гавкнув Жук, не вірячи почутому.

Хапа благально поглянула на Ладу:

— Мусили.

Лада, приголомшена звісткою, притихла. Вона була засмучена, але трималася гідно. Решта зграї запанікувала. Сонечко несамовито бігала колом, а Марта намагалася лизнути її вуха й хоч трохи заспокоїти. Стрілка щось буркотіла та дряпала кігтями підлогу. Солодуня ходила сюди й туди та гарчала від злості. Альфа лежав, поклавши голову на підлогу, його боки важко здіймалися, очі метали громи. Стриба раз за разом гавкала від люті, а от Скигля витріщився на Щасливця:

— Зрада — це все, чого можна чекати від міського собаки, — презирливо пирхнув колишній омега.

— Що ти сказав? — Лиза настовбурчила вуха.

Ух! Щасливець устиг заступити їй дорогу, бо вона вже ринула вперед, щоб схопити Скиглю та витрясти з нього життя.

— Не розумію! — гавкнула Стриба. — Хапо, чого це довголапі почали за нами полювати? Невже почали нас їсти?

— Певно що не почали! — дзявкнув Мікі. — Не городи дурниць!

— Хто знає, що там у їхніх головах коїться? — загарчав Альфа. — Великий Гаркун змінив собак. То чому не міг змінити довголапих?

— Ні, вони нас не їстимуть! — заскавчала жалібно Ритка. — Не їстимуть, та й по всьому!

— Чому? — запитала Хапа. — Я теж нічого не розумію, але я бачила все на власні очі. Їм це подобається.

— Тільки підтверджуєте мої припущення. — Альфа підвівся на лапи й різко кивнув головою до Солодуні. — Треба звідси йти. Негайно. Усім приготуватися.

Лада здійняла голову й насупилася. Вона підвелася на лапи й сердито обтрусилася.

— Альфо? Ти маєш на увазі: після того, як ми визволимо Пломеня, чи не так?

— Аж ніяк! — заревів Альфа. — Зграя в небезпеці! Ми негайно забираємося звідси.

Щасливець дивився на нього та не йняв віри. Невже вожак збирається покинути в біді третього в зграї собаку?

— Ні, — вистрибнула наперед Лада й мало не вперлася своїм носом у ніс вожака. — Ти так не вчиниш. Невже залишиш Пломеня на поталу довголапим? Ні, Альфо! — Вона захитала головою, морду скривила, виставивши білі зуби. — Такого не буде.

Решта собак принишкла, дивлячись на протистояння поглядів Лади й напіввовка.

— Пломінь сам зголосився йти на полювання і добре знав, що в лісі на нього чатує небезпека, — обірвав її Альфа. — Ми не можемо собі дозволити…

— Ага, ти боїшся! — гавкнула Лада, її очі спалахнули від злості. — Ти не хотів з ним зійтися у двобої. А тепер покинеш його і не матимеш клопоту.

— Стули пащу, Ладо! — прогарчав Альфа. — Я твій вожак. І мої накази не мають нічого спільного з дурнуватим викликом твого друга.

Лада мала такий вигляд, ніби хоче вп’ястися Альфі в горлянку. «Тільки цього ще бракувало!» — подумав Щасливець. Він підскочив до її боку й ніжно лизнув у щоку, а тоді обернувся до Альфи.

— Лада правильно каже, — похмуро промовив Щасливець. — Пломінь наказав нам рятуватися — і я дав йому слово, що ми вернемося за ним. Я не порушу свого слова. Лиза не хотіла навіть…

— Лиза? — рявкнув Альфа. — Мені треба було відразу здогадатися, що тут не обійшлося без цього нещасного цуценяти. Це через неї бідолашний Пломінь потрапив у Пастку?

Від люті в Щасливця перехопило дух, а шерсть настовбурчилася.

— А чому ти гадаєш, що це сталося через Лизу? Вона нічого не знала про довголапих, ніколи їх до сьогодні навіть не бачила. Як вона могла заманити Пломеня в Пастку?

Альфа загарчав низьким гортанним голосом.

— Вона приносить нам нещастя. Хай би куди ми пішли…

— На ходу вигадуєш! — гавкнув роздратовано Щасливець. — Хоч добре знаєш, що то нісенітниці. Нема ніяких нещасливих собак, нема ніякого безталання…

Його віддих застряг у горлі, він ковтнув слину та втупився очима в Альфу.

— Розповідай нам далі, Щасливцю, — загарчав навпіввовк. — Ощаслив нас своєю хваленою мудрістю!

Щасливець стиснув зуби.

— Ну, може, є і порочні собаки, але це точно не Лиза. Жах щось там плів про дух Собаки‑Страху. Особисто я відчуваю зв’язок із Собакою‑Лісом, а Собака‑Річка — заступниця Марти. Якщо хтось у цій зграї духовно пов’язаний із Собакою‑Страхом…

— На що ти натякаєш? — загарчав Альфа. — Як тільки смієш, вуличний псяро?

Щасливець знову розтулив був пащу, але не вимовив більше ані слова. «Я зайшов надто далеко. Не треба було казати цього всього, але…» Він втупився очима простісінько в палкі очі Альфи. Гарчання в Альфиній горлянці гучнішало, як далекий відгомін грому перед битвою Небо‑Псів.

— Досить. Перестаньте обидва! — Солодуня постала між ними, кинула розгніваний погляд на Щасливця й лишень тоді обернулася до Альфи. — Нічого доброго для зграї ваші чвари не принесуть. Яка користь від того, що два найсильніших собаки ладні перегризти одне одному горлянку? Як вам не соромно! — зблиснули її зуби. — Нам треба ухвалити рішення, яке піде на користь усій зграї, і зробити це маємо спільно!

Альфа випростався, настовбурчивши загривок.

— Рішення вже ухвалено, — заревів він. — Я вожак цієї зграї, і мені не потрібно нічиїх порад! Хто ти така, щоб мені вказувати?

— Твоя бета! — загарчала вона.

— А я твій альфа! Ми вже забираємося із цього селища — із цієї великої Пастки. Диким собакам тут не місце!

Лада зірвалася на лапи, її прорвало — не знати куди й подівся її спокій.

— Я не покину батька моїх цуценят. Якщо ніхто із собак не схоче мені допомогти, я сама піду його рятувати!

Якусь мить повітря аж ніби тремтіло від напруження, уся зграя перевела погляд з Лади на Альфу. Собаки затамували дух і, здавалося, геть не дихали.

Потім ніс у Стриби здригнувся, і вона вдихнула. Щасливець мотнув головою навколо себе й також відчув запах. Уже всі собаки відчули й попідіймали носи.

— Що це? — вискнула Сонечко.

— Собачий запах, — прошепотів Мікі. — Хто…

— Я знаю, що це за запах, — загарчала Солодуня, роздуваючи ніздрі.

— Зграя, вишикувати лінію оборони! — заревів Альфа. — На нас напали!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Часу на те, щоб вигідно розташуватися, уже не було. Щасливець зрозумів це одразу, щойно переполошена зграя спробувала вишикуватися в криву оборонну лінію. У захаращеній Харчевні собаки навіть не змогли утворити лаву, і Щасливцеві вдалося тільки грубо заштовхати Ритку й Сонечко собі за спину, аби бути певним, що вони хоч якось захищені. Щасливець також помітив, як Скигля шаснув назад, подалі від небезпеки, без сторонньої допомоги.

«В оцьому він увесь!»

Грізно загарчавши, Лада загородила собою Жука й Колючку, але обоє цуценят усе ж таки протиснулися повз її лапи та зайняли свої місця в лінії оборони. Лада глянула на них із гордістю, її очі на мить подобріли.

Стоячи посередині шеренги обличчям до розбитої світлокриги, Альфа вишкірився й виставив свої зуби.

— О, ви бачите? У будинку довголапих ми навіть не можемо як слід оборонитися. Якщо ми вийдемо звідси живими, вирушаємо в дорогу — і жодних «але».

— Поговоримо про це пізніше, — урвала його мову Солодуня, настовбурчивши шерсть, щойно на двері з розбитою світлокригою впала тінь.

Спочатку з’явився ніс, що принюхувався до повітря. Двері заскрипіли й прочинилися трохи ширше, і Щасливець від подиву схилив голову набік. Крізь прогалину всередину зазирали знайомі, дуже здивовані очі на брунатно‑білій голові.

— Що… не нападайте! Це я. Дрючок.

Напруження миттєво спало, і Щасливець майже відчув, як розпружуються м’язи всіх собак. Стриба, гарчачи, полегшено зітхнула, а Лада аж зажмурилася.

— Дрючок? — підозріло басовито задеренчало в горлі Хапи, і Щасливець зрозумів, що вона пам’ятає свою останню з ним зустріч і ту жахливу сутичку зі зграєю Жаха.

Пошкандибавши наперед, Дрючок похнюпив вуха та голову. Припав до землі й затремтів.

— Будь ласка, вислухайте мене. Я не маю жодного стосунку до нападу в пущі.

— Хто її затіяв? — гарчав Альфа. — Отой «Жах»?

— Не зовсім. — Дрючок тремтів. — Жах нічого не затіває… Він просто…

— Чого ти сюди приперся? — рявкнув Альфа. — Сподіваюся, не для того, щоб проситися назад до зграї. Мені в зграї не потрібні калічки. — Він зневажливо глянув на Дрючкові три лапи. — Калічки‑зрадники і поготів.

Дрючок скривився, в очах промайнув біль, але далі він говорив лагідно й сумирно.

— Ні, Альфо, я не проситиму тебе ні про що. Знаю, ти мене назад не приймеш. Я тут, адже ми бачили, як схопили Пломеня. Ми саме верталися з полювання в табір і побачили, як довголапі його впіймали.

— То ти прийшов сюди, щоб позловтішатися? — загарчав Альфа. — Навіть як на тебе, Дрючку, дуже нерозумно.

— Ні! Я… бачите, я знаю, куди вони його відвезли. — Дрючок схвильовано озирнувся. — Я знаю, де тепер Пломінь.

У Щасливця в грудях затріпотіла надія. Позаду нього Лада хапнула повітря й вискочила наперед.

— Скажи мені! Мерщій скажи мені, Дрючку! Де він?

Альфа рішуче ступив уперед і зловісно загнув назад вуха.

— Чому ми маємо вірити всьому, що каже цей безногий собака? Чому ти маєш йому вірити? Я, наприклад, не вірю.

Лада перевела погляд від Альфи до Дрючка, в очах був розпач. Вона розгублено облизала ікла, а Дрючок тихо, благально заскімлив.

— Дрючку, що таке? — нарешті промовив Щасливець. — Довголапі полювали на собак у місті. Вони впіймали мене разом із Солодунею та помістили в Пастку. Але я знаю, чому вони це робили там: хотіли, щоб собаки не вешталися вулицями міста.

— Ти казав, що довголапі давали тобі їсти, — пирхнув Альфа.

— Так, дехто давав. А іншим це не подобалося, їм ще не подобалося, що ми вільно бігали скрізь. Вважали, що від нас багато безладу й бруду, що ми псуємо їхні гарні місця. Утім навіщо їм ловити собак тут, у дикій природі? Не розумію, просто безглуздо.

— Справді, — погодилася тихо Марта. — Навряд вони розшукують повідкових собак. Бо ж самі нас позалишали.

Дрючок ударив хвостом по підлозі один раз, якось вкрай сумовито.

— Не знаю, що вони думають. Але знаю, куди вони ходять, і можу припустити, куди запроторили Пломеня. Він у Собачому Саду.

Цих слів вистачило, щоб ціла зграя зайшлася гавкотом і заскиміла.

— Собачий Сад? — гаркнув Бруно. — Ні!

— Звідти прийшли лютопси, — заскавчала Сонечко.

У Щасливця настовбурчилася шерсть. Він сподівався, що вони востаннє бачили страхітливий Собачий Сад, у якому лютопси вели своє суворо регламентоване життя. Щасливець і Мікі врятували цуценят лютопсів, що спричинило багато лиха й ворожнечі між зграями.

— Невже довголапі співпрацюють з лютопсами? — гавкнула Стрілка. — Якщо це так, то ми пропали!

— Ви хоч собі уявляєте? — завила Стриба. — Довголапі разом з лютопсами!

— Це так? — допитувався Альфа. — Зізнавайся, це правда?

— Я не знаю, — промимрив Дрючок. — Я знаю те, що бачив. Коли я був сам, ще до того, як пристав до зграї Жаха, ну, коли я ще мав зламану лапу, то кілька разів бачив у лісі довголапих.

— І вони на тебе не полювали? — запитала Марта.

Дрючок похитав головою.

— Самотньому собаці без зграї багато чого робити легше, зокрема не потрапляти довголапим на очі, бо одинак не зчиняє шуму. Більшість довголапих крутиться навколо Собачого Саду. Вони щось затівають. Щось дуже важливе для них. Не знаю, чи там ще залишилися якісь лютопси, але скажу вам, що їх я жодного разу не бачив.

Щасливець почухав задньою лапою за вухом і в задумі вдарив хвостом по підлозі.

— Останній раз я побував там, — майже пошепки казав він, — коли рятував цуценят, і вже тоді дорослими собаками там майже не пахло. Не думаю, що лютопси могли там тепер отаборитися.

— Але якщо довголапі схотіли прийняти їх до себе у зграю… — невпевнено казала Хапа, — то вони могли повернутися.

— Вони так і вчинили, — загарчав Альфа. — Лютопси воліють бути з довголапими. Тому ми й називаємо їх іклами довголапих.

— Так, мені здається, що вони буквально боготворять довголапих, — пробуркотів Мікі. — Не те, що ми. Це все дуже якось… дивно.

Здригнувшись, Щасливець згадав про Іклові вуха, понівечені подібно до того, як довголапі підрізали вуха лютопсам. Але тепер йому не варто про це розповідати.

— Пам’ятаєте, де зграя Бритви напала на нас? То було досить далеко від Собачого Саду — вони б нізащо не наважилися на такий довгий перехід лишень для того, щоб забрати своїх цуценят. Тут щось не клеїться.

Ритка затремтіла та дзявкнула:

— Хто знає, що там клеїться в голові лютопса?

— Навіть міський пес цього не знає, — пирхнув Скигля.

Щасливець вишкірився до нього та знову обернувся до Ритки, заспокійливо її лизнувши.

— Не думаю, що лютопси живуть у Собачому Саду, — сказав він Ритці. Зиркнувши на Ладу, додав: — Тому не варто нам перейматися тим, що вони покалічать Пломеня.

Наперед рішуче вийшла Лада.

— Але ми все одно маємо його визволити!

— Так, — погодився Щасливець. — Ніхто не знає, що там собі довголапі задумали.

— Не в тім річ, — загарчав Альфа. — Найголовніше — безпека зграї. — Він грізно окинув поглядом усіх собак. — Звідки нам знати, що калічка не бреше? Він слабенький і завжди такий був. А раптом він заманює нас простісінько в Жахові лапи? Я не сумніваюся, що скажений собака жадає помсти.

«Тому що ти такий самий, як той Жах», — подумав Щасливець, але пащі так і не розтулив.

— Присягаюсь, я не брешу, — заскімлив Дрючок. — Я кажу правду. Тому й прийшов до вас.

— Дурно витратив час, — відрубав Альфа. — Ми вирушаємо в дорогу. І то негайно.

Скигля першим подибав до Альфи.

— Я йду. Альфа — наш вожак.

Кивнула головою Стрілка й підсунулася до Альфи. Хапа та Стриба ззирнулися — видно, вагалися. Ступили кілька кроків, стали, а тоді потяглися за Альфою, який упевнено виходив з Харчевні. Вибачливо оглянувшись на Щасливця, за ними пішов і Бруно, а тоді ще й Мікі. Повиповзали з‑під захисту волохатої Марти також Ритка та Сонечко.

— Почекайте! — гавкнула Лада із цуценятами обабіч. — Ви що, насправді залишаєте собаку в біді?

Собаки повідверталися, а Солодуня загарчала:

— Так вирішив Альфа.

І Щасливець раптом побачив, що вона цьому геть не рада.

— А якби в тенета довголапих потрапив Альфа? — допитувалася Лада, примруживши очі. — Чи не схотів би він, щоб його зграя прийшла йому на допомогу?

— По‑перше, я не дав би їм себе впіймати, — пирхнув Альфа.

Загривок у Щасливця вмить настовбурчився, у горлі заклекотіло гарчання. Солодуня застережливо на нього зиркнула.

— Щасливцю! — гавкнула вона. — Не починай.

Спантеличений, він вишкірив зуби. Якщо Бета хотіла втихомирити, то домоглася протилежного. Усередині нього завирувала злість, немов буря.

— Чому не починати, Бето? — гавкнув він. — Чому я маю тебе слухатися?

Альфа вишкірився й ступив крок до Щасливця, але втрутилася Солодуня:

— Досить, Щасливцю.

Добру хвилю він стояв мовчки, розлючений, але нерішучий.

«Чому я маю вислуховувати Солодуню? — міркував Щасливець. — Вона підтримує Альфу навіть тоді, коли знає, що він говорить дурниці! А Пломінь її не хвилює. Солодуня вже давно могла кинути Альфі виклик!»

Щасливець провів язиком по зубах, страшенно хотів сказати їй усе, що про неї думав. Але чи це буде доречно? У такий спосіб нічого не доможешся. Тепер найважливіше звільнити Пломеня. Не дати Альфі покинути його напризволяще.

Він штовхнув Солодуню плечем, мало не збив її з лап і вибіг на вулицю, де інші собаки чекали розпорядження Альфи. Обернувшись до них, він розправив плечі й випростався, високо тримаючи голову.

«Мушу мати вигляд, ніби я сам Альфа».

— Порятунок Пломеня — найголовніше наше завдання, — загавкав він. — Альфа знає про це, як і кожен собака в зграї.

Альфа ступив до нього, грізно загарчавши:

— Гадаєш, я не знаю, що ти затіяв, вуличний псюго? Хочеш заманити мою зграю в тенета!

Щасливець ошелешено вирячився на Альфу. Як може собака так про нього думати?

Він підвів голову, оглядаючи зграю.

— Ви всі знаєте, що це неправда!

— Як вожак зграї я піду попереду загону, що вирушить на допомогу Пломеню. — Очі Альфи зробилися твердими, як жовтий камінь. — Це означає, що саме я перший, чия лапа наступить на розставлену довголапими пастку. А тоді ти перехопиш на себе керівництво моєю зграєю — ну, хіба не так, Щасливчику?

— Нісенітниця!

— Невже? Ти мене не купиш своїми міськими побрехеньками, навіть якщо дехто на них і поведеться. — Альфа шкрябав лапами по твердокам’яній дорозі. — Я роблю те, що має робити вожак, — захищаю зграю.

— Тоді чому залишаєш одного зі зграї на поталу довголапим?

Альфа задер голову й завив:

— З мене вже досить колотнечі, міський собацюро! Якщо хочеш, то вирушай собі на неминучу смерть, але вирушай сам. Якщо хочеш потрапити в тенета, потрапляй, але сам. Мою зграю за собою не тягни!

— Може, порадимося зі зграєю? — загарчав Щасливець.

Альфа розвернувся так швидко, що його хвіст хляснув Щасливця по морді. Той різко хапнув пащею повітря, а в грудях від люті загупало серце.

«Не дай йому спровокувати себе на бійку — ти не можеш знати, чи підтримає тебе котрийсь собака».

Альфа зазирав кожному собаці у вічі, одному за одним. Уся зграя вже висипала на всіяну трупами дорогу. Запах смерті, здавалося, погустішав і подужчав.

— Усі, хто має велике бажання загинути, може покинути зграю й піти за Щасливцем. — Його морда скривилася, стало видно ікла. — Усі вірні мені собаки: за мною!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець налетів на Альфу збоку.

— Так не повинно бути, — загарчав він. — Нащо назавжди розділяти зграю? Що за дурість?

Здавалося, ще трохи — і Альфа вхопить його за горлянку, але втрутилася Солодуня, яка пильно дивилася на Щасливця:

— Що ти пропонуєш?

Щасливець кивнув головою на Дрючка, який сидів біля входу до Харчевні й намагався бути непомітним: пригнувся до самої землі, вуха притиснув до голови.

— Дрючок відведе кількох собак до Собачого Саду й покаже, де утримують Пломеня. Альфа з рештою зграї піде вздовж Собаки‑Річки й шукатиме місця для нового табору.

— Ну, зграя якраз і розділиться, — зауважила Солодуня, плескаючи хвостом по землі.

— Не розділиться, якщо група Альфи залишить для нас виразний слід. Ми наздоженемо її пізніше — я і той собака, який схоче вирушити зі мною шукати Пломеня.

Альфа розтулив уже був пащу, як знову втрутилася Солодуня й випередила його:

— А що? Добре придумав. Ми залишимо слід.

Щасливець закліпав очима. Солодуня ніби далі була відданою бетою вовкопса, але у Щасливця аж шерсть стала дибки від напруження, що витало між ними в повітрі. Альфа нічого не відповів. Тоді ж бо як Щасливець добре розумів вагу слів Солодуні. Вона ухвалила рішення всупереч бажанню Альфи, і всі собаки це збагнули. Але як міг вожак їй заперечити й не постати в очах зграї недолугим дурнем?

До того ж Щасливець збагнув, що Солодуня не має сумніву в тому, що він повернеться. Вона вірила, що йому обов’язково вдасться знайти зграю, і її довіра зігрівала його душу. Утім Альфа нічого навіть близько такого не думав і не відчував.

Він презирливо загуркотів:

— Гаразд, Бето. Вдаймо, що ми сподіваємося на повернення бодай когось після цієї безглуздої затії Щасливця.

Солодуня покірливо схилила голову й ніяк не відреагувала на уїдливе зауваження.

«Мушу довести, що вона недаремно в мене вірить, — подумав Щасливець. — Я приведу всіх собак, що підуть зі мною. Але спочатку треба, щоб хтось таки зі мною пішов…»

Він щось не дуже був певен у тому. Собаки між собою перешіптувалися, нерішуче ляскали хвостами по землі. Скигля сів якнайближче до Альфи й дурнувато, самовдоволено посміхався.

«Ну, — подумав Щасливець, — від тебе я достоту не чекав підтримки. А як же інші?»

Лада відразу підійшла до нього й стала поруч. Загавкали Жук і Колючка, заходилися щось доводити, але обернулася Лада й пробурчала до них:

— Ні, ви, цуценята, залишаєтеся. Я сказала.

— Ми теж хочемо піти рятувати тата‑собаку! — задзявкала Колючка.

— Ні. Мені треба знати, що ви в безпеці. Якщо я перейматимуся ще й вами обома, то не зможу як слід допомогти Пломеню. Розумієте?

Жук сумовито похнюпив голову.

— Та розумію.

Лада лизнула обох цуценят у голову.

— Я його знайду. Будьте певні.

Щасливець кивнув головою до Лади. Вона була однією з тих, на кого він міг сподіватися, що вона таки піде з ним, а як стосовно інших? Він притиснув вуха, намагався не прислухатися до тихого перемовляння собак. Якщо він хоче повернутися до зграї, то йому не слід затаювати образу на когось із них.

«Це вільний вибір, — казав він собі, переводячи погляд від Бруно до Марти й Хапи. — Нехай вони самі його й здійснюють».

Сумно дивилася Сонечко, але таки знайшла в собі відвагу заглянути йому у вічі. «Усе добре, Сонечку», — хотів сказати він їй і кліпав очима. Маленька собака, видно, сама знала, що в такій справі Щасливець матиме від неї більше клопоту, ніж допомоги.

І річ тут геть не в її відданості.

А от що скаже Белла? Він не знав, як чинитиме, якщо сестра знову його зрадить…

Щойно його очі зустрілися з її очима, він зрозумів, що йому нема чого переживати. Вона спокійно перейшла до нього. Щасливець відчув, як його хвіст, виляючи, торкається її хвоста.

Солодуня сіла на задні лапи дещо збоку від інших собак і дивилася туманним поглядом у далечінь. Переповнений емоціями, Щасливець мав таке відчуття, ніби кістка кролика застрягла в його горлянці, але встав і пішов до неї.

Вона навіть оком не блимнула, а він уже знав, якою буде її відповідь.

— Ти йдеш з Альфою, чи не так?

Солодуня сумно заскімлила:

— Я його бета, Щасливцю. Я не маю іншого вибору.

Усередині Щасливця аж пересмикнуло.

«Переді мною вона надає перевагу Альфі. Знову».

— Усі собаки мають вибір! — У його голосі вчувалася образа.

— Ти не розумієш, Щасливцю.

А він уже йшов і так напружив лапи, що вони аж затремтіли.

— Авжеж, Солодуню. Цього мені ніколи не зрозуміти.

Марта сиділа біля Белли, спокійно та рішуче оглядаючи зграю. «Добра вірна Марта, — подумав Щасливець. — Марта, Лада, Белла і я — ну, що ж, більшої рятувальної команди й не потрібно. Багато собак тільки збиватимуть мене з пантелику». Він перейшов на їхній бік і протиснувся між ними.

«Це моя команда».

Аж тут вистрибом підбігла Лиза, дрібні камінці полетіли з‑під лап.

— Коли вирушаємо?

Щасливець зазирнув у нетерпеливі очі молодої собаки, і йому на живіт ніби ліг тягар — важкий, як камінь.

— Ще не знаю, Лизо.

Вона сіла, маючи спантеличений вигляд.

— Як це? Треба якнайшвидше!

— Ні! Тобто… — Щасливець глибоко зітхнув. — Лизо, я вважаю, тобі не треба з нами йти. Ну, ти народилася в Собачому Саду.

— І що з того? — гавкнула вона. — Яке це має значення?

Щасливець заплющив очі. Йому страшенно не хотілося цього казати, але Лиза має знати правду. Він у жодному разі не міг її взяти. Цього він був тепер певен.

— Лизо, я вважаю, що ти наразі не готова виконувати таке завдання.

— Як це — не готова? — гавкнула вона, нічого не розуміючи.

— Ти ще не навчилася керувати емоціями, інстинктами. Із часом усе буде добре, але нині ти дуже молода. Я бачив, як ти втрачаєш самовладання. І то не раз і не двічі, — пояснював він, і вона намагалася його урвати. — Ти дуже легко спалахуєш від гніву, він тобою управляє. І…

— І що? — її очі заблищали.

— Ти потайки зустрічалася з Іклом, — тихим голосом нагадав він. — Десь глибоко в душі ти далі прив’язана до сім’ї лютопсів. І зрозуміло! Потрібен час, але… — тяжко зітхнув він. — Я вважаю за доцільне не вести тебе до Собачого Саду. Наразі тобі не слід там бути.

У Лизи настовбурчився загривок, а шерсть наїжачилася.

— Я віддана цій зграї, і я це тобі доведу! Візьми мене із собою. Я стану вам у пригоді!

Тепер Щасливець майже зрозумів, що відчувала Лада, коли не дозволила своїм імпульсивним цуценятам піти разом з нею. Щасливець захитав головою.

— Лизо, цього разу ти мусиш залишитися зі зграєю. Там буде дуже небезпечно. Вибач.

Молода лютопсиця довго дивилася йому у вічі, задихаючись від гніву. Нарешті, не промовивши й слова, обернулася і пішла геть.

Собака‑Сонце вже стояв високо в небі, осяваючи яскравим промінням запилюжені вулиці, коли учасники рятувальної команди сумно прощалися з рештою зграї. Дрючок делікатно чекав трохи осторонь, поки Лада вилизувала Колючку й тицяла носом у щоку Жука. Щасливець поглянув на Солодуню, але вона навмисно дивилася в інший бік.

А от Альфа зустрів його погляд. Попри те що в очах напіввовка не було жодного виразу, Щасливець знав, що їхній конфлікт не вичерпано. Сидячи на задніх лапах, він обернувся, гавкнув до свого загону й рушив за Дрючком.

— До побачення, Щасливцю, — сумно гавкнула Сонечко.

— До зустрічі, — відлунювали від стіни Харчевні слова Мікі.

Коли дійшли до пущі, Лада зупинилася й озирнулася, і всі обернулися разом з нею. Здалеку лунали накази Альфи: зграя покидала селище довголапих. Хапа, Стриба й Ритка прогавкали слова прощання, а тоді Щасливець почув також Жука й Колючку, їхні юні голоси вирізнялися з‑поміж інших у зграї.

— Бувайте здорові, мої цуценята, — заскавчала Лада.

«Сподіваюся, всі будемо здорові, — подумав Щасливець. — Сподіваюся, уже незабаром ми знову зустрінемося».

Як на пору Багрянолисту, того дня таки добряче пригріло, і Щасливець радо зайшов у прохолоду пущі, попри всі небезпеки, що там чатували на собак. Дрючок біг попереду, пересуваючись швидше та спритніше, ніж можна було від нього очікувати.

— Тобі, дивлюся, нібито без скаліченої лапи й ліпше, — зауважив дещо здивований Щасливець.

— Так. Вона мені заважала, боліла, завжди давала про себе знати. — Дрючок нашорошив вуха, бо собаки саме проскочили поміж стовбурами сосен. — Тепер її нема, і я живу з трьома лапами. Після Великого Гаркуна багато собак зазнало ще й гіршого, аніж моє каліцтво.

Дійсно, Великий Гаркун понівечив не одного. Щасливця вразило спокійне ставлення Дрючка до втрати лапи. Альфа легковажить собаками. Дрючок для зграї міг бути дуже корисним.

Його думки перебив їдкий запах — аж у носі закрутило. Щасливець зупинився й закляк, принюхуючись. Але Собака‑Сонце так припікав, а небо було таке блакитне…

— Що це? — зупинилася біля нього Белла.

У Щасливця над очима шкура взялася борознами. Однозначно, небо в просвітах між гіллям потемніло, а поміж стовбурами дерев повіяло холодом.

— Поганий дощ! — загарчав він. — Зараз піде поганий дощ.

Біля них уже стояла Марта.

— Ми тут не маємо де сховатися. Дерева не дуже захистять!

— Ось у таких випадках я розумію, чому Щасливцеві подобалося жити в місті, — пробуркотів Дрючок та обернувся, щоб іти до решти собак. — Там куди не глянь — усюди схованки.

— До Харчевні ми вже не встигнемо, — сказав Щасливець. — Шукаймо якусь схованку тут.

Не встиг він вимовити останнього слова, як у них над головами гримнув грім. Блискавець уже бавився з Небо‑Псами, і це означало, що з хвилини на хвилину піде дощ. Собаки сполошено ринули вперед, тоді крутнулися на місці й побігли назад.

— Куди нам бігти? — загавкала Марта.

Щасливець обвів поглядом тінисті дерева, верховіття їх уже гойдалося під поривами вітру. Крізь сосни він розгледів порослий папороттю схил, трохи віддалік ріс розлогий, покручений від старості дуб.

— Гайда туди!

Собаки вистрибом побігли схилом угору на пагорб і далі до дуба. Правічне дерево мало товстезне коріння, яке виступало із землі, а гілля — густо переплетене.

— Ліпшого місця ми не знайдемо, — гавкнув Щасливець, ведучи їх до коріння дерева, якнайближче до стовбура з наростами. Собаки тіснилися, тулилися одне до одного, стривожено поглядали на темне листя в себе над головами.

«Наразі ліпшого годі бажати, — подумав Щасливець, — звісно, якщо не буде сильної зливи. Прошу вас, Небо‑Пси».

Знову вдарив страшної сили грім, Щасливець нашорошив вуха — величезні краплі залопотіли по листю над головами. Загуділи сосни під натиском бурі, у верховітті дуба завив, зашумів вітер з дощем.

Щойно перші краплі розбризкалися на землі, Лада відсахнулася й наштовхнулася на клуб Щасливця. Його серце загупало, і він почув, як Белла перелякано вискнула. Кілька крапель зашипіли на корінні дуба й тонесеньким струмком потекли до Щасливця.

«Дощ пробивається крізь листя!» — подумав у відчаї Щасливець.

Запах дощу дужчав і ближчав, уже обпікав ніздрі. Щасливець відразливо закашляв і почув скімлення Белли. Навколо них розбризкувалося дедалі більше крапель, що сичали на землі, від них листя трави одразу в’яло, ніби згорало в полум’ї. Збоку від Щасливця нестримно трясся Дрючок.

— Нічого! — загавкав Щасливець, перекрикуючи зливу. — Не хвилюйтеся. Хмара скоро перейде!

— Хмара — пусте, — вискнула Белла, відсахнувшись від краплі, що розбилася в неї між передніми лапами. — А що, коли дощ так допече Собаці‑Землі, що їй урветься терпець і вона знову загарчить?

— Такого достеменно не станеться, — заскімлив Щасливець.

«Але що це я брешу, — подумав він. — Я нітрохи не впевнений у тому, що кажу».

Дощівка стікала по стовбуру дерева, тонесенькими струмками збігала донизу й утворювала невеличкі калюжі. Лада відскочила від такої калюжі, але на землі вже не залишалося сухої латки. Щасливець затулив очі лапами.

«Прошу тебе, Собако‑Земле. Будь ласка, не гарчи тепер. Ми не накоїли нічого злого, благаю тебе, змилостився над нами й не карай нас жорстоко».

Дрючок зіп’явся на лапи, позадкував від щойно утвореної калюжі — дощівка щораз швидше стікала по сучкуватому стовбуру.

— Звідси треба втікати!

«Він правильно каже. Тут незабаром усюди буде вода».

Щасливець зірвався на лапи, струсив кілька крапель, щоб вони не встигли просочитися крізь шерсть. Під важкими хмарами ліс укрився темною паволокою, але попереду, за кілька погонь за кроликом, Щасливець побачив якийсь блідий просвіток поміж деревами.

— За мною!

Боязко й невпевнено собаки вставали й обтрушувалися. Щасливець вискочив з‑під дуба й побіг щодуху. Невдовзі почув за спиною шалене тупотіння лап і хрипке дихання решти собак.

Щасливець, біжучи, зажмурився, шукав дорогу наосліп, адже боявся, що дощ може потрапити під повіки. «А чи в правильному напрямку веду я свій загін?» — думав Щасливець. Паніка стиснула груди, хапала за серце, тож лапи спотикалися.

Потім він відчув твердий камінь під лапами й розплющив очі.

— Сюди!

Скеляста оголена порода була невеликою, але все ж таки трохи нависала над землею. Щасливець упав на бік, ковзнув під скелю й майже відразу відчув, як об нього ззаду вдарилася Белла. Він протиснувся далі в порожнину, що виявилася значно глибшою, ніж він спочатку думав. Собаки навалювалися на нього ззаду — дриґання лап і тріпотіння шерсті, перелякане серцебиття. Притиснувшись одне до одного, вони вовтузилися, умощуючись і дивлячись, як уже за метр від них періщила злива, і слухали, як гуркотів у хмарах грім.

— Устигли, — прошепотіла Лада, її тіло тремтіло впритул до Щасливця.

А Щасливець повернув голову, забираючи від свого ока єдину Дрючкову передню лапу. Земля під ним була сирою і холодною, тхнула багатьма запахами. З‑під запаху зогнилого листя пробивався сморід давно мертвих мишей і равликового слизу, а ще запах, яким борсук колись мітив свою територію. Щасливець затремтів, відчувши, як занили його давні, уже загоєні рани.

«Не хочеться мені тут надовго застрягти».

Не хотілося й решті собак. Він чув їхні неспокійні повискування, відчував тремтіння в їхніх м’язах, а вогкість, здавалося, уже заповзала всередину кісток.

— Якщо дощ не перестане найближчим часом, — пробурчала Марта, — то я звідси вже попливу.

— Може, даремно ми все це затіяли, — загарчав Дрючок. — То вибачте мене. Якщо хочете вернутися до Альфи, ідіть. Його ще можна швидко наздогнати.

Щасливець зціпив зуби й затримав дихання.

«Я мовчатиму. Нехай самі вирішують».

— Я не покину Пломеня! — сказала твердо Лада. — Решта, якщо хочете, то йдіть.

— Нізащо! — дзявкнула Белла. — Ми разом прийшли сюди, разом і підемо.

— Правильно, — пробуркотіла Марта.

М’язи Щасливця обм’якли від полегшення. Надія залишається, і годі бажати ліпших товаришів для виконання завдання з порятунку зграйника.

«З такими товаришами мені, може, таки вдасться визволити Пломеня. І можливо, ми дізнаємося, що задумали жовті довголапі».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Небо‑Пси сьогодні мають мінливий настрій», — подумав Щасливець, нервово визираючи з печери. Якийсь час із неба періщив дощ і кружляла чорна сажа, що затягла імлою все навколо й сичала, спалюючи землю. Потім злива вщухла й полетіла легенька мжичка, навіть промені Собаки‑Сонця стали мляво пробиватися крізь верховіття. Заблискотіло бліде світло на просяклій водою горі й на мокрому листі, замерехтіло в калюжах. Щасливець облизав ікла. Хай би як його мучила спрага, він навіть не торкнеться цих дощових калюж.

«Добре, що Собака‑Земля не дуже розсердилася й не стрясала із себе отруйний дощ», — подумав він полегшено й обернувся до товаришів.

— Ану, всі виповзаємо — не буде ніякого Гаркуна. Треба дістатися до Пломеня якнайшвидше!

Дрючок виборсався з гурту собак, підтягнув себе єдиною передньою лапою до виходу з печери й задоволено потягнувся.

— Ходімо.

Трилапий собака пошкандибав попереду. Вони спустилися з пагорба й попрямували до лісу. Земля швидко підсихала в тих місцях, де її торкалося проміння Собаки‑Сонця, і що далі вони заходили в пущу, то легше ставало обминати дощові калюжі.

Марта здійняла голову. Вона принюхалася, а відтак штовхнула Щасливця плечем. У її очах засяяв радісний блиск.

— Ми недалеко від річки.

— Ну, то що, непогано. Річка, здається, тече попри Собачий Сад.

Марта заворушила ніздрями, її боки пройняв дрож.

— Але це зіпсована частина річки. Отруєна Великим Гаркуном.

— Принаймні ми знаємо тепер, чого від неї очікувати. — Щасливець загавкав до інших: — Послухайте, коли дійдемо до річки, води з неї не пийте. Це затруєна ділянка. Добре, що йдемо в бік Собачого Саду.

Лада загарчала, погоджуючись.

— От і добре. Бо ми щось довго тягнемося. Чи не знає хто, бува, що сталося за цей час із Пломенем?

Висока жовта трава, якою просувалися собаки, розступилася, і перед ними пролягла срібляста стрічка ріки, що спокусливо вигравала в промінні Собаки‑Сонця. «На вигляд цілком безпечна, — подумав похмуро Щасливець, — а насправді її не можна навіть торкатися». Він знав, що горла інших собак так само пересохли, як і його. Язик Щасливця ніби напухнув у роті.

Раптом Дрючок завмер і змусив Щасливця зупинитися одразу за ним.

— Зажди, Щасливцю! Он там… на другому боці.

— Що таке? — запитала Лада, коли вони разом із Беллою та Мартою зупинилися за Щасливцем і Дрючком. Загривки настовбурчилися, усі насторожилися.

Лігши на землю, Щасливець поповз на животі травою, поки перед ним цілком не відкрився краєвид на протилежний берег. Собаки! Він одразу їх упізнав, як, мабуть, і Дрючок.

Вони були маленькими й кощавими від недоїдання, позіщулювалися на траві, а Жах лютував — репетував, повискуючи, нервово ходив перед ними сюди й туди.

«Дрючкова зграя. Тільки б нас вони не побачили».

Верескливий різкий Жахів голос дуже виразно линув над річкою.

— Не виявляєте пошани до Собаки‑Страху! Ну, хоч би хтось один! Тремтіть перед ним, благайте пощади! Бійтеся його гніву!

— Знову та сама маячня, — пробурмотів Щасливець. — Справжній тобі Собака‑Жах!

Дрючок перелякано скоса зиркнув на нього.

— Ти не віриш у Собаку‑Страха?

— Певно що не вірю, — пирхнув Щасливець. — Жах верзе ці брехні, аби залякати свою зграю. Наруга над Собачими Духами.

Дрючок затремтів.

— А що, коли Собака‑Страх таки існує? Собачі духи можуть бути різними — такі, що й ми про них не чули.

— Усе може бути, Щасливцю, — прошепотіла Марта, вирячившись на верескливого Жаха. — Звідки ми можемо знати про всіх Собачих Духів? Коли я з Беллою жила в місті з довголапими, то навіть про Небо‑Псів не знала!

— Нікого не знали, — прошепотіла Белла. — Ти багато чого нарозповідав про них, Щасливцю. Може, є такі Собачі Духи, про яких ми не чули й не відали.

Щасливець відчув, як у ньому знову закрадається сумнів.

Набравши повні груди повітря, він зітхнув:

— Може, ви й маєте рацію. Не можу я знати всіх Собачих Духів, які нами правлять, ніякий собака не знає. Але не думаю, що може бути якийсь Собака‑Страх.

— Чому? — допитувалася Белла.

— Ми відчуваємо присутність Собачих Духів, коли до них звертаємося, чи не так? — заскімлив Щасливець. — Пригадайте Велике Завивання, пригадайте, що ви тоді відчуваєте. А коли‑небудь ви відчували присутність Собаки‑Страху? Ну, хтось із вас? От, скажімо, Марта має зв’язок із Собакою‑Річкою, і ми це відчуваємо, ми розуміємо, що так воно і є. Ми знаємо, що такий дух існує, відчуваємо його в наших кістках і в корінцях нашої шерсті. А подивіться тепер на Жаха. — Він кивнув головою на біснуватого собаку, що бігав на протилежному березі річки. — Отой Собака‑Страх тільки й існує хіба що в голові безумного Жаха!

— Але Жах каже… — почав був Дрючок.

— У тому й річ. Ти не відчуваєш присутності Собаки‑Страху, хіба не так? Жах мусить розповідати тобі про Собаку‑Страха, бо він «єдиний собака, який його бачить». Твоя зграя, усі ви вірите в те, що він каже. Ви ніколи не бачили й не відчували присутності Собаки‑Страху, але Жах вам утелющує своє. Він такий собі неврівноважений задиркуватий психопат. Він має якусь падучу хворобу, його теліпає під час нападу, а тоді він називає те все «посланням» від духів! Дурниці та й годі. І як собаки у зграї слухають його маячню?

— Тобі добре отак казати, — не здавався Дрючок, — але що, коли…

— Дрючку, — сказала повільно Белла, — бачиш, як на мене, Щасливець таки має слушність. Якось я бачила собаку, дуже схожого на Жаха.

Дрючок нашорошив вуха, а Щасливець на те засміявся:

— Ще одного Жаха? Такого не може бути.

— Але я бачила, — наполягала Белла. — Ну, ось такого, як розповідаєш: його тіло сіпалося, очі закочувалися. І бачила я його в цілителя.

— У кого? — запитала Лада.

— У цілителя. Наші довголапі возили нас до нього в місті, коли ми хворіли. Там був довголапий у зеленій шкурі, і він лікував нас у своєму храмі.

— Отакої! Якась чудасія, — недовірливо зморщила носа Лада.

Не звертаючи уваги на неї, Белла казала далі:

— Ну, іноді він устромляв тобі в загривок голку, але потім почуваєшся ліпше. Того разу я з’їла щось несвіже та зі своїм довголапим сиділа в невеликій кімнаті: чекала, чи не погодиться зелений довголапий мене лікувати. І там була ще одна собачка — невеличка з білою шерстю. І вона поводилася точнісінько так, як Жах: сіпалася, хапала ротом повітря, дриґалася на підлозі в клітці, очі закотила під лоба, ніби собака з водяним сказом. Я собі так гадаю, що довголапі спеціально зачинили її в клітку, щоб вона їх не покусала. Може, вона розмовляла із Собакою‑Страхом, але щось не віриться. Мала вона такий страшний напад, і зелений довголапий погодився взяти її до свого храму.

Усі собаки мовчали, були під враженням від страшної розповіді Белли.

— Вона звідти так і не вийшла, — сумно заскімлила Белла. — Тому не думаю, що вона розмовляла із Собачими Духами. Просто вона була дуже хворою. Довголапі знаються на такому, а зелений довголапий був розумний і добрий. Думаю, Жах має таку саму хворобу, як та маленька біла собачка.

Щасливець облизав ікла. Повідкові собаки не переставали його дивувати своїми незвичними знаннями, і до певної міри розповідь Белли його заспокоїла. Зрештою, Жахове божевілля може мати просте пояснення.

Не встиг він бодай щось відповісти Беллі, як на протилежному березі річки серед тієї зграї зчинився ґвалт із гарчанням і ричанням. Щасливець і його друзі перелякано здригнулися.

— Як тільки ти смієш! — завив Жах і накинувся на маленького чорного собачку. Він навалився на нього своїми передніми лапищами й притиснув усією своєю вагою. — Хто ти такий, щоб ставити під сумнів всесилля Собаки‑Страху?

Решта зграї вибухнула істеричним скавучанням, а собака, на якого напав Жах, зіщулився під ним від страху й дриґав лапами в паніці.

— Жаху, — заскімлив інший собака, трясучись усім тілом, коли ступив крок уперед. — Великий Жаху, будь ласка. Я не думаю, що Хлюп хотів…

З верескливим завиванням Жах крутнувся на місці й хапнув тремтливого собаку зубами, несамовито потрусив його в повітрі та шпурнув ним об землю. Хлюп пробував відповзати, але так припадав до землі, що здавалося, ніби він хоче в неї втиснутися.

Дрючок захриплим голосом пробуркотів до Щасливця:

— Бачиш? Ось так Жах і тримає всю зграю в лапах. Хто наважиться перечити такому собаці? Ти навіть не уявляєш, яким слухняним стаєш, коли не знаєш, чого чекати від альфи вже за мить.

— Його зграя нітрохи не скажена, — заскімлила Лада. — Вони просто страшно залякані.

— Саме так, — загарчав Дрючок. — Непогані собаки. Терплять Жаха тільки зі страху перед ним. До речі, як і я.

— Тепер, коли ти допомагаєш нам, то багато чим ризикуєш, — прошепотіла Лада. — Наражаєшся на дуже велику небезпеку. Дякую за сміливість.

— Може, утрутимося? — нервово здригнулася Марта. — Може, допоможемо отим бідолашним собакам?

Белла захитала головою.

— Ні, нам треба триматися якнайдалі від них. І найголовніше, аби той біснуватий не побачив з нами Дрючка.

Дрючок вдячно зиркнув у бік Белли і захилитав хвостом.

— Я більше переймаюся визволенням Пломеня, а не поведінкою скаженого псиська, — сказала Лада. — Ходімо звідси.

— Тоді нам ліпше зробити гак і підійти до Собачого Саду з іншого боку, — погодився Щасливець. — Не хочу, щоб Жах нас побачив або відчув наш запах. Ніколи не знаєш, що на нього шибне.

— Не переживай, — пробурмотів Дрючок. — Повір мені, Жах нічого не бачить і не відчуває жодного запаху, коли впадає в лють.

Загін Щасливця навшпиньках позадкував у високу траву, а тоді неквапом просувався поміж деревами. Річка текла зовсім недалеко, тому лапи собак застрягали в розмоклій землі; звідусіль тхнуло мокрою корою та зігнилими рослинами, тому запахи було важко розрізняти.

«Не біда. Жахові буде важче відчути наш запах», — подумав Щасливець, витягаючи лапи з грузької багнюки.

А от звуки було чути навіть дуже добре. Собаки мусили зупинитися, бо звідкись спереду до них долинуло шурхотіння лап в опалому листі.

— А це що таке? — заскімлила Белла. — Невже всі небезпечні собаки посходилися до цього лісу? Вони тут один на одному!

Лада нашорошила вуха й дуже повільно описала коло:

— Як гадаєте, де той собака?

Щасливець схилив набік голову:

— Позаду нас. Якщо підемо вперед, то відірвемося від нього — він не вважатиме нас для себе загрозою. Вдамо, що навіть не помітили його. Але вишикуймося про всяк випадок.

Собаки вишикувалися шеренгою і подибали далі, зрідка озираючись. Лада ступала праворуч від Щасливця, Белла — ліворуч. Просувалися поміж деревами обережно. Помітивши швидкі тривожні погляди друзів, Щасливець зрозумів, що вони далі чують хрусткі кроки позаду себе.

— Не подобається мені все це, — пробуркотів Щасливець, коли вони пройшли кільканадцять погонь за кроликом. — Хай там що, але собака, здається, навіть не збирається відставати. Робимо так: Лада й Белла трохи розходяться та вповільнюють ходу. Я йду як ішов. Якщо собака посуне за мною далі, ви опиняєтеся позаду нього й не даєте йому втекти, коли ми розвернемося, щоб його оточити. А тоді вже спитаємо, що він хоче від нас.

Лада й Белла кивнули, і він краєм ока бачив, як вони звернули у різні боки та щезли між деревами, немов тіні.

Щасливець із гордістю зауважив, що Белла ступала по м’якому лісовому ґрунті майже так само безшумно й спритно, як дика собака Лада.

Дрючок і Марта ішли тепер ближче до Щасливця, зайнявши позиції обабіч нього. Отак простувати й увесь час відчувати, що за тобою підкрадається ворог, було для Щасливця нестерпно важко. Його шкура з настовбурченою шерстю здригалася, але він змушував себе не озиратися. Шерхіт лап, що обережно чалапали позаду, невблаганно наближався, запах собаки дужчав. Ще трохи, і він зможе визначити, що то за запах — когось зі зграї Жаха, якогось лютопса, а чи геть незнайомого собаки.

Аякже, Белла й Лада вже, мабуть, на потрібній відстані від того собаки. Щасливець уповільнив ходу, вагався, аж тут дмухнув вітерець і приніс запах собаки просто у ніздрі Щасливця.

— Хапаємо його! — гавкнув він і крутнувся на задніх лапах.

Дрючок та Марта розвернулися разом з ним і кинулися до свого переслідувача. Незнайомий собака перелякано зупинився. Собака‑Сонце засліпив Щасливцеві очі, але він устиг побачити відблиск світла на гладкій шкурі, під якою напнулися міцні м’язи.

Лютопес! Часу на те, щоб змінити свій план і втікати, уже не було. Вони дадуть відсіч, хай би яким сильним він був. Щасливець загарчав і прожогом налетів на оторопілого собаку. Той уже обернувся, ніби збирався втікати, але ззаду, беручи його в кільце, підоспіли Белла й Лада з вишкіреними зубами та грізним гарчанням.

Собака на мить завагався, але цього вистачило. Щасливець перший домчав до нього, з розгону навалився всім тілом і збив його з лап на лісовий ґрунт. Відразу підбігла Лада й допомогла притиснути до землі лютопса, який чинив опір, звивався і дриґав лапами — м’язи скорочувалися, щораз укриваючись брижами. Марта, Белла й Дрючок загарчали та взяли його в кільце, перекривши всі шляхи для відступу та втечі.

Усе відбулося дуже швидко — Щасливець не встиг навіть духу перевести. І коли він нарешті вдихнув на повні груди і з його пащі потекла слина, йому в ніздрі вдарив запах собаки. Ошелешений, він відстрибнув назад. Собака скинула із себе Ладу та зіп’ялася на лапи.

— Лиза! — гавкнув Щасливець, не вірячи своїм очам.

Так, перед ним стояла Лиза, вона випростала лапи й трохи нахилила голову, злегка посмикуючи хвостом. Її лискучі боки важко здіймалися, а очі сором’язливо дивилися на Щасливця.

— Заради Собаки‑Землі, що ти тут робиш? — гавкнув Щасливець.

Лада, Дрючок, Марта й Белла повсідалися на задні лапи дещо осторонь і пильно дивилися на молоду лютопсицю.

— Я лише хотіла вам допомогти, — заскімлила Лиза. — А ти не дозволив піти з вами.

— Але ж я чітко пояснив чому! — гавкнув Щасливець.

— Я не хотіла залишатися з Альфою і рештою собак, — пояснювала вона, її голос стишився до сумного буркотіння. — Ніхто із собак навіть не спробував мене зупинити. Може, ніхто й не помітив, що я пішла.

— Альфа буде страх який лютий, коли дізнається, що ти пішла! — мовила Белла й нахилила вуха вперед.

— Ні, не буде, — бурчала Лиза. — Він тільки тішитиметься, що позбувся мене.

Щасливець облизав ікла, у його грудях боролися гнів і непевність. Він не міг не відчувати болісного співчуття до Лизи. Для Альфи й для деяких собак Лизи, можна сказати, взагалі не існувало. І Щасливець мусив перед самим собою визнати: він її не впізнав.

«Вона вже більше не цуценя. Коли я нападав на неї, то думав, що вона цілком доросла лютопсиця».

Цілком доросла собака, але зі щенячим іменем…

Щасливець обтрусився, роздратований і своєю м’якістю, і поведінкою Лизи.

— Байдуже. Твій учинок безвідповідальний. Ти чиниш дурниці. Наражаєш нас на небезпеку.

— Як ти не розумієш! — Вона хляпнулася на землю й дивилася на нього знизу благальними очима. — Я мусила вам допомогти. Я збожеволіла б, якби сиділа й чекала, що з того всього вийде. Це так само, коли хочеться їсти чи пити. Усе моє тіло казало мені, що я повинна бути з вами і повинна допомогти!

Щасливець потряс вухами, ніби хотів освіжити свій розум. Решта собак дивилася на нього, чекаючи на рішення. «Я очолюю цю місію порятунку. І маю ухвалити рішення».

Він сів на задні лапи, очі були сумні.

— Ти не можеш тепер повернутися назад, Лизо, — вишкірився він. — Хай би як мені цього хотілося.

Лиза з надією нашорошила вуха.

— Дуже далеко, і я не можу відпустити тебе саму. О Небо‑Пси, як мені хочеться, щоб Альфа дав тобі доброго прочухана!

Вона винувато заскімлила і ще більше притислася до землі, поклавши морду на лапи.

— Якщо я тебе відправлю назад, ти можеш заблукати чи навіть гірше — потрапиш у Жахові лапи. Мусиш іти з нами.

Лиза бадьоро скочила на лапи.

— Дякую, Щасливцю. Я стану вам у пригоді, от побачиш!

— Буде видно, а наразі роби, що тобі кажуть, — загарчав він. — Не думай, ніби я дуже тішуся, що ти нам допоможеш!

— Ти правильно зробив, — озвалася Лада. — Нам нічого не залишається, як узяти її із собою.

Белла, Марта й Дрючок сердито глянули на молоду лютопсицю.

«Добре, що хоч їй стало розуму вдати із себе присоромлену, — подумав Щасливець. — Але це нічого не міняє. У цьому нема нічого хорошого».

— Тоді домовилися. Ідемо далі, і ти йдеш із нами. Але, Лизо, за кожен непослух відповідатимеш переді мною. Вирушаємо на пошуки Пломеня!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

З чорного неба посипався гострий сніг. Щасливець відхилявся, качався, втягнувши голову в плечі, лишень би в нього не вцілили та не вкололи маленькі тверді гранули. Вони відскакували від трави, а тоді влягалися — падали й падали, поки не вкрили землю товстим білим шаром. Під лапами Щасливця Собака‑Земля бурчала й хиталася від болю та гніву.

«Будь ласка, не сердься на мене, Собако‑Земле, — благав про себе Щасливець. — Тебе дряпає гострий сніг».

Але земля знову задвигтіла під його лапами. Собака‑Земля або його не чула, або їй було байдуже до його благань.

Коли земля раптом здійснялася з‑під лап, Щасливець щодуху помчав, утікаючи від Гаркуна й гострих гранул. Пірнув у ліс під дерева, сподіваючись, що густе гілля захистить його від крижаних кольок, але, щойно подивився на небо, як воно просвітліло — уже було не чорним, але ясним, сріблисто‑білим, аж сліпучим. Знову загавкав Блискавець і то дуже гучно — Щасливець ще й не чув, щоб він так гавкав, перетворюючи ніч на день. Маса гострого снігу розкришилася на дрібні скалки, які рясно посипалися крізь листя й гілля дерев, і від них йому вже годі було сховатися.

«Це сон. Лише сон!»

Але щось не дуже скидалося на сон. Страх прилипнув до його шерсті, як мокрий бруд. Він має боятися. Йому треба бігти, втікати, щосили мчати, щоб урятуватися… від чогось. Але біля нього був тільки важкий, лиховісний страх. Тут не було Собаки‑Страху, його взагалі не було. Але він не боявся з іншої причини.

Він не страхався, бо знав, що від Громовиці йому не втекти.

Усвідомлення цього надійшло, як удар лапою від Блискавця. Воно було значно страшнішим, ніж гострий сніг. Справжній Блискавець знову гавкнув, ляснув лапою по дереву, яке затріщало та впало, зламавшись навпіл. Собака‑Земля відповіла лютим гриманням.

«Будь ласка, не гарчи, Собако‑Земле. Світ не витримає ще одного Великого Гаркуна. Не переживе війни між Собачими Духами… Нам, земним собакам, доведеться ставати на чийсь бік у Громовиці Собак, і тоді настане кінець геть усього».

Щасливець здригнувся й одразу прокинувся, почав обтрясатися, скидаючи із себе страшний сон, немов ті гострі крижані гранули. Страх і далі вирував у його нутрощах, притлумлюючи всі інші почуття, аж раптом він відчув, як щось насправді залопотіло по його шкурі. Паніка стиснула горло.

«Гострі крижинки? Мій сон уже збувається?»

Ні, зрозумів він, не гострі крижинки. Лише дощ. І до того ж нормальний дощ. Краплі не обпікали шкуру й не обсмалювали шерсті. Полегшення охопило все його єство, і він тремтливо загойдав хвостом. Чийсь язик злизував з його шерсті краплі дощу, і він упізнав запах Лизи. Вона обережно його вилизувала, щоб розбудити.

— З тобою все гаразд, Щасливцю? — стурбовано запитала вона.

— Так, усе добре, Лизо. — Щасливець важко дихав. Ковтнувши слину, він зарився носом у її шерсть. — Приверзлося страшне, а так нічого.

Лиза підійняла голову.

— Точно нічого? Ти переляканий, Щасливцю. Видно, мучив тебе якийсь кошмар. Бо перебирав ти лапами так, ніби кудись біг уві сні. Від кого ти втікав?

Щасливець весело вискнув.

— Що довше живеш, то більше тривожишся й то страшніші сни бачиш. — Він лизнув її у вухо. — Тобі більше нічого дивного не снилося? Маю на увазі, про Ікла?

— Ні, — проскімлила Лиза. — Після того, як я сказала йому, що залишаюся у вашій зграї, він перестав мені снитися. Але я також збудилася від страшного сну.

— Від страшного сну? — Щасливець лизнув її у вухо. — І що тобі приснилося?

— Уже до пуття і не згадаю. Сон розвіявся, але достеменно пам’ятаю, що мені було дуже страшно. З неба падав крижаний дощ і дряпав шкуру. Снилося, ніби Блискавець бився із Собакою‑Землю. Якесь недобре передвістя.

Щасливець відчув, як шкуру пройняв холодок тривоги. Він обтрусився, намагаючись позбутися того дивного відчуття, і сказав:

— Рухаємося. Треба шукати Пломеня.

— Добре, — гавкнула Лиза. — Страшенно не люблю дощу, навіть неотруйного!

Звісно, шерсть Лизи була значно коротшою, ніж у нього, і Щасливець збагнув це, коли заходився лизати її лискучу шкуру, аби хоч трохи зігріти.

«Вона чутливіша до холоду, ніж я, але навіть не думає скаржитися».

Тицяючи носами, вони вдвох розбудили інших собак, тож усі п’ятеро тепер потягувалися, позіхали, чухалися.

— Що робимо далі? — запитав Дрючок і, сповнений надії, зиркав то на одного, то на іншого собаку. — Цей дощ надовго. По такому болоті буде важко йти.

Белла задумливо гавкнула:

— Чи далеко ми зайдемо без їжі?

— Ні, — сказав Щасливець, — хоча думка досить слушна. Не гаймо часу. І не ловіть ґав по дорозі, нам щось та й трапиться.

— Згодна, — гавкнула Лада. — Ми вже й так дуже довго йдемо до Собачого Саду. — І не промовивши більше ані слова, вона обернулася й рушила туди, куди вів їх допіру Дрючок.

І добре, що Лада взялася вести загін, бо Дрючок слушно зауважив, що буде морока з просуванням у такій місцевості. Йому особливо важко давався перехід по м’якій, багнистій землі, він раз за разом спотикався на своїх трьох лапах.

— Як ти? — запитала занепокоєно Лиза. — Потрібна допомога?

— Усе добре, — гавкнув він хрипкувато. — Не переймайся. Я впораюся.

— Йому не звикати, Лизо, — сказав Щасливець. — Він уміє долати труднощі навіть ліпше, ніж багато хто з нас. А ти йди просто переді мною.

— Це щоб ти бачив, що я роблю? — запитала Лиза. Її брови насупилися, а морда скривилася.

— Так, — відповів він їй коротко.

Тепер він не мав ані сили, ані часу на суперечку з молодою лютопсицею. Дощ не вщухав, а собаки йшли далі. Невідступний потік води заливав очі та ніздрі вже й так мокрим як хлющ подорожнім. Щасливець чув, як Лиза щораз бурчала, витягуючи з багнюки лапи.

Коли вийшли на вершину порослого травою схилу, молода собака втратила рівновагу, послизнулася, впала на бік і безпорадно ковзнула вниз схилом. Зачепила Беллу, що йшла перед нею, і обидві скотилися до підніжжя пагорба.

Скочивши на лапи, Лиза сердито загавкала на землю:

— Нащо ти таке робиш? Ну, нащо?

Щасливець, незграбно ковзаючи, зійшов донизу й опинився біля двох собак, допоміг Беллі звестися на лапи й тицьнув носом Лизу, щоб заспокоїти.

— Лизо, усе добре. Просто нерівна місцевість.

Але вона не заспокоювалася:

— Собака‑Земля навмисно не дає нам дістатися до Собачого Саду. Вона не хоче, щоб ми побачили Пломеня!

Тривожно глянувши на Ладу, він цитьнув на Лизу:

— Ні, це нам треба ліпше дивитися під лапи. Собака‑Земля тут ні до чого.

— Невже справді? — гавкнула Лиза й дряпнула спересердя лапаю землю, залишивши борозни. — Звідки ти знаєш? Вона могла б нам допомогти, але не хоче!

— Лизо, не так усе просто, як ти собі гадаєш…

— Навіть дуже все просто! Собака‑Земля, може, тому й послала Великий Гаркун, бо розсердилася на всіх собак, і їй схотілося погубити нас!

Щасливець облизав ікла й відчув на смак дощову воду. Втер лапою мокрі від дощу очі. І враз розхотів щось казати Лизі, бо злякався.

«Я ніколи так не думав. Собака‑Земля не може так жорстоко з нами обходитися. Вона захищає нас… Ну, а хіба не так?»

* * *

Коли вони нарешті крізь гілля дерев уздріли дротяну загорожу Собачого Саду, Щасливець був надто втомлений, щоб відчути полегшення чи радість. Спереду від нього виснажена, напівпритомна Лиза ледве волочилась і весь час спотикалася, тож йому довелося легенько вкусити її за лапу, щоб вона зупинилася. Лада злякано вдихнула повітря та струсила з морди дощ.

— Собачий Сад, — прошепотіла вона. — Щасливець…

Дротяна загорода далі оперізувала місцину й здавалася Щасливцеві настільки високою, що за неї в нічному небі можуть зачепитися хмари. Посеред Саду в мороці бовваніли дивні низькі будинки з намоченими дощем стінами. Заґратована світлокрига світилася тьмяним більмом.

Біля Щасливця затряслася Белла.

— Досі тут витає дух страшного місця, — прошепотіла вона тремтливо. — Треба бути дуже обережними.

— Пам’ятаю це місце, — проказала також пошепки Лиза й задрижала, показуючи очима на будинки.

Щасливець ніжно тицьнув її носом.

«Певно, вона пам’ятає. Тут вона народилася, тут померла її мама‑собака. Це місце, де вона провела свої перші дні життя, де голодувала зі своїми братами, а недалеко мертвим лежало ще одне цуценя».

Щасливцеві спало на думку: а чи не припустився він прикрої помилки, коли не відправив Лизу назад до зграї? Яка небезпека в лісі може бути гіршою порівняно з тією, що чигає на неї тут? А якщо вона з нею не впорається?

Але думати про це було вже пізно. Усе, що він тепер міг, — пильнувати.

Тим часом Белла повела собак навколо загорожі, весь час присідаючи до землі та рухаючись дуже обережно. Носом шукала отвір, який мав бути десь під дротяним парканом. Довго вона шкрябала лапами буйну траву, нахиляла голову, винюхувала. Нарешті її збентежені очі просвітліли, але вона тихо загарчала від розчарування.

— Ось тут, я знайшла. Але довголапі, видно, замурували ту лазівку. Заклали болотом і камінням.

— Ось тобі й маєш! — сказав Щасливець, тим часом Лада й Дрючок заходилися дряпати лапами під залатаним парканом.

— І що тепер? — заскімлила Лада розпачливо. Вона стала на задні лапи та поклала передні на дротяний паркан. — Треба якось туди проникнути.

— Ну ж бо спробую. — Дрючок незграбно заходився порпати однією передньою лапою. — Вони заткали лазівку нашвидкуруч. Її можна розібрати.

Тепер уже всі шестеро собак порпали землю та дряпали дріт у паркані. Там, де довголапі залатали діру, дріт виблискував яскравіше, тому легко було помітити слабкі вусики загорожі. Зубами і кігтями Щасливцеві й Ладі вдалося їх розігнути, а Марта вишкрябувала каміння із замурованої діри.

Лютопси, що повтікали із Саду, помітно розширили лазівку, але випорпати навіть недавно насипану землю було нелегкою справою. Ґрунт увесь час осипався назад у яму, і його знову треба було звідти діставати лапою. А коли прогалина в паркані стала досить великою, щоб крізь неї протиснутися, усі собаки важко хекали від напруження.

— Я полізу першим, — сказав твердо Щасливець. — Я привів вас усіх сюди, тому маю першим зустрітися віч‑на‑віч з небезпекою.

Вдихнувши глибоко повітря, він запхав голову в щойно виритий тунель і підтягувався передніми лапами. Каміння боляче обдирало йому вуха, але він далі шкрябав і підтягувався, аж поки не відчув, що його плечі протиснулися крізь отвір.

Щасливець виплюнув землю й дрібні камінці, затряс головою. Аж ось, коли він хотів уже протиснути крізь тунель задні лапи, зрозумів — о жах! — що його хребет не може вигнутися під потрібним кутом.

«Я застряг!»

Паніка стисла його горло, він судомно закашляв. Але страх додав йому також сили, і він, відчайдушно відштовхнувшись задніми лапами, вискочив з діри та сторчголов покотився підстриженою травою. Обдерта спина пекла й боліла, але він був вільний!

«Вільний у Собачому Саду…»

Не втримався та полегшено завиляв хвостом. Тихим повискуванням покликав за собою решту собак, і скоро Лада, Белла, Дрючок та Лиза всі по черзі поперелізали до нього.

— Мало не задушилася, — пробуркотіла Лиза, обтрясаючи пилюку й бруд зі своєї лискучої шерсті.

Інші випльовували крихітні камінці та шкрябали вуха. Останньою перелізла Марта. Як і розраховував Щасливець, собаки, що лізли через діру перед нею, розширили тунель настільки, щоб вона теж змогла протиснутися.

Темні Ладині очі засяяли.

— Ми вже майже прийшли, — зашепотіла вона. — Ще трохи, і ми звільнимо Пломеня!

— Подумаймо про тих, хто залатав діру в паркані, — сказала похмуро Марта. Вона потягнулася й обтрусила голову. — Подивіться‑но на все це!

У Щасливця від страху аж у горлі пересохло, коли вони почали роззиратися в Собачому Саду. Востаннє він тут побував уночі, рятуючи разом з Мікі цуценят лютопсів, і тоді скрізь на території Саду росли бур’яни й височезна трава. Тепер траву рівно підстригли, як шерсть у кімнатних собачок, а яскраві вогні, що світилися скрізь, заливали територію сріблистим сяйвом. Низькі собачі будиночки, колись із порозбиваними дверима й прогнутими дахами, були потиньковані чимсь схожим на білу глину, а діри в дахах накриті ребристою бляхою. Колись розкидані й брудні собачі миски знову стояли рівним рядами — блискучі й чисті.

— Тут має бути багато довголапих, — прошепотіла Белла. — Значно більше, ніж ми думали. Треба бути навіть ще обережнішими.

«Треба, — подумав Щасливець. — Я завів друзів у пастку навіть ще страшнішу, ніж собі уявляв. Цього разу буде значно складніше, ніж тоді із цуценятами лютопсів».

Спогад про ту далеку ніч обізвався прикрим почуттям у нього всередині.

«Тоді я врятував трьох цуценят. Тепер одне мертве, а друге пішло з Бритвою. Отакий з мене рятівник!»

Найгірші зміни стали очевидними, коли собаки доповзли до рогу одного з низьких будиночків. Собачий Сад зайняли не довголапі, а шумоклітки.

Чудовиська поприпадали до землі й спали на твердокам’яному майданчику. Щасливець та й усі решта завмерли та нажахано витріщилися на них. Шумоклітки були інші, ніж ті, які він бачив у місті. Значно більші, дуже довгі, з багатьма чорними круглими лапами й порожніми очима.

Запахів навколо шумокліток і собачих будиночків було так багато, що він навіть не брався визначати — вони старі, а чи свіжі, далекі, а чи близькі. Тихенько перейшовши з підстриженої трави на грубий твердокам’яний майданчик, собаки стали підкрадатися навколо шумокліток, принюхуючись до запахів. Лада підійняла морду до тіла найдовшої шумоклітки та втягнула ніздрями повітря.

Наразі чудовисько мовчало. Ніщо не порушувало тиші, крім сюркотання коників у траві й віддаленого шелесту верховіття в лісі.

«Якщо поводитися тихо, то ми його знайдемо…»

Повискування Лади переросло в здавлене завивання.

— Пломінь!

— Ладо! — загарчав Щасливець дуже стривожено й побіг до Лади. Вона припала на передні лапи біля шумоклітки й недовірливо дивилася вгору, її ніс тремтів.

— Що таке, Ладо?

— Пломінь!

Вона кинулася до шумоклітки, але останньої миті, коли її ніс уже мав торкнутися власне тіла шумоклітки й розбудити її, вона відскочила.

— Щасливцю, він тут! Пломінь тут, у її животі!

— Цить! Зараз поприбігають довголапі. Ладо, прошу, тихенько…

Але Лада не могла довше терпіти. І сумовито завила:

— Його з’їли живцем! Щасливцю, допомагай. Мені треба його звідти витягти!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Лада як божевільна несамовито зашкрябала по череву чудовиська на місці, де на його металічному тілі виднілася заслінка. Її кігті зчиняли страхітливий скрегіт, але вона не могла зупинитися. Заслінка нібито й була прочинена, але щось схоже на гак не давало їй відчинитися. Тицяючи лапою та відчайдушно торгаючи заслінкою, Лада заскімлила, гукаючи свого друга.

— Шкода, що тут нема Мікі, — вискнула Белла й лизнула Ладу в загривок. — Він добре знається на цьому, не раз відчиняв двері довголапих.

Марта обережно відсторонила Ладу вбік.

— Здається, я вже знаю, як відчинити заслінку, — сказала вона. — Я спробую.

Відтягнувши зубами двері якнайдужче, Марта зачепила величезною лапою за гак.

— Тепер тільки… ще трохи… і підійму!..

Щасливець і Лада відразу взялися розтуляти шпару — так тягли, що мало не попадали одне на одного. Тепер шпарина таки розширилася, крізь неї могла пролізти білка, але не собака.

— Так не вийде. Ану ж я спробую, — загарчала Лиза. — Хочу сховатися від дощу! — Вона заворушилася під Мартою, протиснула ніс й одну лапу в шпару, а тоді схопила край дверей зубами. — Щосили тягнемо.

— Якби все було так легко, то ми… — Щасливець змовк, вражений тим, як напнулися Лизині м’язи, а тоді зі скрипом двері розчахнулися.

— Ого, — хлипнув повітря Дрючок.

— Молодчина! — вигукнула Марта.

Щасливець тільки провів поглядом молоду лютопсицю — її задні лапи щезли всередині черева чудовиська. «Молода, але така сильна». Найголовніше, вона нітрохи не вагалася, просто знала, що зможе відчинити.

Наразі він не мав часу на роздуми про силу Лизи. Лада вже й собі застрибнула після Лизи всередину пораненої шумоклітки, а за нею Белла й Марта теж слідом скочили в діру. Якусь мить Дрючок і Щасливець залишилися стояти самі зовні чудовиська.

— Я побуду на варті, — заскімлив Дрючок. — Іди шукати Пломеня. І поквапся!

Усередині шумоклітки світилося, хоча доволі тьмяно, але Щасливцеві довелося трохи покліпати очима, поки звикся з мороком. Поволі він обернувся, вражений розмірами черева чудовиська. Воно було завбільшки з величезну печеру. Замість стінок шлунка тягнулися клітки, поскладані одна на одну впритул.

— Це Пастка, — прошепотів Щасливець до Белли. — Жива Пастка.

Але вона майже нічим не скидалася на Пастку, де Щасливець зустрівся із Солодунею і де застав їх обох Великий Гаркун. Більшість бранців, що сиділи в клітках, були не собаками. Він збагнув це відразу після того, як Лада пострибала до однієї з кліток і заскавуліла, торгаючи крізь дроти Пломеня, який виявився чи не єдиним тут собакою. Він лежав на підлозі своєї клітки, його боки здіймалися й опускалися, а сам він, здавалося, настільки знесилився, що ледве підійняв голову та вдячно заскімлив, коли побачив свою подругу.

В інших клітках птахи панічно лопотіли крильми, б’ючи ними об дріт, інстинктивно хотіли кудись летіти. На собак зашипіла, засичала гострокігта, її руде хутро було засмальцьованим, з ковтунами. В інших клітках утримувалися худі й на вигляд виснажені койоти, а трохи далі в клітці стояв олень, який у своєму тісному ув’язненні навіть не міг випростатися на повен зріст. Його очі дивилися якось ніби в нікуди, що притаманно тварині занадто застрашеній, щоб боротися за волю.

Сиділи там і лисиці, але вони не становили жодної небезпеки. Кощаві сірі створіння на вигляд здавалися хворими, їхня шкура вкрилася струпами, шерсть облізла цілими латками, а очі потьмяніли. Занюхавши кроликів, Щасливець зазирнув у глиб клітки і побачив двох тваринок, що тулилися одне до одного та тремтіли. «Навіть нема бажання їх з’їсти», — подумав він зі страхом.

— Що це за місце? — Мартин голос тремтів.

— Не знаю, — Щасливець повільно похитав головою.

З клітки з койотом пролунав різкий, надтріснутий голос.

— О, до нас завітали гості. Дуже гарно. Сподіваюся, ви надовго?

Белла здригнулася.

— Що з вами роблять довголапі?

Койот хрипко й гірко хихикнув, але не відповів. Настовбурчивши загривок, Щасливець принюхувався до повітря, намагався визначити, чим так густо пахне навколо нього. Лада далі скімлила біля клітки з Пломенем, міцно притиснувшись усім тілом до дротяної решітки.

«Хворобою», — подумав Щасливець. Усі ці звірі недавно захворіли. Щасливець також занюхав щось свіже, але огидне — щось подібне до жовтої крові, яка витікає із заражених ран і старих виразок.

«І смородом їхнього дихання…»

— Так смердить, ніби всі вони пили погану воду з річки, — сказав він.

— Невже це те місце, де лікують хворих тварин? — нервово пробуркотіла Лиза. — Про таке розповідали повідкові собаки.

— Заледве, — загарчав Щасливець. — Щось не дуже скидається на те, що цими тваринами опікуються довголапі.

— Ніхто про нас тут не дбає, — долинуло гарчання з клітки Пломеня. Величезний собака міцно притисся головою крізь решітку до голови Лади. — Так, Щасливцю, довголапі нічим нам не допомагають. Тільки мучать нас.

— Не може цього бути, — нажахана Белла сапнула повітря. — Довголапі не завжди добрі до собак, але вони ніколи навмисно не мучать спійману собаку!

— А ці мучать. — Пломінь намагався, наскільки це йому вдавалося, лизнути Ладу в ніс, язик він мав сухий і розпухлий. — Вони дають нам погану воду, ми її п’ємо і хворіємо.

Кивком голови він показав на миску, що стояла в кутку клітки. Миска наполовину була наповнена водою. Щасливець придивився й побачив на краях миски бульбашки шумовиння та мерехтливу райдужну плівку на поверхні води.

— Великий собака вам не бреше! — заскімлила одна з лисиць, а тоді знову поринула в мовчазне забуття.

Розштовхавши плечем своїх друзів, Щасливець став біля Лади.

— Пломеню, ти впевнений, що вони дають вам отруєну воду навмисно?

— Однозначно, що навмисно, — заскімлила Лада сердито. — Не бачиш, які вони хворі.

Дійсно, Пломінь мав червоні й слізливі очі, дуже схуд, а його лискуча кошлата шерсть зблякла та вилиняла.

— Я не хотів пити їхньої води, — прохрипів він, — але дуже дошкуляла спрага.

Він здавався таким слабким, що не міг навіть підвести голови, щоб поглянути на своїх зграйників, а навколо його носа й губ жовтілася смердюча кірка неприродного кольору.

Щасливець здригнувся.

— Але навіщо? Навіщо вони навмисно вас заражають?

— Вони приходять з гострими палицями, — задзявкав койот. — І ними нас тикають і колють. Перевіряють наші зуби, висмикують шерсть.

— Думаю… ми в них піддослідні, — застогнав Пломінь. — Хочуть побачити, що з нами станеться, коли питимемо отруєну воду.

— Може, вони хочуть з’ясувати, чи можна повертатися сюди довголапим без отих блискучих жовтих шкур! — припустила Белла.

Щасливець окинув оком бідолашних звірів.

«Щось саме на те й скидається. Не можна повертатися сюди довголапим, якщо вони не знають, де взяти чисту воду».

Лада затряслася та заскиглила, торгала лапою дротяну клітку.

— Мерзенна погань довголапа! Де вони?

Щасливець підвів голову.

— Вони мають свої окремі шумоклітки на протилежному боці Собачого Саду. Я відчув цей запах, коли вони привезли мене сюди — дуже погано смердять, і так само смердять довголапі, які в них живуть.

Щасливець підійняв морду й принюхався до повітря, намагаючись не брати до уваги запах хворих тварин і хімікатів.

— Я відчуваю той сморід навіть звідси, — сказав він тихо. — Запах вогняного соку.

Обнадієний Щасливець підвівся й заспокійливо лизнув Ладу.

— Це означає, що довголапі міцно спатимуть. І довго спатимуть. З ними так завжди буває, коли випивають багато вогняного соку. Спочатку вони дуже галасують і грубо поводяться, а тоді міцно сплять.

Щасливець зіщулився від щенячого спогаду про довголапого, від якого завжди смерділо вогняною водою і який копав його лапою, кричав.

Белла нашорошила вуха й підвела погляд угору.

— Накрапує.

Щасливець виразно чув, як задзижчала металічна бляха над головою, а тоді щораз гучніше заторохтіли важкі краплі дощу тілом шумоклітки. Торохтіння стало настільки гучним, що він мусив підвищити голос.

— Нема часу, рухаймося. Треба витягти Пломеня звідси!

— Зажди. — Пломінь глянув на Щасливця виснаженими хворими очима. — Не тільки мене.

— Що ти таке кажеш? — Лада розпачливо лизнула друга в ніс крізь решітку. — Ми маємо тебе звільнити, Пломеню!

Пломінь кивнув головою на сусідню клітку:

— Це не проста Пастка, а щось набагато гірше. Жодне створіння не заслужило тут мучитися. Мусиш нас усіх звільнити.

Щасливець завагався, але потім кивнув головою. Попри те що відчуття тривоги вже розповзлося всією його шкурою, він знав, що Пломінь має слушність. Жодна тварина не повинна залишитися в череві цієї страхітливої шумоклітки.

Він облизав ікла, дивлячись на ряди кліток. Усі бранці спрямували свої погляди на нього, окрім тих, що були надто хворими, щоб підійняти голови.

«Вони страшно перелякані, доведені до відчаю. Дехто з них може напасти на нас, щойно ми їх звільнимо».

І все ж таки він не мав вибору. Щасливець кивнув головою до Пломеня.

— Гаразд. Ми випустимо всіх тварин, але ти виходиш першим. Ми прийшли саме за тобою.

— Так, — прошепотіла Лада. — Жодних заперечень. Ти виходиш перший.

— Я спробую відчинити, — аж нетерпеливилося Лизі.

Вона протиснулася між Щасливцем і Ладою, лупнула сильною лапою по засуві на Пломеневій клітці. Зачепивши засув кігтями, тягла й торгала засув, задні лапи напружила, бо нагнулася назад. На мить Щасливець злякався, що її кігті зіскочать із засуву, а двері так і не відчиняться, але молода собака вигнула шию та вхопилася зубами за дріт.

І тут Щасливець усвідомив.

«Лиза має вже дорослі зуби. Вона досягла віку Найменування!»

Глибоко в горлі Лизи задеренчало гарчання, дріт напнувся й уже за мить зігнувся. З протилежного боку наліг усім тілом Пломінь, аж раптом двері розчахнулися. З розмаху вдарилися об клітку та дзенькнули, а Лиза відскочила набік.

— Пломеню!

Лада підстрибнула до нього, палко облизувала його морду ніжними порухами язика. Пломінь притулився до неї носом і тихо гарчав.

«Що це?..» Радість, що охопила Щасливця, була затьмарена смородом, яким відгонило від Пломеня. Коли собака вийшов з клітки й почав рухатися, то його запах перебив усі інші запахи — і він був геть кепський. Щасливець зробив над собою зусилля, аби не здригнутися, дивлячись, як Лада й Пломінь вітають одне одного.

Попри свою слабкість, могутній собака високо й гордо задер голову та рушив уперед.

— Дякую вам. Але тепер маємо звільнити інших. — Він похитнувся, присів і ніби проковтнув слова. — Я не залишу жодного створіння в клітці. Нема тут ані ворогів, ані друзів. Нема навіть дичини. Може, довголапі й п’ють вогняний сік, Щасливцю, але вони скоро сюди прийдуть. Вони навідуються сюди щоночі.

Щасливець захрипло гавкнув, погоджуючись із Пломенем.

— Тоді не гаймо часу.

— Робимо так, як я роблю, — сказала їм Лиза, у її темних очах зблиснув вогник рішучості, і вона накинулася на ще одну клітку, торгаючи лапами та гризучи зубами.

Тепер ніхто не сумнівався в собі. Після того, як молодій лютопсиці вдалося відчинити одні двері, собаки дуже впевнено торгали, тягли й гризли сітку, тому двері одні за одними вигиналися, а тоді засув виривався і двері відчинялися.

Марта вчепилася у двері величезними лапами, а Белла зі Щасливцем заходилися гризти дріт, анітрохи не зважаючи на неприємний присмак металу. З Ладою під боком Пломінь узявся до роботи ще з більшим завзяттям, ніж інші собаки.

Одні за одними тварини виповзали й випадали зі своїх в’язниць. Кролики зіщулилися від страху, але все ж таки на животах повилазили з клітки й прошмигнули повз лапи собак. Олень не мав сили навіть здригнутися; коли двері розчинилися навстіж, він довго дивився затуманеним поглядом, хитнувся і, мало не впавши, вийшов з клітки, а тоді пошкандибав у ніч.

Щасливець люто гриз зубами дріт клітки з гострокігтою. Від напруження вже починали боліти задні зуби, але серце далі рішуче калатало.

«І все це заради якоїсь гострокігтої. Хто б міг подумати, що я так старатимуся, щоб допомогти затятому ворогові собаки?»

Гострокігта перестала шипіти й мовчки з острахом витріщилася на те, як він виламує двері. Коли двері відчинилися, гострокігта випростала лапи, вигнула вгору спину, задерла догори хвіст і здалася значно більшою.

Вона тихо завищала, і Щасливець закляк на місці. Він знав, що вони так роблять, коли готуються до нападу, але не мав часу на сутичку з якоюсь дурною гострокігтою.

Ось вона завмерла, перестала вищати. Трохи підвела голову, закліпала жовтими очима. Щось задеренчало в її горлі, але й ніби не спересердя. Щасливець не встиг навіть подумати, як вона пірнула між його лапами й вискочила з дверей шумоклітки.

Щасливець тільки поблажливо пирхнув, коли дивився вслід своєму одвічному ворогові.

«Здається, гострокігта щойно мені подякувала!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Майже всі клітки спорожніли, двері гойдалися й моторошно скрипіли, а в нічній тиші було чути човгання лап і відчайдушне тупотіння копит. Кожна звільнена тварина, яка звикла до роздирання м’яса зубами — за винятком хіба гострокігтої — узялася допомагати собакам, тож Щасливець тішився й дуже дивувався тому, як швидко вони впоралися з дверима кожної дротяної в’язниці. Затхлі запахи хвороби й ран швидко розчинялися в нічному повітрі, що надходило крізь зяючу діру в шумоклітці.

Койот спинився у дверях своєї розбитої клітки, недовірливо ворушив великими вухами перед тим, як ступити нерішучий крок на волю. Щасливець схилив голову й бачив, що він пройшов повз нього та виставив голову з рани в череві шумоклітки. Його м’язи напнулися — Щасливець напружився. Далі за койотом він побачив руду тінь звільненої гострокігтої — вона саме дерлася стовбуром дерева на узліссі.

Щасливець загарчав — загуркотіло глибоко в його горлі. «Я добре знаю, про що ти думаєш. Але не тепер, коли я щойно випустив гострокігту з тюрми довголапих!»

Койот відповів йому задумливим поглядом. Нарешті він трохи понурив голову, вийшов із шумоклітки й помчав під дощем до огорожі. Протиснувся в діру під дротяним парканом і, махнувши хвостом, зник у темряві.

Переважна більшість бранців опинилася на свободі, і Щасливцеві схотілося трохи подихати свіжим повітрям, позбутися смороду, що висів у череві шумоклітки. Він стояв у проході та вдихав розширеними ніздрями запах зливи.

«Так гарно пахне…» — зітхнув Щасливець, а потім нашорошив вуха, коли побачив, як щось промайнуло в темряві. Крізь заливний дощ йому вдалося розгледіти койота, що виринув із другого боку паркана. З кущів вигулькнула постать і почала гарячково лизати койота. На мить зупинилася, підвела голову й дивилася просто на Щасливця непорушним поглядом. А тоді почала радісно качатися разом зі звільненим койотом, обоє скімлили й тицяли одне в одного носами.

«Видно, його подруга, — здогадувався Щасливець. — Бідолашна, стільки чекала на нього…»

Койоти ніколи не належали до улюблених родичів Щасливця, майже так само як лисиці, а надто після випадку, коли зграя койотів мало не зжерла Лизу і її братів. І все ж таки було дуже приємно, що йому вдалося врятувати цього нещасного, і він повернувся до своєї подруги.

Пломінь добре підказав. І вони правильно вчинили, що звільнили решту бранців.

Звідкись позаду нього, з дальнього кута шумоклітки долинуло тихе гарчання. Стривожений Щасливець обернувся, підіймаючи загривок. Ще один собака! Виходить, Пломінь був не єдиним…

Він кинувся всередину й побачив, як Марта непорушно стоїть перед величезною кліткою, схованою в задній частині черева чудовиська за міцними дверми.

«Тому ми його й не бачили».

Біля дверей клітки, яку зламала Марта, стояв лютопес. Його губи розтяглися, оголивши смертоносні зуби, підрізані вуха настовбурчилися, а от чорні очі не бачили своїх рятувальників, бо голова була опущена мало не до землі.

Усі собаки пильно дивилися на нього майже в цілковитій тиші, було чути хіба як барабанять краплі дощу по блясі шумоклітки. Лиза затремтіла.

Лютопес тихо загарчав, обернувся й провів язиком по вилинялому місці на шкурі, а тоді знову обернувся до них. Його очі палали.

— Отже, я завдячую своїм порятунком… кому? — Нарешті він підвів очі, і його зневажливий погляд блукав по Щасливцю та його друзях. Морда лютопса скривилася. — А чи ліпше мені було сказати: завдячую чому?

Щасливець сердито загарчав:

— Ти хочеш нас образити? За те, що ми тебе звільнили, так?

— Ні. Просто ніколи не думав, що опущуся так низько. — Лютопес енергійно обтрясся та закректав. — Але, гадаю, треба мені вам подякувати.

— Нема за що, — пробуркотіла Белла.

Лютопес раптом високо задер голову.

— Ці довголапі за таке мені дорого заплатять! Вони нітрохи не схожі на моїх господарів, які були добрими, сильними й розумними. Але моїх господарів нема, і я тепер вільний собака. Ніхто не сміє тримати в клітці Чекана!

— Стривай! — Щасливець стривожено наблизився до нього. — Тепер не час зводити порахунки із цими довголапими. Нам треба спочатку звідси піти!

— Мій друг Щасливець мудро радить, — загарчав Пломінь. — Ми вшиваємося із цього триклятого місця й не шукаємо тут ніяких пригод заради помсти. Бо нас знову схоплять.

— Що, недолугі дворняги, ви з глузду зсунулися? Жоден довголапий не сміє так ставитися до лютопса! — В очах Чекана спалахнув нестримний вогонь. — Вони нас тут принижували, залякували, змушували плазувати… чи вам начхати? Мені не начхати, і я їм покажу, що таке справжній страх!

— Ми всі знаємо, що таке страх, — промовила тихо Лада, притиснувшись боком до Пломеня. — Щасливець правильно каже: нам треба звідси якнайшвидше втікати. Затіяти бійку з довголапими, а тоді знову потрапити до клітки — це справжня дурість!

Лиза вистрибнула наперед Чекана та стояла на випростаних лапах, у неї ледь помітно тремтіли вуха.

— Будь ласка, послухай Щасливця. Він не лютопес, але дуже розумний. Він уміє виживати.

Чекан поглянув униз, ніби щойно помітив молоду собаку. Коротко презирливо гавкнув:

— Ти одна з приплоду Зірки, чи не так? Ти зрадниця своєї крові! Ми, лютопси, не виконуємо наказів від напівкровок!

У Лизиному горлі заклекотіло.

— Щасливець нічого тобі не наказує, але радить, як зробити, щоб було ліпше. — Вона нахилила голову й пильно дивилася на Чекана. — І не ображай його. Я цього не потерплю!

У Щасливця в грудях похололо від страху. Він ступив крок уперед і добродушно завиляв своїм хвостом.

— Не бери того близько до серця, Лизо. Ми поміркуємо, що далі робити з Чеканом, але вже за парканом Собачого Саду. Тепер якнайшвидше вшиваємося звідси!

Але жоден з лютопсів його нібито й не чув. Лиза та Чекан витріщилися одне на одного, напружили широко розставлені лапи, плечі поопускали, вишкірили ікла.

— Ми могли тебе й не звільняти! — загарчала Лиза. — Могли залишити тебе гнити в клітці, але Щасливець і тебе визволив!

На мить грізний погляд Чекана подобрішав, і він скоса зиркнув на Щасливця. Тоді знову задер голову, а з його пащі тонкою цівкою потекла слина.

— Правильно ти сказала, — загарчав він розгнівано. — Цей собака ні в чому не винен. Мені треба спрямувати свою лють на тих, хто на неї заслуговує. На тих довголапих, що мене тут мучили!

Не встиг хтось із собак щось сказати йому у відповідь, як Чекан присів на задні лапи й вистрибнув із шумоклітки, відштовхнувши Лизу вбік. Вона швидко підвелася й дивилася на Щасливця широко розплющеними очима.

— Щодуху за ним! — гавкнув Щасливець. — Він нападе на довголапих — і вони знову запхають нас у клітки!

Собаки рвонули з Пастки в шумоклітці й помчали під зливою, лапи ковзали по мокрій траві, наштовхувалися одна на одну, але мчали далі, бо всі намагались наздогнати Чекана. Лютопес уже був біля найтовстішої шумоклітки, став на задні лапи й молотив передніми по її залізному боці, несамовито гавкаючи:

— Виходьте, боягузи! Битимемося!

Лада перелякано вискнула:

— Мусимо залишити того дурня!

— Ні! — На превеликий подив ошелешеного Щасливця, Лиза відірвалася від них і майже наздогнала Чекана. — Він правильно каже. Треба провчити цих довголапих, і ми спокійно ходитимемо лісом!

Вона була дещо позаду Чекана, коли заслінка найтовстішої шумоклітики відчинилася, і вигулькнув довголапий у жовтій шкурі. Він мав звичайну морду, це відразу помітив нажаханий Щасливець: без чорної безокої маски, тому було видно його перелякані очі. Довголапий похитнувся й відхилився назад.

— Я помщуся, — несамовито гавкнув Чекан, — за все, що ти мені зробив! За дім моєї зграї!

Довголапий крутнувся на місці, а Щасливець уже думав, що він кинеться назад і сховається в череві шумоклітки. Натомість він вийняв щось із своєї середини та, похитуючись, обернувся до Чекана. Довголапий тримав у руці те, від чого кров у жилах холола і вся шерсть на шкурі ставала дибки.

Гучнобух!

І довголапий націлив його простісінько в Чеканові груди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Утікаймо звідси! — гавкнув Щасливець, різко загальмував, проїхався на лапах і спинився. — Негайно!

Зачиркали лапи по траві, собаки ринулися до діри під парканом. Вітер задував їм в очі дощ, і Щасливець ледве розрізняв чорну тінь перемішаного багна в прогалині, крізь яку повтікали всі звірі. Він відчув полегшення, коли його передні лапи ковзнули в діру, й усе його тіло затремтіло. У дірі смерділо гострокігтою, койотом і лисицею, але ніколи в житті ці запахи не здавалися йому настільки приємними.

— Швидше! Лізьте! Я за вами. — Він вийняв лапи з ями, даючи дорогу спочатку Пломеневі й Ладі, а тоді Беллі й Дрючкові.

Збоку біля нього тремтіла Лиза, ніби й не збиралася лізти в діру.

— А Чекан?

— Він сам накликав біду на себе, — загарчав Щасливець. — І, можливо, на нас. Мусимо його залишити!

У діру полізла величезна Марта, відчайдушно дриґаючи задніми лапами. Щасливець підпирав її плечем ззаду, підштовхував головою.

— Не можна залишати собаку в біді! — загавкала Лиза. — Ти казав…

— Він міг би втекти з нами, але не схотів. Ми все зробили для його порятунку! — Щасливець стрясав дощ зі своїх очей, а тим часом Марті вже вдалося протиснутися крізь діру під парканом. — Чому ми маємо гинути разом з ним?

А Лиза вагалася, дивилася назад крізь дощову пелену, здригаючись усім своїм тілом. З товстої шумоклітки хитко повиходило ще більше довголапих, усі вони стискали в руках гучнобухи, різко й тривожно гавкали між собою. Один з них якось так скреготливо зареготав і щось заверещав.

— Уже пізно, Лизо, — гавкнув Щасливець. — Утікаймо!

Один довголапий приставив гучнобух до плеча, щось клацнуло, плече здригнулося. Чекан підстрибнув, тоді повалився в траву й лежав, сіпаючи лапами.

«Якісь ці гучнобухи інші, — подумав Щасливець. — Мають інший звук. Гавкають нестрашно, від них вуха зовсім не закладає. Тільки шиплять, ніби хляпають лапою».

— Чекане! — завищала Лиза. — Треба йому допомогти!

— Ні, не треба, — загарчав похмуро Щасливець. Довголапий побіг до голови шумоклітки й заліз у неї. — Зараз він її розбудить! — перелякано загавкав собака, й одразу очі шумоклітки розплющилися, заливши яскравим світлом увесь Собачий Сад.

Шумоклітка загарчала, а Лиза нарешті позадкувала, охоплена панікою.

— Що це за чудовисько? Що воно таке?

— А таке, з котрим ти точно розхочеш битися.

Щасливець грубо вчепився зубами в її загривок і поволочив до діри під парканом. Лиза хитнулася на лапах, після того як Щасливець її відпустив, швидко протиснулася в діру й за мить опинилася на другому боці паркана. Він — за нею.

Решта собак нетерпеливо чекала на нього, згуртувавшись навколо Лади.

— Утікаймо, — вискнула Лада.

— Куди? — гавкнула натомість Марта, озираючись навколо. — Шумоклітка прокинулася!

Пломінь нічого не казав. Він стояв, понуривши низько до грудей голову, важко й часто дихав. Щасливець дуже стривожився, коли побачив, що деякі його рани відкрилися, з них сочилася на шкуру жовта кров, але сильний дощ одразу змивав її, не даючи прилипнути шерсті до тіла.

— Треба бігти в найгустіші хащі, на другий бік пагорба, — гавкнула Белла, показуючи напрямок мордою. — Шумоклітка туди не посуне. Вони швидкі, але дуже неповороткі між деревами.

— Дуже товсті, щоб протиснутися між деревами, — погодилася Марта.

— Біжімо, — гавкнув Дрючок і помчав, швидко перебираючи трьома лапами.

Решта собак побігла за ним, кваплячись якнайшвидше дістатися дерев, якнайдалі втекти від страшного Собачого Саду.

На довгому пологому схилі Щасливець обігнав Дрючка. Здавалося, той підйом тягнутиметься вічно. «А що, коли Собака‑Ліс також проти нас? — запитував подумки себе Щасливець, перебуваючи у відчаї. — Цікаво, що тепер роблять Альфа й решта зграї? Хоч би знайшли якесь підходяще місце…»

Його м’язи напружилися, натужно тупали по землі лапи, гупала у вухах кров, але він усе одно чув люте гавкання довголапих, ревіння та виск їхніх шумокліток. Довгий схил, видно, остудив запал отих чудовиськ, і вони вповільнили свій хід, бо, коли собаки видерлися на вершину, палкі очі шумокліток поблякли в темряві. Собаки зупинилися, переводили дух.

Протилежний бік схилу був значно крутішим, тому Дрючок тривожно гавкнув, коли Щасливець присів, щоб стрімголов помчати вниз.

— Я не побіжу! А що, коли зламаю ще одну лапу? Тоді матиму тільки задні!

Щасливець обернувся.

— Біжімо, Дрючку, якщо втечемо до тих дерев унизу, то вони вже нас не наздоженуть. Не бійся, я не дам тобі впасти!

— Але мої лапи, — заскімлив Дрючок. — Моя здорова лапа…

Щасливець озирнувся на нього, нашорошив вуха, а Белла й Марта промчали повз них, ковзали вниз по схилу до темного узлісся. За ними пострибала Лиза, і нарешті непевною ходою їх обминув Пломінь, шкандибаючи та спираючись на плече Марти.

— Дрючку, треба йти, — казав йому дедалі наполегливіше Щасливець. — Хай би що сталося, гірше не буде, ніж тоді, коли потрапиш до лап довголапих. Я йтиму поруч із тобою, мусимо дістатися дерев.

Дрючок перелякано озирнувся. Щасливцеве нагадування про довголапих таки на нього подіяло.

— Добре. Ходімо.

Обидва собаки обережно спускалися вниз крутим скелястим схилом, сунулися по болоті, шурхотіли дрібними камінцями, що сипалися в долину. Спереду дзявкнула Лиза — видно, якийсь камінець поцілив у неї.

— Ми майже в долині, — загарчав Щасливець, часто хекаючи.

Вони спустилися трохи більше, ніж наполовину схилу, тому Щасливець уже бачив решту собак, що нетерпеливо чекали їх біля підніжжя, аж тут Дрючкова передня лапа послизнулася. Втративши рівновагу, він коміть головою покотився, пошумів по схилу до підніжжя.

Щасливець гучно завив.

— Дрючку! Як ти?

Крізь заливний дощ до нього знизу долинуло:

— Все добре. Я внизу!

Щасливець полегшено пострибав туди рештою ділянки схилу.

— Тепер швидко в хащі. Знову чую шумоклітку.

Жодних сумнівів, сердите гуркотіння наростало, спалахи очей шумоклітки освітили дальні дерева. «Такі прудкі! Вони зробили величезний гак навколо пагорба, — думав Щасливець, — і знов у нас на хвості».

— Біжімо! — гавкнув він, коли шумоклітка заревіла на вершині невисокого пагорба, і її вогняні очі осліпили його.

Собаки розвернулися й пострибали під дерева, виляючи поміж першими тонкими стовбурами. Щасливцеве серце калатало в грудях, лапи судомно відштовхувалися від землі, і на якусь мить йому здалося, що шумоклітка вже накочується на нього й зараз утисне його простісінько в лапи Собаки‑Землі. Потім відчув, як трава й пісок під лапами змінилися на опале листя та гілляччя. Низькі гілки боляче шмагали його по морді.

«Усе, ми в лісі!»

Ніхто із собак не вповільнював бігу, аж поки всі вони не опинилися серед гущавини. На той час шумоклітки та довголапі, які були в них, залишилися далеко позаду, сердито гавкали й гарчали одне на одного десь там на узліссі. Один за одним собаки гальмували, ковзали мокрою землею й зупинялися, відсапувалися й важко водили боками. Пломінь опустився на землю там, де стояв, а Лада стривожено притислася боком до нього.

— Ти добре придумала, Белло! — гавкнув Щасливець і лизнув вухо сестри. — Вдалося! Ми втекли від них.

— Нам треба йти далі, — сказала Марта, нервово глянувши назад, у той бік, звідки долинало далеке гавкання довголапих.

Знову першим пірнув під низьке гілля дерев Дрючок, швидко пошкутильгавши на трьох лапах. Цього разу вони пересувалися вже не так швидко, але Лада все одно тривожно позирала на Пломеня, якому весь час нашіптувала на вухо щось підбадьорливе. Аж ось вона розпачливо гавкнула, і Щасливець обернувся.

Пломінь ще трохи прошкандибав і зупинився.

— Мушу відпочити, — заскімлив він. — Тож вибачайте.

— Нічого, — майже весело сказав Щасливець. — Ми вже далеко від них. Треба знайти якусь схованку. Дрючку?

— Он там починається густий бір, треба трохи ще підійти. Скель нема, але в густому гіллі можна добре сховатися.

Дрючок питально нахилив голову до Пломеня, а тоді провів їх іще кілька погонь за кроликом. Усі разом вони попленталися до густих заростей сосен і знесилено попадали на землю, важко хекаючи.

Незважаючи на густе гілля, дощ усе одно пробивався й далі намочував їхні шкури, так що жоден із собак не міг обтруситися насухо. Щоб зберігати більше тепла, вони тісно притулилися одне до одного. Беллині м’язи тремтіли від перевтоми.

— Ти впевнений, що тут нам добре переночувати? — заскімлила вона, щойно поклала голову на Мартину спину й настовбурчила вуха в бік брата.

— Я нібито нічого не чую, — відказав Дрючок, підіймаючи голову.

— А я навіть не знаю, чи ми можемо щось почути через цей дощ і вітер, — нервово підвела голову Белла.

— Може, і не почуємо, — відповів заспокійливо Щасливець, — але занюхаємо. Ти добре знаєш, як сильно смердить їхній вогняний сік. Заледве чи вдасться їм непомітно сюди підійти.

— Треба пильнувати, — сказала Лада, дивлячись на дерева й лижучи Пломеню загривок.

— Я не відчуваю нічийого запаху. — Щасливець підійняв голову й роздув ніздрі. — Справді, Ладо, ніякого…

Він похолов. У нього закрутило в носі від якогось одного запаху, який щойно таки відчув. То не довголапі, але…

— Щасливцю, — зашепотіла Лиза. — Що таке?

— Якісь собаки, — загарчав він.

Підвівшись на лапи, він стривожено ззирнувся з Беллою. Лиза напружила м’язи й підійнялася, а тоді загарчала, настовбурчивши загривок:

— Це він. Той скажений собака.

Дрючок тонко вискнув:

— Жах!

Щасливець почав повільно обертатися, пильно вдивляючись у гущавінь дерев. Але пітьма й заливний дощ усе позатуляли перед його очима, і він майже нічого не розрізняв. Ось промайнули тіні, це точно. Він дивився, а тіні ворушилися, підповзали щораз ближче: чорні обриси собак, що висліджували їх серед стовбурів сосен.

Крізь запахи болота й дощу до Щасливця пробився дуже смердючий їдкий запах, від якого він затряс головою та потер лапою ніс.

«Отруєна вода, — здогадався він. — Жах її пив. І від неї здурів».

Чи ще більше сказився.

— В ім’я Собаки‑Страху! — дикий вереск розітнув нічне повітря й відлунював від стовбурів дерев, аж поки не здалося, що він лунає зусібіч. — Я не допущу паплюження Його Імені та вторгнення на мою територію!

У Щасливця настовбурчилася вся шерсть, і він гучно загарчав:

— На чию територію? Хочеш сказати, що цей ліс — твоя територія, Жаху? І селище довголапих? Собачі Духи не дозволять такої зажерливості. Усе це просто не може бути твоїм!

— Усе, що я схочу, моє! — лютував Жах. — І я мітитиму свої угіддя кров’ю кожного собаки, що наважився перейти мені дорогу й кинути виклик Собаці‑Страху!

— Тобі бракує клепки! — випалив Щасливець, обережно повертаючись, адже намагався визначити, де серед тіней ховається Жах.

— Я роздираю кожного зухвальця, що виступить проти мене! — верескливо завивав безумець. — За велінням Собаки‑Страху! Найперше пошматую на клоччя Дрючка разом із його товаришами.

Усі тіні заворушилися водночас. З лісу з лютим гарчанням і гавкотом вискочили собаки та юрмою накинулися на них зусібіч. Щасливець, стрибнувши вперед, наштовхнувся на Марту, і ось настав суцільний хаос — собаки, охоплені панікою, несамовито крутилися й шарахалися.

— До бою! — гавкнув Щасливець. — Вони нас оточили!

Важко дихаючи, гурт його друзів швидко перегрупувався, утворив оборонне коло й відчайдушно відбивався від скажених нападників із Жахової зграї. Щасливець зацідив лапою межи очі собаці, що накинувся на нього збоку, відігнав його, але відразу зазнав нападу від іншого собаки — малого чорного Хлюпа, який повис у нього на плечі, намагаючись уп’ястися зубами в плоть. Щасливець стріпнув його із себе та схопив зубами собаку, який учепився в горло Белли. Вона завищала від болю, коли він відривав нападника, але не мав часу навіть зиркнути, що там з нею. Біля нього опинився ще один собака, зайшов з флангу, тож Щасливець, виконавши випад, приготувався до стрибка…

«Але ж ні! Це Лиза!»

Добре, що вчасно схаменувся. У темряві та ще й під дощем дуже легко можна переплутати й накинутися на друга, подумавши, що то ворог. Зграя Жаха, навпаки, цим нітрохи не переймалася. Вони просто хапали, дерли й гамселили лапами все, що рухалося: був то собака з їхньої зграї, а чи з команди Щасливця.

Ось Щасливець відчув, як зуби ворога вп’ялися в його задню лапу, і він спробував відкотитися, але той собака так міцно вчепився за його лапу, що безпорадно поволочився за ним по болоту серед кущів. А за мить він відчув, як його задня лапа з розмаху вдарилася об лапи іншої собаки, мало не зробивши підніжки та не збивши її на землю. То була Лиза, вона відскочила назад і знову пішла в атаку на ворога — билася й гарчала. Під час битви Лиза у своїй люті була по‑справжньому страхітлива, Щасливець це помітив, але він також побачив, що її боки здригаються. Їй було холодно, вона боялася, і страх ще більше її розлючував. Вона може легко втратити контроль над своїми діями.

Відкинувши нападника, Щасливець нарешті підбіг до Лизи, устромив зуби в плече її супротивника й відшпурнув його.

— Забирайся звідси, Лизо! — гавкнув він. — Ми знайдемо тебе потім.

— Ні! Я не втікатиму з поля бою.

— Лизо, ти мусиш…

— Допоможіть!

Щасливець крутнув головою в бік, звідки линув знайомий голос. Ладу притисли до дерева ворожі собаки.

— Ладо, я біжу! — Щасливець щосили вгрів лапаю собаку, що стрибнув був до його горла, і той оглушений покотився по землі.

Він стрибнув до Лади та врізався в якусь верескливу собачку, що трапилася йому по дорозі. Люто загарчавши, він спробував стрясти її із себе, але вона вчепилася в його шкуру, як та комаха‑кровопивця.

— Ладо!

Він був так близько до Лади і її нападників, що бачив їхні заслинені морди. Позаду неї колами ходив Жах, його жовті очі палали ненавистю та жадобою крові, і Щасливець побачив, що, незважаючи на її відчайдушний опір, оті троє нападників роздеруть її за лічені хвилини. Йому саме вдалося притиснути до землі нестерпну маленьку собачку й боляче вкусити її за вухо, коли почув вереск Лади, цього разу сповнений страху.

— Ні, Пломеню! Не роби цього!

Щасливець миттєво обернувся й одразу побачив, як Пломінь із гаркотом увалився серед собак, що напали на Ладу. Закривавлений Пломінь ледве волочив лапи, але відважно зробив випад проти Жаха, цілячись мордою йому в горлянку.

Жах страхітливо зарепетував:

— Убийте його! Убийте цього дурного пса!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець увірвався всередину побоїща й у паніці розкидав усіх собак, але Жах і двоє його посіпак встигли приступити до Пломеня. Вони збили дужого собаку з лап, і він, падаючи, сильно вдарився головою об стовбур дерева. Відчайдушно зарепетувала Лада, а могутній собака зник у вирі ворожих зубів і кігтів, що несамовито кусали, гарчали й дряпали.

Щасливець різко загальмував і зупинився під дощем. Він уже не бачив Пломеня під навіженим сплетінням мокрих шкур — Жаха і двох його поплічників. Мелькотіли лапи, зблискували кігті й ікла. А найгірше — він бачив, як текла кров і, змішавшись з дощем, утворювала цілі калюжі. Щасливець відчув недобрий запах жовтої крові й слабкості, що витікали з багатьох ран.

— Пломеню, ні! — це Лада налетіла на купу собак, що несамовито борсалися, але один з них розвернувся та встиг на неї накинутися. Йому взявся допомагати другий Жаховий зграйник, вони обидва відтягли її набік і притиснули до землі, а Жах мотлошив обм’якле тіло Пломеня.

Зате Щасливець тепер бачив, кому можна завдати ударів і в кого встромити свої ікла. Він напружив м’язи, щоб стрибнути на Жаха, але промайнула тінь і відкинула його. Усім своїм тілом налетіла на Жаха Лиза, стиснула щелепи в нього на загривку і, борюкаючись, відтягла його від Пломеня.

Обоє разом упали на землю, Лиза стискала зуби на Жаховій шиї. Вона встромила свої кігті в землю й тягла його набік, а тоді з розмаху впала на безумного собаку, щоб притиснути його згори, попри те що він клацав зубами й намагався її вкусити.

Задніми лапами Жах безпорадно дриґав у багнюці, яка забризкувала їхні шкури, але Лиза теж не відставала, кігтями задніх лап добряче поскородила йому бік. Усією своєю вагою налягла на його голову, штовхаючи в багнюку.

Щасливець уже розтулив був пащу, аби гавкнути до неї, щоб вона його відпустила, але слова застрягли в пересохлому горлі.

«Нехай вона його доконає. Нехай помститься за Пломеня!»

Пломеню! Щасливець помчав до товариша. Собаки, що напали на Ладу, повтікали, щойно вона роздерла одному з них морду. Зіп’ялася на лапи й підскочила до Пломеня ще до того, як до нього підбіг Щасливець, упала на бік біля нього й заходилася відчайдушно зализувати його рани.

— Пломеню, я вже тут! Я вже тут, — скімлила вона й тягнулася мордою, щоб лизнути його в щелепу.

Коли Щасливець різко зупинився, здійнявши купу брудних бризок, Лада миттєво розвернулася й люто загарчала, але відразу впізнала Щасливця та знову обернулася до пораненого друга.

Щасливець перелякано дивився на Пломеня. Його боки досі здіймалися й опускалися, він дихав, але якось дуже уривисто й неглибоко, а його язик вивалився в болотяну мішанину. Лада знову зализувала його бік, раз за разом відпльовувалася й відкашлювалася. Вона безпомічно обернулася до Щасливця.

— Дуже погана кров! Що з ним таке, Щасливцю?

— Не знаю. То щось наробили йому довголапі…

— Так, але чим йому можна зарадити? — у відчаї вона схилила голову на Пломеневі груди.

— Ой, не знаю, Ладо, — вискнув Щасливець. — Не знаю.

Люте верескливе гарчання змусило його обернутися. Лиза! Вона лежала на боці, а Жах видерся з‑під неї та налягав згори, стискав шию заслиненими щелепами. Утім Лиза була прудкою і спритною. Вона вигнула шию та вирвалася від його зубів, а тоді вивернулася, і її гнучке тіло звільнилося від ворога. Вона перекотилася на живіт.

— Ні, Лизо! — Щасливець рвонув до неї. — Не обертайся до нього спиною!

Але було вже пізно. Жах вискочив їй на спину, придавив до землі та стиснув щелепи в неї на шиї. Лиза заверещала від болю.

З ревом Щасливець рвонув до Жаха й накинувся всім тілом на нього, схопивши за найближчу частину плоті. Нею виявилося подерте вухо скаженого собаки. «Отак тобі!» Він безжалісно зімкнув зуби, а Жах заверещав і почав сповзати з Лизи. Щасливець перевернувся разом з ним, зуби не відпускали вуха, відтягуючи Жаха подалі від Лизи.

Жах звивався й дряпав лапами, а тоді силою вирвав вухо, і Щасливець відчув, як струмінь крові бризнув йому в морду. Ковзаючи й похитуючись, Жах зіп’явся на лапи та страхітливо заревів від люті.

«Він не відчуває болю, — здогадався Щасливець, і всередині в нього щось ніби обірвалося. — Та він геть пришиблений, несповна розуму! Собака‑Страх позбавив його відчуття болю? А може, його божевільні байки не суцільна брехня?»

Щасливець затрясся, але не мав часу морочити собі голову всілякими здогадками. Жах пронизливо заверещав і пішов у наступ.

Напружившись усім тілом, Щасливець опустив голову й гарчав, але Жах так і не дійшов до нього. Знову стрибнула йому навперейми Лиза, з розмаху вдарила Жаха головою, вони похитнулися й покотилися в навіженому мельканні кігтів і зубів.

«Вона дуже хоробра!»

Від гордості та водночас від страху за Лизу в Щасливця запекло під серцем. Хай би якою хороброю вона була, але, якщо не буде обережною, то безумець її вб’є!

— Лизо! Досить!

Усе навколо них засяяло сріблистим світлом, обриси Лизи й Жаха взялися сліпучим блиском. Блискавець. У небі заплигав Собачий Дух, пронизавши своєю яскравістю все гілля, а Лиза й Жах знову зіштовхнулися в герці.

Якусь мить Щасливець нічого не бачив. Коли спалах Блискавця погаснув і до нього повернувся зір, він уздрів, що щелепа Лизи зчепилася зі щелепою Жаха. Обоє вдарилися об землю, а тоді Лиза щосили крутнулася й відірвалася від нього.

Щасливець перестав дихати. Молода лютопсиця несамовито затрясла головою та випустила з пащі шматок плоті в болотяне місиво. Її боки, мокрі від дощу, поту і крові, здіймалися й опускалися, а сама вона переможно втупилися у свого ворога.

Щасливець рушив уперед, побоюючись, що Жах підійметься та знову накинеться на неї, але він не підійнявся. Лежав і смикався всім тілом, кров струмком витікала з його пащі в мокру землю.

Тепер Щасливець усе роздивився. Нижня щелепа Жаха була вирвана з його пащі. Скажені жовті очі закотилися під лоб, у горлі щось захарчало, забулькало.

Звуки сутички навколо них стихали, а тоді було чути тільки шемрання дощу, хрипке хекання натомлених собак й оте страхітливе харчання з горлянки Жаха, що вмирав.

Приголомшливо жалісливе завивання полинуло в ніч, а Жахова зграя заметушилася, зашкрябала лапами, а тоді в паніці почала драпати.

— Жах!

— Наш вожак! Наш альфа мертвий!

— Утікаймо!

Бризки болота накрили галявину, коли собаки зі зграї Жаха почали бігти, ковзати, спотикатися, намагаючись якнайшвидше втекти, і відчайдушно відштовхували одне одного плечима, прокладаючи собі шлях у темряву. Коли останній ворог із вереском пірнув у кущі, Щасливець на тремтливих лапах ступив кілька кроків уперед і поглянув на Жаха. У вухах шуміло, спочатку він чув тільки власне хрипке дихання. Потім повернулися інші звуки — ще гучніші, ніж раніше.

Дрючок боязко заскімлив:

— Він помер?

— Ні, — загарчав на те Щасливець, дивлячись, як кров стікає в землю під знівеченою головою Жаха. — Але вмирає.

Марта здригнулася й відвернулася, зате Лиза підійшла ближче до переможеного ворога. Вона недбало простягла лапу, торкаючись боку Жаха.

«Вона більше не тремтить, — подумав Щасливець із передчуттям чогось недоброго. — Їй начебто вже не холодно».

Лиза схилила голову й питально глянула на Щасливця:

— Зробити так, щоб цей скажений собака вже точно ніколи на нас не напав?

Щасливець похолов. Її запитання було дуже щирим і чесним.

«Вона хоче нам допомогти, — сказав про себе Щасливець, вдивляючись у її ясні, чисті очі. — Хоче нас захистити…»

Він захитав головою.

— Ні, — гавкнув Щасливець. — Після такої рани не виживають. Залиш його Собаці‑Землі. Вона зараз його забере до себе.

— Собака‑Земля вже давно його до себе запрошувала, — загарчала Лиза, перевернувши лапою закривавлений шматок Жахового вуха. — Сподіваюся, вона його покарає.

Не встиг Щасливець ще промовити й слова у відповідь, як несамовитий вереск сколихнув повітря:

— Пломінь помирає. Він помирає. Допоможіть!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки ніби вийшли з якогось страхітливого гіпнозу та щодуху помчали до Лади, яка скорботно лежала біля Пломеня. Величезний собака із затуманеними очима намагався зіп’ястися на лапи, але його зусилля були марними, і він різко впав на землю, оббризкавши багнюкою себе й Ладу.

Нарешті почав ущухати дощ, але вітер далі стрясав краплі з гілля дерев, і тепер ще виразніше відчувався сморід крові Пломеня. Серце у Щасливця заквилило, на груди ніби ліг важкий камінь. Здавалося, сам Собака‑Ліс шепоче до нього, що надії для одужання Пломеня вже нема. Якби вони були десь біля місця, де жили оті «лікарі», про яких розповідала Белла, то, може, його ще б і врятували…

Але вони були в хащах, посеред соснового бору, і єдиними довголапими, які тут жили, були ті, через яких Пломінь якраз і помирав.

Тужливе завивання Лади сповнилося великого болю, і вона ще міцніше притислася щокою до голови друга.

— Пломеню, — шепотіла вона. — Будь ласка. Ти такий сильний. Ти завжди був сильним. Ти щойно переміг Жаха… будь ласка, здолай ще й цю хворобу.

— Жах був ззовні, — з пащі Пломеня булькнула кров, а голос він мав захриплий та надривний. — А це всередині мене, Ладо. Я не можу із цим боротися.

— Ти можеш. Мій сильний Пломеню. Будь ласка, спробуй.

Лада міцно зажмурила очі й пригорнулася до нього. З величезним зусиллям Пломінь підійняв голову й носом торкнувся голови вірної подруги.

— У цій битві мені не перемогти, Ладо. Я помираю.

Убита горем Лада завила пронизливо та скорботно:

— Не кажи так. Бо ще Собака‑Земля подумає, що ти хочеш померти. І забере тебе!

— Так, Ладо, — сказав він тихо. — Вона забере мене. Я вже не маю виходу. Мій час настав.

Рівно й дуже сумовито мжичив на собак дощ, а вони стояли намоклі та закривавлені, із затиснутими між лапами хвостами. Крізь гілляччя над головою пробивалося місячне світло, воно виблискувало й переливалося в калюжах. Дрючок незграбно лежав на животі, його очі були сповнені горя. Лиза, яка чатувала над Жахом, що помирав, дивилася на Ладу біля Пломеня й тремтіла.

— Щасливцю, — прошепотіла вона. — Треба йому якось допомогти.

Марта легенько штовхнула її в плече:

— Не можемо, Лизо. Тут нічим не зарадиш.

— Марта правильно каже, — пошепки промовив Щасливець і ступив крок назад. Він підійняв голову й окинув поглядом друзів. — Залишмо їх наодинці. Нехай Лада попрощається з Пломенем. Потім… — зітхнув він. — Потім вирушаємо в дорогу. Вертаємося до нашої зграї.

Дрючок важко зіп’явся на лапи — він, Марта й Белла попленталися подалі від страхітливої сцени прощання, а Лиза залишалася на місці. Її погляд уклякнув на Пломені, але вона далі чатувала над Жахом.

— Лизо, — обернувся до неї Щасливець. — Ходімо звідси.

— Я пильную за Жахом, — загарчала вона.

Щасливець зітхнув.

— Він уже нікуди не піде. Дай Ладі й Пломеневі побути наодинці.

— Але…

— Кажу тобі, ходімо, — у його голосі прозвучав натяк на веління.

Зневажливо глянувши на Жаха, Лиза дуже неохоче покинула свій пост і подибала до решти собак, що стояли на поважній відстані від двох друзів, які прощалися назавжди. Щасливець, Марта, Белла й Дрючок сиділи на задніх лапах, дивилися чи то одне на одного, чи то в землю. Надокучливо накрапав дощ, Собака‑місяць підійнявся вище й ледве пробивався крізь хмари, і якоїсь миті Щасливець відчув, як об нього обперлася Лиза. Нарешті вона вмостилася, він відчув її теплий бік, тож поглянув на неї, і вона сонлива здалася йому дуже ніжною і лагідною, ніби знову стала цуценям. Невже це та войовниця, лютопсиця, яка щойно вирвала щелепу в іншого собаки?

Йому просто не вірилося, і якби він сам цього не бачив, то посміявся б із кожного, хто йому про таке розповів би. Підвівши очі над її лискучою, намоченою дощем головою, він зустрівся із сумним поглядом Белли.

— Бачиш, Щасливцю, — заскімлила тихо його сестра, — усе було намарно. Даремно ми прийшли сюди. Пломеня ми не врятували.

Щасливець ковтнув слину, але погляду не відвернув.

— Не думаю, що ми марно витратили час, Белло. Не могли ми залишити Пломеня в довголапих.

— Але ми його все одно втратили.

— Так, я знаю. Але ми спробували. І до певної міри ми все ж таки його врятували. Пломінь помре вільним біля своєї подруги.

— А ще ми вбили Жаха, — раптом сонно пробуркотіла Лиза.

Вона виставила язик і облизала свою закривавлену пащу.

У Щасливця затремтіла шерсть, але він кивнув головою, погоджуючись.

— Може, хоч тепер Жахова зграя заживе як належить. Бо яке вони мали життя з отаким вожаком?

— Я нізащо б не пожертвувала Пломенем заради них, — сумно зашепотіла Белла. — Чи заради отих звільнених тварин.

— І я б не пожертвував, — заскімлив Щасливець. — Але так сталося. Ми тепер також знаємо, наскільки небезпечні жовті довголапі. Ми знаємо, де розташований їхній табір, і обходитимемо його десятою дорогою. Бо вже бачили, що сталося із собаками, які потрапили до їхніх лап. — Він підійняв морду, принюхуючись до вітру, що повівав із соснового бору. — Щодо інших тварин — лисиць, койотів і гострокігтих, — зрозуміло, що вони не стануть нашими друзями. — Аж тут він побачив, що від згадки про лисиць Белла трохи зніяковіла. — Але я все одно волію, щоб ті тварини блукали собі лісом і не сиділи в клітках, де їх мучили б й отруювали оті злі довголапі.

— Згодна, — прошепотіла Белла й лягла долі, поклавши голову на землю. — Це не вартує Пломеневого життя.

— Не вартує. З усього цього ми маємо винести урок і в майбутньому ще більше захищати свою зграю. Це також чогось варте, хіба ні?

— Щасливець правильно каже, — раптом підвелася Лиза, і Щасливець засумнівався, чи вона взагалі спала. — Аякже, смерть Пломеня — це дуже страшно, але зграя багато чого дізналася й багато чого навчилася. Втрата тільки згуртує нашу зграю.

«Вона така молода, а вже так мудро про все розмірковує», — подумав Щасливець, лизнувши її в ніс. Вона вперше побачила, що таке смерть, коли померла її мама‑собака, а тоді досить довго жила поряд з померлим цуценям. Лиза народилася в тіні Собаки‑Землі, одразу після Великого Гаркуна. Можливо, тому вона й боїться смерті значно менше, ніж могла б…

Добре це чи погано? Щасливець не міг сказати однозначно.

Страхітливе, пронизливе завивання перервало його невеселі думки — усі собаки повернули голови в бік Лади, яка сиділа на задніх лапах біля нерухомого тіла свого друга.

— Пломінь, — гавкнула Лада у великому смутку. — Він помер. Нема мого друга.

Нерішуче потягнувся Щасливець до Лади, усім своїм теплом притиснувся до її боку, що здригався. Легенько лизнув її у плече.

— Ладо, — мовив він тихо. — Цього не повинно було статися. Тепер його захистить уже Собака‑Земля.

— Треба передати його Собаці‑Землі, — загарчала Лада, і її голос надірвався. — Я отак не залишу його лежати.

— Аякже, Ладо. — Щасливець носом торкнувся її шиї. — Ми допоможемо.

Земля була м’якою — болото вперемішку із сосновими голками, і це дуже полегшувало роботу з порпання лапами ями, на дно якої весь час прибувала вода. На допомогу прийшли також Марта з Беллою, вони вибирали глевку землю, аж поки вона купою не нависла над глибоким ровом. Дрючок пошкандибав на край ями, зазирнув сумно вниз.

— Вибач, Ладо, що не допомагаю, — заскімлив він, — просто моя передня лапа…

— Нічого. — Вона підвела замурзану землею морду й лизнула трилапого собаку. — Знаю, що ти любив Пломеня, і якби міг, то обов’язково допоміг би.

Дуже обережно вони відтягли тіло Пломеня до краю ями та скотили його вниз. Довго вони всі дивилися на нерухомого друга перед тим, як почали задніми лапами скидати мокру землю назад у яму.

— Собако‑Земле, — заскімлила Лада. — Прийми мого Пломеня. Подбай про нього. Поверни його світові.

Щасливець схилив голову на її спину, скорботно заплющив очі.

— Вона подбає про нього, — сказав він.

Сподівався, що сказав переконливо. Але насправді він уперше у своєму житті не мав певності в милосерді Собаки‑Землі. «Як можуть Собачі Духи настільки жорстоко до нас ставитися? Якщо вони існують, якщо вони все бачать, то чому допускають, щоб такі страхіття ставалися?» З відчаю він тихо заскімлив.

— Як бути із Жахом? — Белла ступила крок від Пломеневої могили.

А де Лиза? Щасливець зрозумів, що майже забув про неї в метушні, коли взявся за поховання Пломеня. Зморщив чоло й заходився шукати її очима.

«Вона не допомагала. Чому?»

— Скажений собака помер, — гавкнула вона. — Нарешті. Копаємо йому яму?

Щасливець закліпав очима, переводячи очі з Лизи на Жаха. Мертвий альфа був безформною масою на мокрій від дощу й крові землі, у ньому було важко впізнати собаку. Здавалося, ніби дощ уже хотів сам його змити.

«Ми знали, що він помре», — подумав Щасливець.

Він підвів погляд на Лизу. Її очі були спокійними, добрими і ясними. Здивована його пильним поглядом, вона нахилила голову набік і нашорошила вуха.

Жах не міг вижити після настільки серйозного поранення. Це всім було ясно.

Лиза повільно захитала хвостом, вагалася. Дещо збентежена, вона тихо запитально заскімлила, дивлячись на Щасливця.

«Для Жаха, може, і ліпше, що він помер».

Але щось непокоїло Щасливця в трупі Жаха. Невже він поворухнувся? Чи змінилося положення його тіла, бо він ніби якось інакше був розпластаний? І ніби іншим був вираз його вирячених очей?

Ні, Лиза не могла. Не було потреби.

Чи таки могла?

Собака‑Сонце пробивався мерехтливим золотом крізь гілля дерев, коли втомлений невеликий гурт собак знову вирушив у дорогу. Принишклі, натомлені, вони ледве волочили лапи по просяклій дощем землі.

Лада йшла попереду, не озираючись, голову задерла високо, а вуха мала похнюплені, хвіст опущений. Услід за Щасливцем тягнулися Марта й Белла, вони весь час трималися разом та сумовито мовчали.

Дещо позаду Дрючка самотньо йшла Лиза, ледь помітно посмикувала хвостом, вуха тримала нашорошені. Щасливцеві наразі не хотілося її наздоганяти. Вона, здавалося, поринула в думки.

«Чи темні ті твої думи, Лизо? Я нічогісінько не знаю, що коїться у тебе в голові…»

Трохи відставши, Щасливець пішов поруч із сестрою. Белла зиркнула на нього.

— Ти справді думаєш, що зможеш якось її контролювати?

Здивовано він підійняв вухо, але так і не глянув на Беллу. Натомість уперся поглядом у Лизу, яка спокійно йшла собі далі.

— Не знаю, — нарешті пробуркотів у відповідь він. — Може, мені не потрібно її контролювати. Вона однозначно стане великою войовницею. Усі собаки роблять те, що мають робити, — виживати. Хіба не так?

— Ти вважаєш, що цього досить? — Белла нашорошила до нього вуха.

Щасливець зітхнув:

— Усі ми стаємо безпощадними, коли б’ємося, правда? Інстинкт пробуджує в нас хижака.

— Тут було інакше, — обережно заперечила на це Белла.

— Трохи так, як ти кажеш. Тут було… — Щасливець сумно захитав головою. — У ній — інстинкт убивці. І він виявився в сутичці з Жахом, чи не так?

«Досі не можу позбутися відчуття, що там усе‑таки щось сталося, після того як сутичка закінчилася. Щось відбулося, поки я не бачив… Навіть якщо так, то що з того? Я не чув ані несамовитого гавкання, ані якогось гарчання. Чи вбивця залишається вбивцею навіть тоді, коли смерть він учиняє з милосердя?»

Ідучи дещо попереду, Лада зупинилася, поглянула на небо та якось відчужено сухо зітхнула:

— Собака‑Сонце вже майже закінчив свою мандрівку. У пору Багрянолисту небом він ходить недовго, бо, видно, йому не подобається настання холодів. Він завжди ніби хоче підпалити дерева, але не може їх піймати.

Щасливець лизнув її легенько у вухо.

— Скоро настане не‑сонце. Нам треба розбивати табір, — сказав він. — Усі дуже втомлені.

— Як гадаєш? Знову піде дощ?

У Щасливця стиснулося серце від смутку в голосі Лади.

— Не думаю. Небо чисте. Ляжемо он під тими деревами та вдосвіта знову рушимо в дорогу.

— Треба оплакати Пломеня, — прошепотіла Лада. — Коли збереться вся наша зграя.

Вона зробила своє щовечірнє сноколо, була дуже втомлена, тоді вгніздилася на сухому листі й заплющила очі.

— Ми заспіваємо Собачим Духам, щоб вони не забували про нього й завжди йому допомагали, завжди вказували йому дорогу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ліс був по‑особливому мовчазний у час не‑сонця — навіть без ледь чутного шерхотіння комах і шепоту вітру, які могли б порушити сон собак. І все ж таки Щасливець спав дуже неспокійно, часто прокидався, перевертався з боку на бік, крутився. Кожна гілка й крихітний камінець, здавалося, боляче впиналися йому в шкуру. Йому снилися якісь дивні й страшні речі: Собача Громовиця вперемішку з видіннями сутички зі зграєю Жаха. Він боявся, що тільки‑но міцно засне, як йому знову насниться котрийсь з отих снів. Його непокоїла навіть непорушність дерев.

Щасливців неглибокий сон урвав новий звук, і він підвів голову.

«Кроки. Зовсім близько».

Він якнайтихіше підвівся, не хотів тривожити вимучену Ладу. Невже це хтось із Жахової зграї підкрадається, щоб помститися?

«Ні, кроки віддаляються». Покліпав очима, вдивляючись у темряву, і побачив рухому тінь.

«Це Лиза! Кудись іде».

Може, хоче розім’яти лапи або встала просто так, але Щасливцеві дуже хотілося не випускати молоду лютопсицю зі свого поля зору. Тихенько він потупцював за нею і наздогнав біля підніжжя невисокого пагорба. Лиза обернулася, закліпала очима, але не була здивованою і ніби й не почувалася винною.

— Що ти робиш, Лизо? — прошепотів він.

Вона поглянула неначе повз нього в глиб лісу.

— Нічого, Щасливцю. Просто хочу побути на самоті. Почуваюся… винною, — зітхнула вона.

Від нової підозри в нього шерсть стала дибки.

— Винною в чому?

— Навіть не знаю. Усі якось так почали на мене дивитися. Дуже дивно, от і все. Ніхто нічого не каже, але я відчуваю. Зграйники думають, що я погана, хіба не так? Зла й порочна, як Жах.

Щасливець облизав пошерхлі губи, усередині в нього все перевернулося.

— Якщо чесно, Лизо, то мене дуже здивувало те, як ти билася із Жахом. Я не кажу, що неправильно, — поквапився він додати, — але ти не стримувалася анітрохи.

— А мені треба було стримуватися? Отож тому я лиха? — Її схвильовані темні очі зустрілися з його очима.

— Ні! Я впевнений, ти не така, — сівши на задні лапи, він дивився просто на неї. — У тобі є багато гніву, але це й не дивно. До того ж ти палко віддана зграї, ти дуже пристрасна. Ти хочеш захистити своїх друзів. Тут нема нічого злого.

— Але… гадаю… що я могла б стати такою, — вона здригнулася та заплющила очі, — як Бритва.

— Лизо, — легенько торкнувся він носом її шиї. — Ось тому я і хочу, щоб ти завжди була поруч зі мною, поруч з нами. Залишайся у зграї. Без зграї твоя лють може здолати тебе, оволодіти тобою. Розумієш?

Лиза пововтузилася, лягла на живіт і благальними очима дивилася на нього знизу вгору.

— Я не стану такою, як Бритва, — прошепотіла вона затято. — Не хочу! Я хочу стати хорошою войовницею і хорошою зграйницею, а не смертоносною вбивцею. Хочу бути хорошою!

Щасливець пристрасно сперся мордою на її голову й зажмурився, намагаючись не зважати на в’їдливу непевність. Набридливий голос у голові знову і знову його запитував, як отака природна вбивця може бути настільки добросердною.

Він подумав, здригнувшись, про те, що сказав би Альфа, якби побачив, як Лиза б’ється із Жахом? Що сказала б Солодуня?

Буркотливий настрій помалу минувся, і в грудях він відчув приплив іншого відчуття — запекло від гніву. Не знав, що вони сказали б. Але він знав, і то дуже добре, що вони мали б їй сказати. Вони мали б їй подякувати за все. Вони мали би бути вдячними.

«Лиза — це єдина причина, запорука того, чому собаки, які пішли з дикої зграї, тепер мають змогу повернутися».

— Послухай мене, Лизо. Ми не врятували Пломеня, але ми всі померли б, якби не ти. І я подбаю, щоб усі собаки це зрозуміли.

Вона підійняла голову, очі заяскріли вдячністю.

— Справді?

— Ходімо зі мною, Лизо, — тихо промовив він і легенько підштовхнув її, щоб вона встала на лапи, а тоді повів її туди, де спала решта собак.

— Дякую, Щасливцю.

Лиза позіхнула та зробила сноколо.

Вони разом повлягалися, згорнулися калачиком, і він відчув, як її м’язи розпружилися, а дихання стало глибоким. Невдовзі побачив, що вона заснула.

Щасливець також хотів заснути, але не міг. Попри всі заспокійливі слова, сказані Лизі, у його голові знову залунав застережливий голос сумніву. Щойно він заплющував очі, як бачив Лизу, що стоїть з напруженими лапами над трупом Жаха. Жах конав повільно, поволі стікав кров’ю, а тоді враз помер.

«Що сталося, Лизо? Що ти накоїла?»

Коли довга вузька смужка блідого світанку освітила дерева, собаки повставали й заходилися потягатись. У Щасливцевій голові трохи паморочилося від недосипання, але він розумів, що нема чого хвилюватися. Він знав, як прогнати втому та збадьоритися.

— Белло! — вискнув він, тицьнувши в неї мордою. — Треба вполювати щось на сніданок.

Вона енергійно підвелася на лапи й подріботіла до нього. У хащах не було кроликів; птахи сиділи високо у верховітті й насмішкувато щебетали‑сокотали над головами собак, але завдяки своїй витримці й наполегливості їм удвох вдалося вистежити та вполювати кількох тлустих білок, які в час Багрянолисту робляться дуже сонними й неповороткими.

— Три білки й ласиця. — Белла принюхувалася до здобичі. — Спробуємо ще щось уполювати?

— Цього на певний час нам вистачить, — сказав Щасливець, торгаючи обм’яклу ласицю. — Небагато, але головне нині — вирушити в дорогу.

Повернувшись у табір, собаки поділилися їжею, не беручи до уваги статусу в зграї. Лада, хоча й понюхала задню частину білки, але потім відвернула голову.

— Я справді неголодна, — пробуркотіла вона. — Поділіться цим.

— Ні, Ладо, — захвилювався Щасливець і лизнув її в ніс. — Нас чекає далека дорога. Треба їсти.

Неохоче вона торкнулася шматка м’яса, але тільки для того, щоб помацати, зовсім як та гострокігта мацає впійману мишу. Кілька разів укусила та знову відсунула здобич. Обернула голову й сильно закашлялася.

— З мене досить. Більше не можу, Щасливцю.

— Добре, — торкнувся він носом до її шиї. — Я розумію.

«Але тепер, Ладо, я з тебе очей не спускатиму. Мусиш бути з нами, не хочу втрачати ще однієї собаки».

Невеличка зграя — далі натомлена, вимучена болем і горем — рушила в дорогу, цього разу надавши можливість іти попереду Марті. Невдовзі величезна чорна собака занюхала Собаку‑Річку, і Щасливець, який дивився на мерехтливу сріблясту воду, відчув, як міць повертається до його зраненого тіла.

— Нам треба йти за течією води, — сказав він, мляво хитаючи хвостом. — Недалеко вже селище довголапих, а тоді підемо по сліду, що його залишила дика зграя.

М’яка трава й земля під лапами змінилася на грубу твердокам’яну дорогу, що простяглася біля будинків довголапих. Ідучи вулицями, собаки принюхувалися до землі, шукали сліду дикої зграї. Щасливцеві здавалося, що сморід смерті став нібито слабшим, ніж раніше.

«Може, усе це тому, що з Багрянолистом прийшли холоди? А може, тому, що Собака‑Земля потроху почала забирати довголапих до себе».

І йому стало сумно, бо подумав про Пломеня в самотній могилі.

— Ми не знаємо, куди пішла зграя, — заскімлила тужливо Лиза.

— Дізнаємося, — гавкнув Щасливець. — Солодуня обіцяла залишити слід, і я їй вірю. Не переживай. Покладайся на свій ніс. — Він прояснів. — Ану почекайте! Відчуваєте знайомий запах?

Лиза недовірливо принюхувалася до землі, а тоді враз підвела голову.

— Сонечко! І Бета!

— Я достоту знав, що вони нас не підведуть. — Чи не вперше за останні дні Щасливець почувався щасливим. — Якщо запах буде стійкий, то ми їх швидко наздоженемо. От побачите!

Він відчував біль у м’язах, подушечки на лапах пекли вогнем, коли по залишеному сліду вони проминули вулиці довголапих і зайшли у вузьку долину за селищем. Як почуваються інші? Щасливець крок за кроком змушував лапи йти далі. Відчував: якщо зупиниться, то вже не зможе піти далі. Згорнеться клубком і спатиме…

Від якогось запаху закрутило в носі, і він завмер із підійнятою лапою.

— Що таке?

Белла підвела голову.

— Не знаю.

— Зовсім незнайомий мені запах, — здивовано зморщив носа Дрючок.

«Дивно», — подумав Щасливець: у повітрі витав солонуватий сморід. Він линув не від трави, не від річки й не від дерев. Здавалося, вони занюхали щось широчезне, могутнє й далеке. Він вишкірився, намагаючись зрозуміти, що це таке, але запах далі був нестерпно далеким. Нічого іншого не залишалося, як іти, хоча боліли буквально всі м’язи. Дрючок уже ледве плентався, і Щасливець захвилювався.

На чистому небі Собака‑Сонце вже ковзав за обрій, а Собака‑місяць саме підіймався в присмерку. Він був не повним, але величезним і білим, Щасливець щораз поглядав на нього. «Сьогодні ми все одно не наздоженемо зграю, — подумав він. — Інші натомлені не менше, ніж я, а вже скоро настане не‑сонце». Тим часом Собака‑Сонце згорнувся калачиком і лягав спати за небокраєм, забарвивши небо жовтогарячим золотом.

«Нам треба зупинитися. Але хочеться, щоб собаки не занепали духом від того, що нам так і не вдалося знайти своїх. Треба щось придумати й підійняти дух. Собако‑місяцю, допоможи мені…»

Аж раптом Щасливець уже знав, що має робити. Завиляв хвостом, відчув, як до лап повертається сила.

— Усім зупинитися! — гавкнув він. — Стаємо на ніч табором.

Собаки завмерли та втомлено дивилися на Щасливця.

Він обернувся до Лизи.

— Тепер зробимо те, що повинні були вже давно зробити, — гавкнув він. — Проведемо особливу церемонію.

Лиза затамувала дух, її очі спалахнули надією, і вона невпевнено облизали ікла.

— Невже ти збираєшся?..

— Так, збираюся!

Щасливець вискочив на найближчий плаский камінь. Очі у всіх собак зблиснули піднесеним настроєм.

— Друзі, подивіться на Лизу. Вона вже не цуценя, вона вже давно досягла повноліття. Разом з нами вона здолала далеку дорогу й вижила в цій страшній мандрівці. І ще, — Щасливець по черзі зазирнув у вічі кожному собаці, — вона врятувала нам життя.

Лада неголосно гавкнула на знак згоди:

— Так і є.

— Лиза виявила себе як надійна зграйниця. — Щасливець набрав повні груди повітря. — Якби Альфа був тут, із нами, то він би точно не заперечував проти проведення церемонії Найменування для Лизи.

Марта перезирнулися з Беллою:

— Щось я не впевнена.

Щасливець зморщив морду.

— Якщо він щось казатиме, то я ладен відстояти своє рішення. Якщо потрібно, то й зубами.

Поки він чекав, запала тиша. Белла схвильовано обернулася до Лади, яка зиркнула на Дрючка. Лиза не ворушилася.

«Невже вони так і не погодяться?» — подумав про себе він.

Марта підійняла очі до неба:

— Але ж повні нема.

Дрючок прочистив горло:

— І білого кролика в нас нема.

Задумливою була Лада. «Вона найстарша у зграї, її слово багато важить. — думав Щасливець. — Тепер усе залежить від неї».

Спочатку Ладин хвіст здригнувся, а тоді вона рішуче вдарила ним по землі.

Підвела голову.

— Щасливцю, я вважаю, що це гарна думка. А хто сказав, що церемонії не можна трохи змінити? Церемонії існують заради нас, а не ми — заради церемоній. Найважливішим є те, що Лиза готова прийняти доросле ім’я, вона цього дуже хоче. — Лада обернулася до молодої лютопсиці. — Так, Лизо? Ти готова?

Лиза схилилася до Лади й потім підвела голову, її очі сяяли.

— Я хочу цього понад усе на світі, — прошепотіла вона.

— Тоді вилазь сюди, — гавкнув Щасливець і зістрибнув з плаского каменя.

Камінь був не настільки високий, як той, на якому отримали свої імена Жук і Колючка, але також потопав у місячному світлі, мерехтів сріблистими прожилками.

— Ми не можемо роздобути для тебе хутро білого кролика, але маємо таки щось тобі подарувати. Нехай кожен із нас знайде, чим можна подякувати собаці, яка врятувала нас від Жаха. Вшануймо нове ім’я Лизи!

У невелику зграю ніби вдарив Блискавець і сповнив її своєю киплячою енергією. Утома не знати куди поділася, а собаки радісно кинулися поміж дерева на пошуки подарунків для Лизи.

У сяйві Собаки‑місяця найлегше було знайти щось світле. Марта прибігла з білим гладеньким камінцем у зубах і цокнула ним перед Лизою, яка стояла на камені. Серед кущів довго чалапала сюди й туди Лада, нарешті клацнула зубами й зірвала білу квітку, яку швиденько принесла. З‑під дерев пошкутильгав Дрючок, у зубах ніс палицю — Щасливець побачив, що то була досі огорнута сріблистою корою березова гілка. Белла подарувала виточений сірий листок, що виблискував у промінні Собаки‑місяця.

«Вони навіть перевершили себе, — подумав Щасливець, дуже здивований і трохи стривожений. — А що я маю покласти на камінь?»

Почав очима обмацувати землю.

«Ага! Не білий, але дуже гарний».

На узліссі ріс сучкуватий дуб, його оголене коріння поперепліталося на голій землі під кроною. Щасливець підійшов до основи стовбура й обережно підійняв маленький жолудь із шапочкою. Неквапом поклав його на камінь перед лапами молодої лютопсиці.

— Це для тебе, Лизо, — урочисто проказав він їй. — Ти молода, але мені дуже хочеться вірити, що ти виростеш великою і сильною. З глибоким корінням у нашій зграї.

Молода лютопсиця досі нерухомо сиділа на пласкому камені, ошелешена всім тим, що відбувалося. Очі вона зажмурила, а морду задерла до Собаки‑місяця. Утім Щасливець не міг проникнути поглядом у її груди, щоб побачити, як б’ється її серце.

«Що вона тепер відчуває?»

У його голові завихорилися спогади: тупотіння довголапих, жовте волосся маленької довголапої, їдкий запах дерев’яної палички із червоною головкою, страхітливий запах смерті в будинку. Стривожені вигуки й гавкання довголапих знову забриніли в його вухах — і все це допомогло збагнути одну важливу річ. Саме йому, Щасливцеві.

«Я був Щасливцем. І є. Я перебуваю у зграї собак, котрі мене люблять і поважають як собі рівного. Я допомагаю іншій молодій собаці знайти себе в житті, побачити, як влаштований світ. Я навчаю її бути частиною зграї — шляхетною та відданою».

Молода собака враз розплющила очі. Знову почав накрапати дощ, він стікав струмками по морді, зволожуючи її шерсть. Вона закліпала очима, дивлячись на інших собак, а Щасливець чекав, затамувавши дух.

Десь далеко на небі скочив Блискавець, над головою загуркотів грім. Швидше, Лизо! Поки не почали битися Небо‑Пси й за хмари не сховався Собака‑місяць…

Молода лютопсиця гордо випросталася й радісно загавкала.

— Громовиця. Я вибираю собі ім’я Громовиця.

Ураз усі зайшлися радісним гавкотом, підбігаючи ближче, щоб привітати ще одну собаку, яка отримала доросле ім’я. Навіть Лада, попри її горе, підійшла й дуже схвально відгукнулася про вибране ім’я. Тільки Щасливець не зрушив із місця й стояв, ніби врослий корінням глибоко в землю, як той могутній дуб.

Він здригнувся всім тілом.

«Авжеж, це звичайний збіг обставин».

А якщо ні? А що, коли Собача Громовиця тільки починається, саме цієї миті?

«Ох, Громовице. Невже ти опинишся в самісінькій гущавині майбутньої війни?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.