Erin Hunter

SURVIVORS

Book three: Darkness Falls

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

Гантер Ерін

Серія «Зграя»

(заснована у 2020 р.)

Книга третя: «Пітьма насуває»

Пер. з англ. Тараса Бойка

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2013

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., дизайн, 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7670-84-0

Аннотація

Змішаній зграї повідкових собак і диких псів загрожує отруйна чорна хмара… Чи, може, це величезний Небо-Пес, що попереджає про небезпеку? Рятуючись від гніву Великого Гаркуна, собаки знаходять ідеальну місцину для життя: із затишною печерою, великим лугом і чистою, спокійною річкою. Утім, і звідси їм доведеться піти… Хто ж змусить їх вирушити на пошуки нового табору: величезний страшний кудлач або зграя лютопсів на чолі з Бритвою?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Особлива подяка Інбалі Ізерлес

Присвячую Ізабеллі Мая

Пролог

Повітря розчахнулося сліпучою розпадиною, і десь далеко загуркотів грім. З неба вперіщив дощ, несамовиті потоки потекли по світлокризі. Гирк заскімлив і мордою тицьнув у живіт мами-собаки. До нього, тремтячи, притислася сестричка Скава.

— Тихенько, малята, вам нема чого боятися. — Мама-собака ніжно вилизувала щенячі вушка.

Гирк підняв мордочку і слухав заспокійливий мамин голос. Аж тут новий спалах осліпив його на мить — і знову все поглинула суцільна темрява. Шерсть на карку настовбурчилася, брат і сестри Гирка заскімлили і ще міцніше притулилися одне до одного.

Мама-собака однією лапою згребла усіх ближче до себе, легенько притисла і впевненими рухами продовжила їх вилизувати.

— Знаю, що дуже гуркоче, але це лише гроза. Небо-Пси і Блискавець так змагаються-забавляються. Для них то розвага.

Знову навскіс неба спалахнув Блискавець, а тоді загуркотів грім. Завихорився вітер, завив над головами. Щось не дуже все це скидається на забаву.

 — А вони там не покусаються? — запитав Гирк, згадавши, як мама-собака наказувала гратися так, щоб не нашкодити одне одному.

— Ні, не покусаються. Це вони пустують. — Мама-собака по черзі торкнулася носом кожного малюка. — Колись Небо-Пси були щенятами з одного приплоду, так само, як ви, а Блискавиць — їхній найближчий друг. А друзі й брати, хай би що між ними ставалося, завжди порозуміються, завжди тримаються разом.

— Але вони так гримають, ніби сердяться, — запхинькав Зойк.

— Ти точно знаєш, що вони лише бавляться? — і собі спитала Гавка.

— Та певно, що знаю, — твердо відповіла мама-собака. — Ану, тепер спімо. Ще трохи, і Небо-Пси також повлягаються та поснуть.

Щось у її голосі змусило Гирка зазирнути в глибокі карі очі, у той час як його брат і сестри вмощуватися й тулилися якнайближче до мами, щоб добре чути заспокійливе биття її серця.

Мати відвернулася й непорушним поглядом вдивлялася крізь світлокригу туди, де нещодавно визирав Собака-місяць, перш ніж зник у темному мокрому небі. Гирк побачив у її очах якийсь невловимий натяк на сумнів. А чи то йому лише здалося?

Чуючи, як посапують і похропують брат і сестри, він і сам помалу хилив голову. Хотілося ще щось спитати в мами-собаки про Небо-Псів, але його вже оповивав сон. Гирк незчувся, як поклав голову на лапи голову й заплющив очі.

Коли Гирк прокинувся, то гроза вже пішла далі, але дощ не вщух. Було темно, брат і сестри спали, зусібіч притиснувшись до нього м’якими теплими тільцями. Гирк аж здригнувся від страху, коли зрозумів, що мама кудись пішла. Він занюшив повітря і вловив мамин запах ще до того, як побачив у сутінках її темну постать.

Мати-собака дивилася на дощ, що торохтів по світлокризі; голову вона задерла в небо, наче чатувала. Злегка замахала хвостом, коли Гирк рушив із місця, а тоді обернулася. Тепер він уже не сумнівався: в маминих очах був страх.

Гирк щодуху помчав до мами, але зупинився за кілька кроків.

— Мамо, це не якась забавка-іграшка, еге ж? Тут щось інше. Щось гірше, так?

Вона похнюпилася.

— Ти забагато помічаєш, Гирку. Забагато як для щеняти. — На мить обоє підвели очі на світлокригу, але за нею стояла пітьма. — Я бачила не одну грозу. Гроза є гроза, але в повітрі відчувається… щось недобре. Небо-Пси воркочуть якось ніби глибше. Мабуть, вони направду тільки бавляться, але, можливо…

Гирк уважно дивився на маму, чекаючи, що вона скаже далі.

— Можливо, вони сердяться.

Малюк затремтів:

— На що сердяться? На кого сердяться?

— Не знаю, Гирку, — зітхнула мама. — Може таке бути, що якийсь собака чимось їх засмутив, і вони нагадують нам про свою могутність.

Щеня широко розплющило очі.

— Чим собака міг аж так розізлити Небо-Псів? Але ж Блискавець — то найперший друг собак. Він не зробить нам чогось лихого, правда?

— Ти слушно кажеш. Блискавець і Небо-Пси захищають нас. То, певно, щось інше. Собачі духи мають найгостріший нюх, найчутливіші вуха і найпильніші очі. Мабуть, вони відчули небезпеку. І тепер гарчать, щоб і нас попередити про неї.

— Про небезпеку? Але ж ти казала, що все добре! — Гирк підібгав хвоста. — Чому ти казала, що все це дурниці, що нема чого боятися?

— Я лише розмірковую. Можливо, це тільки вітер і дощ, то чого нам боятися?

Мама-собака нагнулася, щоб лизнути сина в ніс.

Той спритно відхилився й зазирнув їй у вічі:

 — Але якщо нависла якась небезпека, то чи не ліпше для нас буде, якщо ми про неї знатимемо? Бо як тоді захищатимемося?

— Страх собаці не порадник, — відповіла мама-собака. — Хай би що там сталося, Небо-Пси нас захистять.

У темряві за світлокригою знову гримнуло. Здійнявся вітер, вперіщив дощ. Гирк заскімлив і сховав голову між маминими лапами. Він завжди захоплювався Блискавцем — хоробрим, відданим собакою, який серед Небо-Псів почувався, немов серед власної зграї. Тепер Гирк розгубився. А що, як собачий дух теж чомусь розгнівався, ба навіть чогось злякався?

— Не переживай, Гирку, — мовила мама. — Я впевнена, що Небо-Пси просто дужче, ніж зазвичай, роздурілися-розпустувалися. Нічого лихого вони нам не зроблять…

Тепер він переконався: мама так каже, аби заспокоїти, і вже не хотів ні про що допитуватися. Ліпше вірити в те, що всі вони в безпеці, а Небо-Пси втихомиряться і мирно поснуть.

— І вони зчиняють такий страшенний шум, коли отак дуріють-пустують.

Мама тицьнула його носом у щічку:

— Аякже, зчиняють. Вони — могутні Небо-Пси. А ти хочеш, щоби вони тихенько бавилися.

Вона легенько підштовхнула Гирка до брата й сестер, зробила щоденне сноколо і вмостилася поруч. Гирк іще раз зиркнув на світлокригу, по якій тарабанив і стікав дощ. Він улігся біля Скави; та щось прогугнявила, але не прокинулася.

А вітер надворі завивав і бився. Гирк настовбурчив шерсть, а тоді заплющив очі. Він затремтів усім тілом, коли згадав мамині слова, що Небо-Пси так завивають, аби попередити про небезпеку.

Що ж таке лихе могло настільки стривожити Небо-Псів?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець задеревів, лише лапи тремтіли. Серед собак, що стояли колом, запала гнітюча тиша.

На широкій вовчій морді Альфи не відбивалося жодної думки, жодного почуття. Він випростався на своєму камені, грізно нависаючи над двома зграями. Збоку біля нього на траві заклякла чарівна прудкобігунка Солодуня — вона втупилась поглядом у Щасливця. А той не смів звести на неї очі.

Малий плосконосий Скигля роззявив пащу й вивалив язика.

— От бачте, треба було мене слухати! Міський пес за нами шпигував і геть усе доповідав повідковим. Уночі він здибався з отією, ну, з отією, що схожа на нього! — Він головою показав на Беллу, яка так люто зиркнула у відповідь, що курдуплик знітився і принишк. — Я все бачив… — пробелькотів він і замовк.

Щасливець з останніх сил намагався тримати хвіст догори. Не міг він стояти отак із опущеним хвостом, скорений. Це буде проявом слабкості і стане його кінцем в очах жорстокої дикої зграї.

Усі вони чекали на пояснення, але що він міг сказати на свій захист? Він таки шпигував за ними — усе було саме так, як розповів Скигля. Але він не міг собі навіть уявити, що Белла скористається інформацією і нападе на табір дикої зграї.

Щасливець уважно придивлявся до собак, що стояли довкруж нього.

«Що мені робити? Якщо виставлю на показ свою відданість зграї повідкових собак, то дикі пси мене вб’ють. Але як я можу відвернутися від повідкових, коли вони в біді? Белла моя сестра…»

Він так багато пережив із повідковими! Але ж дика зграя прийняла його за свого. Разом вони співали у Великому Завиванні, а собачі духи приходили на його поклик. Він відчув усю силу зв’язку з ними, навіть коли обурювався жорстокими порядками владного Альфи.

І ще є Солодуня… Він крадькома зиркнув у її бік, і їхні погляди зустрілися. У її очах він побачив біль, сум’яття й надію.

Солодуня підвела голову.

— Щасливець хоробро бився, захищаючи цуценят від лисиць. Хай би що він робив раніше… він не повідковий собака. Він один із нас. Він належить до дикої зграї. — Оксамитові вуха смикнулися, і вона відвела погляд. Попри відважно сказані слова, її голос був невпевнений.

«Говорила так, ніби їй хотілося повірити в те, що вона каже, — подумав Щасливець. — Їй хочеться вірити, що я саме такий, яким вона мене вважає…»

Щасливець вдячно гавкнув, хоча й не мав певності, на кого йому тепер покладатися.

Він поглянув на сестру. Белла невідривно дивилась на нього, злегка задерши голову.

«Вона знає, що це правда. Частина мене все ж таки залишається відданою дикій зграї».

На мить відчув себе винним. А тоді згадав, що до дикої зграї він пішов передусім якраз тому, що про це просила Белла! І саме вона привела лисиць у їхній дім! Вона утнула велику дурницю, коли довірилася цим хитрим істотам. А ті зрадили її, щойно опинилися в таборі: напали на Ладу й намагалися зжерти її малят. Щасливець пригадав, як собаки з обох зграй помчали з поля битви рятувати щенят від лисиць — спочатку Ритка, тоді Чванько, і вже потім решта собак. Вони згуртувалися й вигнали з табору підступних лисиць. Діяли разом, як одна велика зграя…

Щасливець зауважив, що Лада і Пломінь стояли на кілька кроків позаду інших, а їхні вцілілі щенята — Непосида й Носа — бавилися біля батьків. Гіркий смуток стиснув Щасливцеві груди, коли він пригадав те страхіття, той рейвах і несамовите гавкання, скавучання і кров тих, кому не судилося вижити: маленькому безпорадному Пухові й бідолашному Чванькові.

Низьке гарчання заклекотіло в горлі Альфи:

— Щасливець, може, і прислужився нашій зграї, але це анітрохи не виправдовує його зради. І що ти скажеш тепер, міський собако?

Щасливець заходився вилизувати лапу в тому місці, де її прокусила лисиця — тягнув час. Кмітливість майже ніколи його не залишала, але тепер він не знав, що має казати на свій захист.

«Коли я був псом-самітником, то жилося легше. Самітник ні перед ким не звітує. Але, видно, не судилося мені бути самітником».

У горлі зробилося так сухо, що він ледве ковтнув слину.

— Так, це правда, що я допомагав обом зграям… — почав був Щасливець.

Аж тут Стрілка, струнка коричнево-біла собака-мисливиця, загарчала, а за нею одразу ж почали гарчати її довговухі родичі — Дрючок і Стриба. Ще недавно вони були його товаришами-мисливцями, а тепер із настовбурченими карками люто позирали на нього. У Щасливця раптом з’явилося величезне бажання отак зірватися з місця і чкурнути до лісу. Якби так учинив, то вже ніколи не мав би змоги повернутися. Ні, треба триматися, треба бути відважним!

— Поступово я з вами всіма познайомився, — сказав він. — І весь час думав: а що, коли мені справді на роду написано пристати до дикої зграї? Собака-Земля випустила гаркунів; Собака-Річка показала мені стежку до чистої води; Собака-Ліс захистив мене дорогою до вашого табору. І щоразу я зустрічав друзів… Солодуню — у Пастці. Потім сестру Беллу… Навіть Небо-Пси і Собака-місяць вели мене до вас.

Стрілка далі гарчала, але інші собаки з дикої зграї принишкли. Щасливець розумів, що до нього прикута вся їхня увага.

— Ви бачили, як обидві зграї об’єдналися в битві з лисицями? — вів далі він. — Кожен був на своєму місці — не лише великі собаки, як-от Пломінь і Марта, але й менші, як Хапа і Ритка. Собаки з різним минулим — дикі й повідкові… — він замовк й обвів поглядом собак довкола. — Ви навіть не знаєте одне одного, але безстрашно билися за одну справу. Можливо, собачі духи навмисне привели мене сюди, щоб об’єднати наші зграї?

Альфа невдоволено скривився й загрозливо загарчав, а от Хапа, біло-коричнева мисливиця, схоже, замислилась. За кілька кроків від неї біля своїх уцілілих малят стояли Лада і Пломінь. Вони перезирнулися, і Лада ступила крок уперед:

— Якби не повідкові, то я втратила б не лише Пуха, а усіх трьох щенят.

Якусь мить Альфа дивився на неї, а тоді обернувся до Щасливця. Жовті вовчі очі наче пронизували наскрізь.

— Це анітрохи не змінює того, що він нас дурив, — загарчав напіввовк. — Щасливець привів до нашого табору смерть і небезпеку. — Вожак люто зиркнув на повідкових. — Моя зграя не раз і не два приходила на підмогу цим слабакам під час битви з лисицями. Але ми не можемо дозволити собі й надалі захищати дорослих собак, які безпорадні, наче малі цуценята.

Від такої образи шерсть на Ритці стала сторчма, а Мікі в сум’ятті заходився шкрябати передньою лапою траву поряд із тим місцем, де лежала його вже незмінна довголап’яча рукавичка.

Аж тут Белла рішуче виступила вперед.

Серце Щасливця перетворилося на маленьку грудку. Якщо сестра почне сперечатися з Альфою, то ще більше його розсердить. А той, лише щоб провчити її, вмить роздере Щасливця, а повідкових просто викине геть. Проте Белла схилила голову, опустила очі й дуже шанобливо звернулася до Альфи:

— Мені страшенно шкода, що я привела до твого табору лисиць. Це було… недоумство, я вчинила по-дурному. — Її хвіст безвільно повис. — Так, я пошилася в дурні, коли повірила у шляхетність лисиць. То була фатальна помилка, і я більше її не припущуся. Але якщо говорити щиру правду, то ми просто хотіли отримати доступ до того, що ви тут маєте. Ми не хотіли нашкодити твоїй зграї.

Альфа загарчав, його вуха піднялися, а верхня губа підсмикнулася вгору й оголила гострі ікла.

Щасливець з подивом спостерігав, як Белла опустилася на землю й покірно розпласталася перед напіввовком. Потім тоненько заскавучала, перевернулася на спину й показала живіт.

— Альфо, — мовила вона. — Від імені всієї своєї зграї я тобі урочисто присягаю. Дозволь нам залишитися, і повідкові собаки служитимуть тобі вірою й правдою. Ми виконуватимемо всі твої накази, у всьому тебе слухатимемося. Ми битимемося пліч-о-пліч, і твоя зграя стане ще сильнішою і грізнішою. Ми набагато спритніші мисливці, ніж здаємося на перший погляд, і станемо великою підмогою у всіх справах твоєї зграї. Ми просимо тільки одного: надати нам доступ до їжі й води у твоїх володіннях. А ще просимо змилостивитися над Щасливцем. Він не хотів заподіяти тобі чогось лихого. Присягаюся: він нічого не знав про наші плани. Згадай, як хоробро він кинувся захищати цуценят від лисиць; про це вже казала матір-собака. — Белла глянула на Ладу, а тоді знову шанобливо схилила голову.

Лада жалібно завила на знак згоди. А Пломінь, що пильнував за двома вцілілими щенятами, які тулилися до його передніх лап, лизнув їхні голівки.

Щасливцеві відлягло від серця, його гнів розвіявся. Він добре знав, чого вартувало Беллі опуститися до такого приниження перед Альфою, та ще й на очах обох зграй. Він був переконаний: їй найменше хочеться прислужувати безжалісному напіввовкові. А зробила це вона тільки заради своєї зграї, а також заради порятунку Щасливця.

«Вона таки не зрадила мене».

Він пригадав її ще маленьким щеням, дуже непосидючим, настирливим, до всього цікавим і дуже відданим.

Альфа обтрусився і пошкрябав вигнутим кігтем за вухом. Він спроквола обвів поглядом свою зграю, зауважуючи реакцію кожного собаки на принизливі благання Белли. Стрілка так і стояла, настовбурчивши загривок, проте Дрючок і Стриба, здається, трохи подобрішали. Хапа вивалила язика та шкірилася, Скигля відвернувся, а Лада і Пломінь випросталися й дивилися на свого вожака.

Щасливець затамував подих, чекаючи на вердикт Альфи.

— Мабуть, я таки дозволю вам залишитися в нас, — нарешті промовив напіввовк. — Але ви будете на найнижчих посадах. Спочатку підете вчитися на вартових і виконуватимете найвиснажливіші доручення. Якщо вважатимете себе гідними бути серед гурту мисливців, то вам доведеться заслужити це наполегливою працею і чесною боротьбою. Такий закон у моїй зграї.

Марта, Бруно і Ритка, як завжди, поглянули на Щасливця, бо звикли дослухатися його порад. А він облизав ікла. Що їм було робити? Якщо Альфа не дозволить, то вони не матимуть доступу ані до їжі, ані до чистої води, адже все це є саме на території дикої зграї.

Він зібрався щось казати, аж тут знову заговорив Альфа:

— Ох і дурнуваті ці повідкові! Вони дивляться на нього! Ви що, не докумекали, що отой нікчема займе найнижче становище у моїй зграї? Він омега!

Альфа люто глянув на повідкових собак, ніби очікуючи заперечень, але ніхто так і не наважився щось відповісти вожакові. Щасливець побачив, як дурнувато й самовдоволено посміхнувся Скигля, його огидна морда взялася зморшками. Щасливець опустив голову, проковтнувши гарчання. Він добре пам’ятав про приниження, яких довелося зазнати Скиглі на найнижчій посаді у зграї.

Тим часом Альфа провадив далі:

— І ще одне. Новий омега отримає постійну мітку про його зраду — шрам на боці: хай ніхто не забуває про те, що він вчинив.

Щасливець жалібно дзявкнув. Він згадав Чванька, якого звинуватили в тому, що він поза чергою взявся їсти впольовану дичину… І як Щасливець за намовою Скиглі накликав на Чванька гнів Альфи, який розжалував його в омегу. Тоді Альфа накинувся на Чванька, дряпав і гриз його. Потім ще й Солодуня підскочила до бідолахи та кілька разів вкусила.

— Альфо! — заскавуліла Марта, величезна повідкова собака з великими перетинчастими лапами. — Зглянься на нього!

Збоку дзвінко задзявкотіла Ритка:

— Будь ласка. Щасливець виконуватиме все, що ти скажеш. Ми обіцяємо. Не роби цього.

А коли за нього вступилися ще й Дрючок та Стриба, то Щасливець із вдячності навіть тихенько заскімлив.

— Так-так, не роби цього, — гавкнув Дрючок. — Бути омегою і так сувора кара. Досить із нього.

Пломінь запитально схилив голову, і навіть Солодуня, здається, зніяковіла, але промовчала.

І тут Альфа завив. Він волів уваги, отож вовчим виттям умить перекрив всіляке гавкання і дзявкання.

— Зграя наша збільшилася, і тепер, щоб вижити, нам потрібні суворіші закони! Ось такою буде ціна зради й обману.

Щасливець здригнувся. Він не міг уявити, куди ж іще суворіше! Зграя Альфи і так була заорганізована далі нікуди! І полювання, і харчування проводилися відповідно до суворо встановленого розпорядку. А ранг собаки визначав навіть місце, де він має спати!

Вожак дикої зграї був сповнений рішучості покалічити й принизити Щасливця, хоча в битві з лисицями пес ризикував життям. І зараз він відчував, як смикалася, тьохкала болем поранена лапа, а голова боліла й паморочилася — сумне нагадування про нещодавню криваву сутичку.

Зграя знову вибухнула гарчанням, гавканням і дзявканням — собаки сперечалися, розійшовшись у думках щодо подальшої долі Щасливця.

— Зачекайте! — гавкнув Мікі, фермерський пес. Він стояв над рукавицею свого довголапого, притиснувши вуха й високо задерши голову. — Ми лише марнуємо час, коли отак сваримося. Нам потрібні сили, щоб вижити в цьому жорстокому світі, а не для всіляких суперечок про те, хто посяде вище місце у зграї. — Він мимоволі торкнув довголап’ячу рукавичку. — Белла і Ритка — спритні мисливиці. Їхні вміння стануть зграї у великій пригоді. Нащо чекати? Чому б їм уже тепер не доручити полювання?

— Тому, що має бути порядок, — відповіла Хапа, біло-брунатна дворняга з дикої зграї. — Тут ідеться не про те, що ти вмієш, а тим більше не про те, що тобі хочеться — зграя без порядку не виживе. Так було завжди. — Вона говорила розсудливо, без гніву і злоби.

Мікі нашорошив вуха.

— Великий Гаркун змінив усі закони, — нагадав він. — Ми були повідковими собачками, а потім об’єднались у зграю. Тож зграйним собакам теж треба мінятися. Тут правила старшинства вже не потрібні — більше не потрібні. Вони все ускладнюють.

Щасливець, здається, ніколи не чув, щоб Мікі так багато балакав.

Хапа дивилася на фермерського собаку, немовби розмірковуючи над його словами. Але тільки-но вона наважилася щось сказати, як Альфа зістрибнув із каменя й підскочив до Мікі.

Нависши над зіщуленим чорно-білим собакою, вожак загарчав:

— Великий Гаркун спонукає нас навіть іще суворіше дотримуватися законів і традицій. Світ став набагато небезпечніший, аніж був. І тепер, як ніколи раніше, нам потрібен лід, а не оті ледацюги — не оті розманіжені домашні пестунчики, що нічого не вміють. — Він підняв морду. Очі були крижані.

Більшість собак попригинала голови й намагалася не зустрітися поглядом з напіввовком. Ніхто не промовив жодного слова.

Альфа переводив погляд з одного собаки на іншого, а тоді уп’явся поглядом у Щасливця.

— Настав час для таврування. Ну ж бо, тримайте його!

Страх охопив Щасливця, ноги затремтіли, а подушечки на лапах змокріли. Очі гарячково забігали, шукаючи пса, який першим кинеться на нього. Котрийсь із повідкових собак заскимів, але жоден із них не наважувався підняти голос на його захист. Навіть Белла промовчала, лише виструнчилася.

Раптом до нього підскочила Солодуня. Щасливець аж зойкнув від несподіванки, коли вона кинулася йому на спину і, міцно стиснувши лапами, змусила опуститися долі. Він ударився плечем об землю, гострий біль пронизав поранену ногу. Усе його тіло здригалося від жаху й паніки. Тепер Солодуня була сильнішою, ніж тоді, коли вони разом рятувалися з Пастки.

А потім на Щасливця наскочила Хапа, всією своєю вагою навалилася на нього й допомагала Солодуні притискати його до землі. Аж тут Щасливець заверещав не своїм голосом, бо відчув, як Солодунині зуби вп’ялися йому в шию.

— Ані руш! — загарчала вона, коли пес почав викручуватися під нею. — Лише собі гірше робиш. Не ворушися, так буде легше.

Щасливцеве серце заколотилося, загупало швидко-швидко, але на мить він заціпенів, охоплений сум’яттям. Краєм ока бачив зіщулених повідкових собак. Сонечко не витримала та зайшлася верескливим дзявкотінням. Марта відвернулася й тужно заскімлила.

Тут знову подала голос Белла:

— Будь ласка, відпустіть його, так нечесно! Нащо вам його калічити, адже він не зможе полювати та захищати вас? Кому прибуде від цього?

Альфа обурено заревів:

— Почесні обов’язки не для омеги! А я його не скалічу, а лише позначу. — Вишкіривши зуби, він наближався до Щасливця, який знову запручався, задриґався й почав вириватися від Солодуні та Хапи. — Клацну зубами — та й по всьому. Буде йому добра наука. Довго пам’ятатиме.

Зчинився несамовитий ґвалт: страх і збудження охопили собак, коли Альфа ступив крок уперед. Ось він уже навис над Щасливцем і страшно загарчав, облизуючи ікла:

— А тепер будь мужнім, зраднику. Настав час відповісти за свої вчинки. — Очі вожака — жовте й блакитне — зблиснули вогнем.

«Ні! Я так легко тобі не дамся! — обурився Щасливець. — Ти мене не торкнешся!»

І він почав несамовито вивертатися і дряпатися з такою силою, що Солодуня змушена була розтиснути зуби; тоді він загарчав й заповзявся лупцювати її передніми лапами. Від несподіванки прудкобігунка перевернулася. А Щасливець крутнувся всім тілом і струснув із себе Хапу. Схопився на лапи й кинувся крізь коло собак.

Потім озирнувся, важко дихаючи. Напіввовк такого не сподівався і шалено загавкав. А Щасливець чкурнув повз Беллу та Ритку, які навіть не намагалися його зупинити. Солодуня ж завмерла, розгублена й засмучена.

«Вибач, Солодуню! Але я не можу тут залишатися!»

І все ж таки Щасливець на мить завагався. Цього було досить, щоб Хапа знову на нього наскочила. Він уже майже скинув її, як на нього налягло щось дуже важке. Густа брунатна шерсть із чорними латками затулила йому огляд, і він уперся поглядом у довгасту морду Бруно. М’язисте, сильне тіло бійцівського пса привалило Щасливця, і він верескнув більше від здивування, аніж від болю.

«Бруно! Але ж він повідковий!»

Щасливець не йняв віри. За мить до Бруно приєдналася Солодуня, яка передніми лапами притисла Щасливця до землі. Його тримали троє, і від них він уже не міг вирватися.

Решта собак узяла Щасливця у щільне коло й гарячково гавкотіла. Сонечко, біленька довгошерста собачка, підстрибувала й перелякано крутилася на місці, а Мікі відійшов на кілька кроків і запопадливо тримав у зубах рукавичку довголапого.

На Щасливця лягла тінь Альфи, що наблизився до нього, вишкірившись.

— Серед нас ходить зрадник, — мовив вожак. — За традицією він повинен мати знак, тавро, щоб усі знали про його вчинок. І я, ваш Альфа, поставлю йому таку мітку.

Щасливець замружився. Він пообіцяв собі: хай би як йому боліло, він цього не покаже. Коли Альфа увіп’ється зубами йому у клуб, він не верещатиме, не скімлитиме, не витиме — не дасть напіввовкові насолодитися його стражданням.

Альфа нахилився до самого вуха Щасливця і стиха загарчав:

— Забудь про своє вільне життя, зраднику! Скільки житимеш, стільки ходитимеш з тавром. Жодна зграя більше не припуститься помилки і не прийме тебе до себе.

Напіввовк нахилив голову і намірився увігнати свої величезні ікла в Щасливцеві шкуру та плоть, аж тут пролунав різкий високий звук, ніби розбилася світлокрига. Повітря стало крижаним.

Альфа заціпенів. Той звук дужчав і дужчав, аж поки не став нестерпно пронизливим. Він кігтями чіплявся за мозок Щасливця, від нього холонула в жилах кров. Пес чув, як закалатало Солодунине серце, як Хапа запхинькала від страху. Навіть Бруно розгублено дзявкнув.

Щасливець закотив очі й зиркнув на небо, проте не побачив там нічого, окрім звичної денної блакиті. А повітря стрясалося від жахливого ревіння, яке долинало від покинутого міста й нагадувало гуркіт грому, але більш розлогий, нижчий і загрозливіший.

Собаки перепуджено задзявкотіли.

— Це гроза! — гавкнула Солодуня, але Щасливець відчув, що її серце закалатало ще швидше.

Від проймаючого дзенькоту у нього аж вуса затремтіли. Розлігся такий скрегіт, мовби небо мало от-от упастися їм на голови! За мить повітря сколихнулося від настільки різкого й гучного гуркоту, що вже не було чути навіть дикого валування переляканих псів.

Від страху в Щасливця запаморочилася в голові, його судомило, боки раз за разом підіймалися й опускалися. Небо занедужало й відчайдушно завило, ніби собака від болю. Ні, то була не гроза.

А завивання повітря не мало жодного стосунку до Небо-Псів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Солодуня відпустила Щасливця й позадкувала, а за нею Хапа та Бруно. Пронизливий вереск висів у повітрі. Щасливець обтрусився, його шия й нога засмикалися.

— Це гроза, бо що ж іще може бути?! — проскавуліла Солодуня.

А Щасливець точно знав, що не гроза. Небо над головою безхмарне і блакитне, а звук оглушливого руйнування й несамовитого реву такий, що аж вуса дрижали. Та й дощу не було: на дощ навіть не заповідалося.

— Думаю, все це якось пов’язано з Великим Гаркуном. — Щасливець не хотів лякати прудкобігунку, але й брехати не міг. Отой низький рев дуже нагадував звук, який лунав, коли довкола них руйнувалася Пастка. Але тепер він був набагато гучніший і значно страшніший.

Собаки перелякано зиркали на нього. Ще один гуркіт, але точно не грому, змусив кількох тварин підплигнути. Ритка задзявкотіла, а Щасливець намагався зібратися з думками, напружив усі свої органи чуття і принюхувався до повітря. І ось у подуві вітру він уловив дивний запах, якийсь присмак чогось їдкого й страхітливо огидного. Він одразу згадав про отруєну річку з її блискучо-мерехтливою зеленою водою. Роззявивши рота, Щасливець ступив крок уперед, витягнув шию й нашорошив вуха.

Біля нього вигулькнула Белла:

— Щось смердить.

— Так, — погодився Щасливець. Від блювотного запаху аж крутило в носі.

Інші собаки також відчули сморід. Молодші зайшлися гавкотом, крутячись на місці. А в Щасливця аж жижки затрусилися, так закортіло дременути. Але куди?! Він навіть не знав, з якого боку розлягався той гуркіт і звідки несе бридким духом.

Аж ось десь іздалеку знову долинув той самий рев, і собаки зайшлися таким несамовитим гавкотом, що Щасливець обернувся до Альфи, очікуючи, що він їх угамує. Проте напіввовк закляк на місці із задертою догори головою.

— Що це? — дзявкнув Мікі.

І тут Щасливець побачив темну пляму, що здіймалася за лісом, і в нього аж подих перехопило. Пляма нагадувала грозову хмару, але була набагато темніша. Вона більше скидалася на клуб диму, який Щасливець одного разу бачив у місті, коли на дорозі зграї шумокліток напали одна на одну, а тоді почали вибухати полум’ям.

Так ось звідки йшов отой сморід! Із міста. Невже земля знову розламалася, як під час Великого Гаркуна? Але ж Собака-Земля не дрижала…

Один за одним пси замовкали, аж поки не стало геть тихо. Усі спостерігали за чорною хмарою.

— Але нам, може, це не зашкодить? — Мікі притиснув гострі вуха.

— Авжеж, не зашкодить, — переступала з лапи на лапу Белла. — Це десь далеко.

— Навіщо ризикувати! — дзявкнула Сонечко. — Треба тікати!

— А куди? — запитала Хапа. Вона дивилася на Ладу та її щенят. — Хіба буде добре, якщо ми підемо з табору?

— Думаю, тут залишатися небезпечно, — заскимів Мікі. Він не зводив очей із далекої темної плями, що здіймалася вдалині.

Стриба, довговуха чорно-брунатна самичка, загарчала на нього:

— То тікай куди хочеш, повідковий боягузе! Це наша територія, і ми звідси не підемо!

— Я не боюся якоїсь хмари! — гавкнула брунатно-біла Стрілка, але її голос тремтів, а хвіст мало не волочився по землі.

Солодуня нерішуче тупцювала на місці.

— Я ще такого не бачила. А ти що думаєш, Альфо? — Вона відірвала погляд від чорної хмари і тепер питально дивилася на вожака дикої зграї.

Альфа ж і далі стояв на тому самому місці, його хвіст мляво звисав, а боки збуджено піднімалися й опускалися. Щасливець витріщився на напіввовка і дивувався з тих змін, що з ним відбувалися.

«Він не знає, що робити, — здогадався Щасливець. — Хтось інший має ухвалити рішення».

Пес знову задер голову до неба. Клуби чорного диму підіймалися щораз вище над лісом. Чорна хмара робилася дедалі більшою, ніби її надував вітер, і, здається, її відносило в їхній бік. Вона ще була далеко, але Щасливець уже добре відчував, що вона смерділа брудом, навіть на такій відстані, а від прогірклого смороду, що роз’їдав ніздрі, його вже починало нудити. А що буде, коли вона доповзе до галявини? І як їм та хмара може нашкодити? Щасливець ще ніколи не чув про таке, але раніше він так само не чув і про отруєну воду, а Бруно хіба не захворів від отруєної річки? Щодня якісь страшні нові відкриття.

— Гадаю, нам треба звідси вшиватися, — сказав він Солодуні.

Кілька собак, що стояли неподалік, почули це й повернулися до нього.

— Це наш табір. Ми його не покинемо! — загарчав Дрючок.

— Знайдемо собі місце для іншого табору, — запропонував Щасливець. — Мікі слушно каже: тут стає небезпечно.

— А що він знає? — обурилася Стрілка, вишкірившись на Щасливця, а тоді повернулася до решти собак. — Він зрадник. Це наш табір! І хай він нам не розповідає, що ми маємо робити за найменшої небезпеки! — Вона поглянула на Альфу, очікуючи на підтримку, але напіввовк прикипів поглядом до чорної хмари і мовчав, ніби не міг розтулити рота.

Белла повернулася до Стрілки й Дрючка:

— Якщо Щасливець вважає, що нам треба йти, то я його підтримую.

— Він нам не Альфа, — гавкнув Дрючок. — Та й ти нам ніхто.

Щасливець спостерігав за хмарою чорного диму, що клубочилася в небі й обпалювала смородом ніздрі.

— Це хмара отруйного повітря. Ми можемо захворіти.

— Щасливець має добру інтуїцію, — втрутилась у розмову Солодуня. Вона мовчки за всім спостерігала, переводячи погляд з хмари то на Альфу, то на Щасливця. Тепер вона говорила дуже владно, звертаючись до всіх собак. — Я знаю його віддавна. Якщо він каже, що нам не можна тут залишатися, то я йому вірю.

Почувши її слова, Щасливець пожвавішав, підняв хвоста й обернувся до собак:

— Дрючку, Стрибо, ви маєте найліпший нюх у зграї. Що ви скажете про запах від хмари?

Усі пси повернули голови до Дрючка й Стриби, очікуючи, що ті скажуть. Альфа не ворухнувся, лише насмішкувато скривив морду, проте його ноги тремтіли й очі були широко розплющені.

Дрючок занюшив повітря. Біля нього Стриба також глибоко вдихнула й зморщилася:

— Однозначно, запах дуже недобрий. Та всі ви, певно, вже відчуваєте той сморід, хіба ні? Смердить якоюсь заразою.

Дрючок знову втягнув повітря, притиснувши вуха. — Так, дійсно, — погодився він. — Якийсь дуже небезпечний запах.

Собачий гурт знову переполошено задзявкотів.

Щасливець гавкнув на знак подяки й зауважив:

— Нам потрібно знайти новий табір, якнайдалі від цього місця. Де можна ліпше захиститися від хмари, бо вона насувається. І звідси треба вирушати негайно!

Цього разу всі одностайно схвально загавкотіли, навіть Дрючок. Щасливець це помітив і повернувся до Альфи, щоб дізнатися його думку.

«Вони розуміють, що їхній вожак злякався, — подумав він, але зараз ця думка анітрохи не тішила. Тепер він мав на меті тільки одне: треба рятувати нову зграю. — Я не знаю напевне, куди нам іти, але переконаний, що нам потрібно йти якнайдалі від міста».

Він підняв очі на порослий деревами пагорб, що простягнувся далеко вбік від отого страхітливого гуркоту. Так, за високим пагорбом під захистом розлогих дерев собаки почуватимуться у більшій безпеці.

— Рушаймо! За мною! Негайно! — Щасливець попрямував у бік пагорба, що здіймався одразу за табором, геть від розламаної землі та чорного дихання, що вихоплювалося з провалля. Солодуня йшла одразу за ним, обабіч рухалися Стриба і Хапа. Лада несла Непосиду, а Пломінь — Носу. Повідкові собаки й собі потяглися слідом, їх вела Белла. Щасливець озирнувся: чи Альфа, бува, не залишився на місці? Але бо напіввовк ішов за зграєю, хоча й за кілька кроків позаду всіх.

Ось Щасливець уже проминув частокіл високих дерев і почав підійматися скелястим схилом. Час від часу він підсковзувався, і тоді під лапами шурхотіли й осипалися дрібні камінці. Ліворуч земля круто спускалась у глибоку ущелину. Щасливець аж здригнувся, коли розгледів унизу гостре каміння і єдиний покручений стовбур дерева. Позаду він весь час чув легку ходу Солодуні.

— Прямуймо далі, — гукнув він. — Туди, за гору — і не дивімося вниз!

Він побіг схилом, що різко повертав ліворуч, і каміння поступово перетворювалося на м’який ґрунт. Натрапивши на зарості реп’яхів, мусив пригинатися під їхніми стеблами, щоб оте гачкувате насіння не начіплялося до шерсті. Піднявся схилом іще вище — і бігти стало легше: у цупкій траві і м’якому моху кігтям було за що зачепитися.

Нарешті вони опинилися на плоскогір’ї. Звідти перед Щасливцевими очима відкрився краєвид безкрайої пущі, повіяло запахом зеленого листя. Пес заходився вдоволено гавкати. Солодуня і Белла його наздоганяли, але решта собак дуже відстала. Ступивши кілька кроків назад крутим схилом, Щасливець побачив, як Сонечко, ковзаючи по гладкому камінню, ледве підіймається вгору. Декому з дикої зграї також було непереливки, а найбільше такій дрібноті, як-от плосконосий Скигля, та бідолашному Дрючкові з покаліченою лапою. Щасливець подерся з пагорба назад униз — повз Альфу, який мовчки просувався уперед, втупившись поглядом просто перед собою і притиснувши вуха.

Коли Щасливець дістався до Сонечка, то побачив, що вона безперестанку зсувається донизу, бо її малі лапки зісковзують по камінцях, не маючи змоги за щось учепитися. Ось вона штурхонула великий камінь, який зрушився з місця й покотився у прірву. Сонечко дзявкнула й подерлася вбік, подалі від краю провалля. Вона зібралася на силі і знову полізла вгору, потроху дряпаючись до вершини. Щасливець схопив білявку за м’якенький загривок, і вони рушили разом, а коли траплялося велике каміння, він допомагав їй здолати перешкоду. На вершині він її нарешті відпустив, і Сонечко діловито обтрусилася.

— Дякую тобі, Щасливцю, — пробелькотіла собачка. — Я б і сама видерлася, але добре, що допоміг.

— Рости велика! — відповів Щасливець.

Вона торкнулася його носа, а тоді помчала за зграєю. Щасливець подивився, як дріботить Сонечко, і подумав: «А вона справді підросла після Великого Гаркуна».

З лютого блиску в Дрючкових очах Щасливець зрозумів, що не варто брати його за карк, отож просто кружляв навколо довговухого собаки та підштовхував його ззаду, аж поки Дрючок не здолав решту крутого підйому. Спостерігаючи за Щасливцем, Пломінь обережно опустив на землю Носу. Лада теж поклала своє щеня поряд, а те здивованими очима спостерігало за тим, що відбувається довкола.

— Що він робить? — запитала Непосида.

Лада лизнула її вушко:

— Він допомагає.

Тим часом Пломінь кинувся на поміч Скиглі, щоб той зумів здолати найскладнішу скелясту ділянку. Коротконогий, плосконосий собака пробелькотів: «Дякую», і, відсапуючись, продовжив незграбно підійматися вгору.

Пломінь підбадьорливо гавкнув до Щасливця, а тоді повернувся до Носи, підхопив малюка зубами, і вони з Ладою рушили далі.

Щасливець озирнувся на чорне хмарище, яке підбиралося вже до їхнього табору. Згори йому було добре видно, що воно піднімається з долини, що розкинулася за низькорослими деревами і, напевно, недалеко від міста. Те чорне страхіття нависало низько над землею, а не здіймалося в небо, як це зазвичай буває з хмарами. Добре, що вчасно звідти пішли. Ще трохи — і будуть далеко; там і шукатимуть місце для табору.

Щасливець обернувся до пагорба, за яким уже зникли останні собаки, і раптом почув страшне виття.

Ритка! Вона була там, де схил різко повертав праворуч. Щасливець метнувся в той бік.

— З Мікі біда! — верескнула Ритка.

Чорно-білий собака послизнувся майже на самому вершечку гори й тепер сповзав униз. Одна його задня лапа дряпала повітря вже над самісіньким краєм прірви, а друга кігтями чіплялася за камінь.

Ритка заверещала не своїм голосом:

— Мікі, тримайся! Щосили! Дряпайся догори!

Мікі схопився обома передніми лапами за криве деревце. Ґрунт навколо коріння розтріскався: деревце виривалося із землі! Фермерський пес відвернув морду, вирячив очі, але довголап’ячу рукавичку з пащі таки не випускав.

Щасливець підскочив до Мікі саме тоді, коли друга лапа чорно-білого собаки вже зісковзувала з каменя. За мить до цього Стрілка та Стриба обернулися й побачили, як кудись мчить Щасливець, а тоді перелякано задзявкотіли, бо вздріли над урвищем Мікі.

Щасливець намагався зберігати спокій. Він учепився зубами за нашийник Мікі — міцно і водночас обережно, щоб не посунути його ще далі в провалля і не змусити розтиснути передні лапи, якими тримався за деревце. Щасливець щосили потягнув Мікі вгору. Одразу спало на думку: як добре, що фермерський пес відмовився зняти нашийник! Адже він завеликий, щоб його можна було тягнути за загривок. Зрештою Щасливцеві вдалося допомогти другові видертися на безпечне місце, й вони обидва, знеможені, повалилися на землю.

Відклавши рукавичку вбік, Мікі лизнув Щасливця в морду.

— Гадав, уже кінець мені, — сказав чорно-білий пес.

А Щасливець відчув, як той тремтить усім тілом, і тицьнув носом у його шию.

Повідковий собака відсапався, потім підвівся і, наче нічого не сталося, мовив:

— Ходімо! Наздоженемо решту собак.

Знову піднявшись на пагорб, Щасливець побачив, як Хапа допомагає Марті видирати реп’яхи з її густого чорного хутра, що вони, певно, поначіплялися тоді, коли собака-водолаз завертала отим крутим поворотом на вершині гори. Щойно позбувшись реп’яхів, Марта опустила свою велику добру морду й лизнула ніс Хапи, а відтак розвернулася і поквапом рушила вглиб пущі.

«Щось Альфи ніде не видно. Мабуть, пішов уперед, — подумав Щасливець. — І чому він не допомагав жодному із собак?»

Тим часом Мікі вже щодуху чкурнув за рештою поміж височезними деревами, а Щасливець і собі побіг, огорнутий свіжими лісовими запахами. Десь далеко гуділа чорна хмара, а тоді знову щось різко затріщало — і він ринувся повз Мікі під розлогі дерева. Побіг зиґзаґами поміж стовбурами, аж поки не натрапив на щось схоже на стежку з густим собачим духом. Перегнав Ладу і Пломеня, які рухалися дещо повільніше, бо несли цуценят. Поблизу них трималися Белла і Солодуня, що роззиралися, чи не чатує на них яка небезпека: лисиці чи гострокігті. Щасливець аж уповільнився, милуючись ними: вражало, що недавно вони були вороги, а тепер спільно захищають щенят.

Щасливця спочатку обігнав Мікі, а за ним Ритка. Решта собак уже давно побігла вперед, а він чалапав позаду, бо меншим собакам важко рухатися кам’янистим пагорбом. Щасливець мусив переконатися, що ніхто не відстав, не загубився. Повернувшись назад до того місця, де собаки входили в ліс, він наштовхнувся на Стрілку — маленьку коричнево-білу прудкобігунку з дикої зграї. Вона забилася під дерево й перелякано водила очима.

Щасливець неквапом наблизився і сказав:

— Ходи зі мною, Стрілко. Наздоженемо зграю.

Але собачка здригнулася й позадкувала, не зводячи очей з чорної хмари.

— Табір… — заскиміла вона жалібно.

Щасливець знову взявся вмовляти:

— Там знайдемо місце для іншого табору. Облаштуємо ще ліпший, зі свіжим повітрям і смачною водою. От побачиш.

Стрілка підняла вуха і ступила до нього крок.

— А ти точно знаєш, що в тих хащах безпечно? Бо я різне чула. — Її перелякані очі бігали по верхівках дерев. — Моя мама-собака розповідала про мохнатих велетів, удесятеро більших від собак, що мають кігті довгі, як гілляки, і гострі, як у гострокігтих.

Щасливця всередині пересмикнуло, але зовні він намагався бути спокійним.

— Тут такого нема. З тобою нічого не станеться, якщо будеш зі зграєю.

І, здається, Стрілку це заспокоїло: вона виструнчилася і навіть раз чи двічі махнула хвостом. Відтак глибко зітхнула й попрямувала до лісу, радісно гавкаючи, бо наздоганяла Дрючка.

Щасливець уже хотів підбігти до них, як віддалік, під похилою березою, побачив Альфу. Напіввовк рухався якось хаотично: зробить кілька невпевнених кроків і застигне, притиснувши вуха назад і тремтячи всім тілом. Щоразу, завмираючи, він озирався в напрямку долини.

Щасливець почув позаду кроки. Він повів носом і відчув запах сестри.

— А я вже непокоїлася, куди ти подівся… — І Белла прикусила язика, бо також уздріла Альфу.

Вони повільно наближалися до напіввовка. Щасливцеві аж не вірилося, що отой ще недавно страхітливий вожак дикої зграї міг перетворитися на отаке жалюгідне створіння. Йому десь болить? Що з ним?

«Якийсь він дуже вже немічний…»

І тут пес нагадав собі, що це той самий безжалісний Альфа, який нещодавно понизив його до омеги та ще й збирався затаврувати довічним шрамом.

Щасливець простежив, куди впирається поглядом Альфа, і зрозумів, що він дивиться на чорну хмару. І раптом став, не вірячи власним очам. Хмара надувалася, вигиналася в повітрі.

«Ні, то мені привиджується…»

Здавалося, з дивного чорного кубла виростають чотири довгі лапи, а тоді шия й пухнастий чорний хвіст. Ось на шиї з’явилася голова з довгими чорними вухами. Усе це дуже скидалося на обриси якогось огидного собаки з диму і попелу.

Альфа заговорив низьким, задавленим голосом, немовби звертався сам до себе:

— Небо-Пес. Злий Небо-Пес.

Белла підійшла ближче, скоса поглядаючи на хмару:

— А я думала, що Небо-Пси добрі.

— Те саме казали про Собаку-Землю, — прохрипів Альфа. — Казали, що Собака-Земля добра і щедра. Що вона завжди даватиме нам їсти і пити, дбатиме про нас. Але Великий Гаркун усе одно стався. — Кудлатий хвіст напіввовка безвільно звисав між ногами.

Щасливця приголомшила безпорадність вожака. А тому ніби забракло слів, і він просто втупився поглядом у небо. Проте хмара вже змінилася і більше не скидалася на пса. Вона знову була чорною плямою на обрії.

— Але це лише хмара, — відказав Щасливець. — Нема чим перейматися. Вона нічого не означає. Нам треба наздоганяти решту. Треба триматися купи…

І тут із лісу до них долинуло гучне завивання. То хтось вив від болю, тож усі троє обернулися. Белла зірвалася з місця й кинулася на звук, Щасливець та Альфа рушили за нею. Несамовите, пронизливе, надривне, різноголосе гавкотіння розтинало повітря. Щасливець, Белла й Альфа летіли поміж дерев навздогін обом зграям і за мить дісталися місця, звідки долинало виття.

Вони зупинилися як укопані. Зіщулений Дрючок хитався і кружляв оточеною рівними соснами галявиною, завиваючи від страшенного болю. Ушкоджену передню лапу він притискав до тіла і скимлів щоразу, як намагався стати на неї. Стриба стояла поряд і безперестанку гавкотіла, а решта собак, зберігаючи напружене мовчання, лише спостерігала за тим, що відбувається.

— Що таке? — запитав Щасливець.

До нього підбігла Солодуня:

— Там спереду драговина, земля розмокла й по ній важко йти. Дрючок спробував її перетнути, але його задня нога застрягла в багнюці. Він упав і, видно, вивихнув передню лапу.

Дрючкові боки раз по раз піднімалися й опускалися, і Щасливець боявся, що сталося щось направду серйозне. Він підвів очі на Солодуню, яка опустила вуха й не зводила з нього погляду. Вона відійшла від інших собак у густу тінь низького гілля, і Щасливець пішов за нею.

— Він вивихнув уже і так скалічену лапу, — зауважив Щасливець тихим голосом. — Дрючок звик пересуватися на трьох кінцівках, майже не ступаючи на хвору. Усе буде добре.

Прудкобігунка поглянула на бідолаху, що скімлив від болю.

— Боюся, що він узагалі не зможе на неї ставати. Не певна, але я, здається, чула, як у його нозі щось хруснуло. Може, це перелом.

Щойно вона це сказала, як Дрючок упав на бік і задер скалічену ногу. Він лизав її, скімлив, трусився всім тілом.

Щасливець глянув на долину. Тепер вона заховалася за деревами. А в небі над верховіттям зависла страшна хмара. Її чорне тіло розросталося вшир і розривалося на частини, і це дуже тривожило.

«А що, коли Альфа має рацію? — подумав він. — Що, коли чорна хмара — це злий Небо-Пес? І чи не тому Дрючок ще гірше скалічив ногу, бо так схотіла Собака-Земля?»

Дотепер він завжди тішився, що собачі духи піклуються про зграї і захищають їх від усіляких бід. Але тепер уже не був у цьому певен.

Виходило, нібито духи на них за щось гніваються.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки йшли лісом. Було тихо, тільки під лапами потріскував хмиз і шурхотіло опале листя. Тепер, зважаючи на стан Дрючка, вони просувалися дуже повільно. Скалічений собака мовчки кульгав позаду, притискаючи лапу. Стриба запропонувала свою допомогу, але він так на неї гримнув, що собачка з вереском відскочила якнайдалі.

Щасливець знову йшов останнім, краєм ока позираючи на Дрючка. Боявся, що клаповухому собаці забракне сил дістатися до нового табору. Але навіть якщо він і дійде, то як виживатиме? Через каліцтво Дрючок і так посідав одне з найнижчих місць у зграї, а тепер і поготів — він мучитиметься ще більше. Рани Щасливця, отримані в сутичці з лисицями, також нагадували про себе: щоразу, коли він дужче налягав на прокушену лапу, її пронизував різкий біль. А що тоді казати про страждання Дрючка?

Белла відстала від решти і йшла поруч із братом, стривожено позираючи на нього, і Щасливець знав, що вона думає про те саме, що й він.

Зграя рухалася мовчки, жодних розмов, а Собака-Сонце здійснював свою звичну мандрівку небом. Розлоге гілля прикривало гурт собак і дарувало густу зелену прохолоду.

Щасливець вдивлявся в морок тіней. Його не залишало неприємне відчуття, ніби щось підкрадається до них у лісовій глушині, щось чатує у темряві. «Це все через хащі, — міркував він. — Оця густа тінь змушує уявляти те, чого тут насправді немає».

За якийсь час зграя зупинилася. Щасливець і Белла побігли до передніх з’ясувати, в чому справа.

Бруно завмер попереду всіх на тому місці, де ліс раптом закінчився. Виявляється, вони обійшли круг озера і знову вийшли на берег. Звідси Щасливцеві було добре видно, як суша плавно огинає мерехтливу гладінь води. Він навіть розгледів велику скелю на протилежному березі.

— А тепер куди? — запитав Бруно.

Щасливця накрила хвиля розчарування.

«Це той самий собака, який допомагав притискати мене до землі, щоб Альфа поставив мені тавро зрадника. Якби не чорна хмара, то я вже мав би довічну мітку-шрам. А тепер він, ніби нічого не сталося, просить у мене поради!»

— Що скажеш, Альфо? — спитала Хапа.

Щасливець також обернувся до напіввовка. Той стояв трохи віддалік і крізь густе гілля вдивлявся кудись удалечінь, де розповзалася страхітлива темна хмара.

— Може, підемо туди, де скелі спускаються до води? — запропонувала Белла. Вона стояла біля Щасливця, а решта собак гуртувалася позаду.

Щасливець довгим поглядом подивився в той бік і побачив, що скелі там нависають над берегом.

— Так, — погодився він. — Навіть якби хмара туди дісталася, скелі добре нас захистять.

— Але ж це дуже далеко, — заскиміла Сонечко.

Її біла довгошерста шубка була замурзана і поцяткована реп’яхами, а хвостик понуро звисав донизу. Бідолашна намагалася вигризти терня, що застрягало в подушечці лапи. Ця розмова нагадала Щасливцеві про часи, коли вони вперше покидали місто і йому доводилося вмовляти собак робити мало не кожен крок. «Але не тепер! Не після всього, що сталося».

— А тут хіба не можемо лишитися на ніч? — утрутився Скигля. — Дерева нас захищатимуть від негоди, та й чорна хмара сюди не дійде. До скель неблизький шлях.

— Ми все одно не зайдемо надто далеко, бо Дрючкові дуже важко, — докинула Сонечко.

Скалічений собака докульгав до них.

— Мною не журіться! Якщо потрібно, то я не відстану від зграї! — І він гордовито чмихнув.

Солодуня ретельно прочісувала ліс поглядом.

— Думаю, нам треба рухатися далі, — зауважила вона. — У хащах живе всяка всячина, яка вночі вилазить на полювання… До темряви маємо звідси вшитися.

Сказала ніби прочитала Щасливцеві думки. Він підвів очі, карк мимоволі настовбурчився. Небо над головою вже бралося темною блакиттю, сонце хилилося донизу.

— Незабаром почне темніти.

Белла ступила крок уперед:

— Тоді не гаймо часу. Рушаймо!

Собака-Сонце саме пірнув в озеро, коли зграя прибула на вершину скель. Белла і Щасливець пострибали вниз, ковзаючи по камінцях. Унизу земля була волога й ріниста, чіплялася до їхньої шерсті цілими грудками. За ними побігла Хапа, швидко плигаючи з каменя на камінь. Вона заохочувально гавкнула до інших, які були в доброму гуморі, незважаючи на довгий перехід.

А тоді настала черга Марти. З дивовижною граціозністю, як на собаку її розміру, вона з’їхала вниз на перетинчастих лапах, немовби сплавилася річкою. Коли опинилася біля підніжжя скель, обтрусила свою довгу чорну шерсть. Іншим більшим собакам довелося трохи помучитися, хоча спускатися вниз зі скель було легше, ніж дертися вгору: головне — не втратити рівноваги та не покотитися вниз коміть головою.

Підстрибуючи, Бруно сповзав по камінню, міцними лапами впирався у рінисту землю. Пломінь мало не випустив Носу, коли сходив із гори під схвильоване гавкання Лади, яка вже чекала на них унизу з Непосидою. Вона вихопила щеня і тепер уже обидвох притискала носами до себе.

Щасливець обернувся до озера.

— На вигляд вода свіжа, — зауважив він і повів собак до берега, де вони пожадливо вгамували спрагу.

Освіжившись прохолодною водою, натомлені пси вирушили шукати затишне місце під навислими скелями. Зграя зібралася докупи, настрій був кепський. У Щасливця затерпла шия, болем тьохкала лапа, але все одно було приємно лягти і дати ногам відпочити.

Стриба зализувала глибоку рану на хвості, кидаючи гнівні погляди на Марту.

— Це твоя робота, — гарчала вона.

Собака-водолаз покірно опустила голову й лягла біля Ритки.

Хоча зубчасті скелі над головою були гарним захистом від вітру й дощу, місце взагалі-то було не зовсім зручне: земля виявилась піскуватою і вогкою. Дрючок пошкандибав на край нового табору й бухнувся на землю, притиснувши скалічену лапу до грудей.

— Перехід був важкий, але добре, що тепер можна відпочити, — сказала Солодуня, тупцюючи по піску.

Стриба невдоволено гавкнула:

— Було б легше, якби позбулися всілякого баласту. — Вона сердито глянула на Сонечко та Скиглю, які стояли поруч. — Оті обоє — замалі, щоб полювати чи битися. Від них зграї жодного зиску. Треба було їх залишити. Вони — непотріб, зайвий тягар.

— Ми не кидаємо собак! — гаркнула Солодуня. — Для кожного пса знайдеться робота.

Її підтримала Хапа:

— Не всі мусять ходити на полювання чи битися. Сонечко і Скигля можуть стати очами та вухами зграї.

— Сонечко має чудовий нюх, — поспішив підхвалити білявку Мікі. — З неї стане чудовий вартовий. Небезпеку вона вчує ще здалеку.

— Авжеж, — погодилася Солодуня. — Вони могли б пильнувати табір, коли інші собаки робитимуть щось іще.

Стриба сердито примружила очі. Скигля перелякано озирнувся, затиснувши між ногами короткий хвіст. Проте Сонечко їй не змовчала.

— Ану ще раз скажи, кого ти називаєш непотребом! — задзявкотіла вона, кидаючи люті погляди на Стрибу. — Щось я не бачила, щоб ти билася з лисицями! Лише гавкала й галасувала, а коли дійшло до…

— Та як ти смієш! — завила Стриба й метнулася до Сонечка з вишкіреними зубами.

Солодуня кинулася їх розбороняти.

— Усе! Годі! Обидві стулили пащі! Негайно! — загарчала вона.

Стриба відскочила й опустила голову. Шерсть на її карку стояла дибки.

— Вибачай, Бето, — пробурмотіла вона, не бажаючи сперечатися із заступницею Альфи.

Аж тут із густої тіні з-під скель повільно вийшов сам вожак. Він зверхнім поглядом вперся у Стрибу.

— Сварка… Нікому не потрібна сварка. — Альфа розвернувся, зневажливо махнув хвостом і відійшов.

Щасливець витріщився на нього, здивований переміною в поведінці. «Ніби нічого не сталося. Він знову Альфа».

Сонечко люто зиркнула на Стрибу, але так і не наважилася подати голос, а Дрючкова сестра вже дивилася в інший бік.

— А цей куди подався? — дзвінко гавкнула вона.

Усі собаки повернули голови й побачили, як Скигля крадькома йде з табору. Він винувато крутнувся на місці.

— Що, хочеш втекти? — гавкнула Стриба. — Боягуз!

— Боягуз! Боягуз! — задзявкали ще дехто із собак: їхня втома виливалась у гнів.

Бруно гаркнув на Скиглю, коли той проходив повз, і хапнув його за бік. Бійцівський пес не сильно вкусив коротуна, але Скигля заверещав, подерся під скелю і притиснувся до неї.

— Ану припини! — гавкнула Белла на Бруно, і він позадкував від малого плосконосого собаки.

Щасливець дивився на все це із сумно опущеними вухами. У скрутний час, коли повітря стогнало й гуркотіло і здалеку насувалася чорна задушлива хмара, собаки забули про свої ранги, всілякі міжусобиці й ворожнечу, тому їм вдалося безпечно залишити старий табір. А тепер вони накидаються одне на одного, геть забувши, що їм було добре, коли діяли як одна дружна зграя.

Дрючок тримався осторонь; коли він нахилявся до своєї скаліченої лапи, його хвіст метлявся збоку. Щасливець побачив, що Стрілка щось каже Солодуні, й обидві вони мають занепокоєний вигляд. Потім Солодуня зиркнула на Щасливця, і її насторожений, підозрілий погляд зустрівся з його поглядом. Пес нахилив голову набік. «А чи пробачить Солодуня мою допомогу повідковим собакам?» — подумав він.

Тим часом Лада няньчилася зі своїми щенятами, а Пломінь стояв поряд, пильнуючи, щоб розлючені собаки не підступили надто близько до малят. Утихомирив усіх Альфа.

— Припиніть усі! Нема порятунку від вашого дзявкання! — Напіввовк звертався передовсім до Бруно і кількох інших собак, але Пломінь чомусь також наїжачив загривок.

Грізний голос вожака налякав Носу: вона затряслася й заскиміла. Попри всі Ладині вмовляння, щенята вже не хотіли смоктати молоко. Темні очі мами-собаки засмучено глянули на батька.

Щасливець побачив, що вони перезирнулися, а тоді Пломінь повернувся до Альфи.

— Обережніше, — загарчав він. — Перелякав щенят, що і їсти перестали.

Напіввовк різко обернувся до Пломеня, і їхні погляди схрестилися. Кремезний брунатний собака звівся на рівні ноги, його вуха настовбурчилися, а хвіст напружився: він налаштувався дати відсіч вожаку.

У Щасливця у грудях запекло. Це було вже направду небезпечно. Конфлікт між Альфою й іншим собакою зі зграї, до того ж таким сильним, як Пломінь — він посідав у зграї хіба що на пару рангів нижче місце, — міг призвести до остаточного підриву порядку.

Зграю роздиратимуть угруповання, ворожнеча і криваві сутички…

Якусь хвилю Альфа і Пломінь свердлили одне одного очима, а інші все це спостерігали у тривожній тиші. Аж ось Пломінь відвів погляд, опустив голову. Альфа грізно загарчав, й у Пломеня опустилася шерсть на загривку, а сам він відступив. Задоволений вожак зграї задер морду й оглянув собак навколо: чи ще хтось, бува, не хоче кинути йому виклик? Ніхто не наважився наразитися на його погляд.

Ритка боком притислася до Щасливця й зажурено сказала:

— Чому завжди має бути так тяжко? Щоразу, коли ми десь осідаємо, щось стається, і нам знову треба кудись вирушати. Тут холодно, ми цілий сонцестій нічого не їли.

Щасливець лизнув її в обидва вуха.

— Думай про щось гарне, — відказав він. — Я знаю, що тут не дуже затишно, але ми в безпеці, бо таки сховалися від чорної хмари. Маємо чисту воду. Завтра буде краще.

Мікі, який підслухав їхню розмову, сумно заскимів:

— Усе, що ми робимо, — тікаємо і ховаємося. Тільки-но облаштуємо якийсь табір, як мусимо його покидати. І весь час лише озираємося: чи нема якої невидимої небезпеки? У місті було інакше.

— Але в місті тепер небезпечно! — сумовито дзявкнула Ритка.

— А може, вже й безпечно. — Мікі ударив лапою по шкіряній рукавичці. — Ти бачила оту чорну хмару? То не просто хмара.

Щасливець нашорошив вуха. Невже Мікі також упізнав у хмарі обриси страхітливого чорного пса?

— Хіба ти не помітила нічого незвичайного? — далі допитувався Мікі, збуджено метляючи хвостом. — То був велетенський довголапий! І він показував нам, куди йти!

До них підповзло кілька повідкових: вони прислухалися. Щасливцеві та хмара аж ніяк не нагадувала довголапого, але він не втручався.

— Як і тоді з тими печерами біля річки, — сказав Мікі. — Це знак. Наші довголапі кажуть нам іти назад до міста. — Його голос від хвилювання дрижав, а хвіст розсікав повітря. — Вони хочуть, щоб ми повернулися. Може, вони вже прийшли туди й чекають на нас!

Альфа розштовхав собак, підступаючи до того, хто говорив. Щасливець спостерігав за ним і розмірковував собі: «І де поділася оця його впевненість тоді, коли зграя її найбільше потребувала?»

— «Довголапі, довголапі, довголапі…» Ви, повідкові, тільки про них і базікаєте! Хіба не розумієте, як смішно це слухати? Тим паче тебе, фермерський собако. — Вожак з відразою зиркнув на Мікі. — Якого дідька ти тягаєш за собою отой довголапський мотлох? Час викинути цю погань. — Напіввовк принюхався до рукавички, але Мікі схопив її зубами і притиснув її до грудей, задкуючи. Альфа криво посміхнувся і загарчав: — Якщо так кортить додому, до господарів, то чому б тобі не повернутися до міста? Ми не потребуємо повідкових у зграї.

Мікі поклав рукавичку між передніми лапами.

— То й піду! — відповів він, а тоді обернувся до повідкових: — Нам час вертатися до міста — відшукати своїх довголапих. Хто зі мною?

Мікі обвів поглядом гурт собак. Ніхто не наважився подивитися йому у вічі. Марта лизала пухнастий хвіст, вигризаючи залишки реп’яхів. Ритка поглядом блукала по скелях, навислих над спокійним озером. Запала тривала гнітюча тиша. Навіть Щасливець утупився у свої лапи, не знаючи, що і сказати.

І Мікі опустив вуха.

— Мені начхати, що ви собі думаєте. Але я переконаний, що вони повернулися. Якщо не хочете, тоді я йду сам! — Він підхопив рукавичку і рушив уздовж берега понад озером у той бік, де Собака-Сонце сховався на відпочинок за небокраєм. Уже починало темніти.

Але Щасливець наздогнав його і заступив шлях.

— Не роби цього, — гавкнув він. — Ми щойно врятувалися від біди, а ти хочеш іти до міста? Навіть якби ми пішли всією зграєю, то нам такі мандри не минулися б без ушкоджень. — Тут Щасливець зі смутком згадав про Альфі, який мало не помер, коли обвалився будинок його довголапих… А потім загинув у сутичці між двома зграями. Убитий Альфою.

До них підбігла Ритка.

— Будь ласка, не йди, — заскімлила вона.

Але Мікі був налаштований рішуче. Він поклав рукавичку на землю і твердо заявив:

— Мені нема чого тут робити. Я не люблю всіляких суперечок, усіх отих клопотів зграйного життя. Мушу йти. Мій довголапий на мене чекає. Я відчуваю це.

— Але самому йти до міста — то ризикувати життям, — загарчав Щасливець. — Я не пущу тебе!

— Тобі мене не зупинити, — відказав Мікі.

Байдужливо опустивши хвіст, він обійшов Щасливця, а відтак зупинився й обернуся. Очі його подобріли.

Щасливець радісно помахав хвостом.

«Він передумав!»

Мікі ступив крок уперед, опустив рукавичку і лизнув Щасливця в морду. Потім повернувся до Марти та Ритки і зробив те саме.

Маленька Сонечко не втрималася і, скімлячи, вибігла з-під навислих скель.

Мікі схилив голову і лизнув її у білі вушка.

— Я ніколи про тебе не забуду, — промовив фермерський пес.

Щасливець опустив хвіст.

— Ти таки йдеш?

— Мушу, — відповів Мікі.

Цього разу Щасливець навіть не намагався його зупинити. Він стояв між Мартою і Риткою та дивився, як Мікі підняв рукавичку і знову повернувся до них спиною.

«Тепер уже назавжди», — подумав Щасливець, і смуток, неначе пазурами, стиснув йому груди.

За якийсь час постать чорно-білого собаки розчинилася в сутінках. Кілька повідкових лишилися трохи постояти, а Щасливець повернувся в табір під скелі й ліг долі, прислухаючись до кроків свого друга, що підіймався вгору. Потім камінці перестали скочуватися і шурхотіти стежкою на скелі, і це означало, що Мікі дістався гребня гори й пішов далі. Тепер уже було чути лише плюскіт хвиль і те, як дмухає вітерець у нічній прохолоді.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Собаки гарчали і билися, роздирали одне одному горлянки під киплячим чорним небом.

Але це була не чесна битва, коли зграя на зграю. Брати й сестри кидалися одне на одного. Собаки, які щойно билися пліч-о-пліч, раптом розверталися і впивалися кігтями у своїх товаришів.

Невже це отой Борвій собак? Коли пси у зграї роздирають одне одного на шматки?

Щасливець несамовито гавкав, благаючи собак-тіней припинити криваву бійню.

Ми маємо триматися разом!

Але побоїще тривало далі, допоки поле битви не просякло кров’ю друга і ворога…

Щасливець розплющив очі й одразу нашорошив вуха, бо прокинувся від сердитого гарчання. Він озирнувся і не зразу пригадав, де він є. Собака-Сонце піднявся над долиною і мерехтливими променями торкався озера, що простягалося аж ген до обрію.

Під скелями було прохолодно й темно. Більшість собак ще спали, скулившись одне біля одного, щоб не змерзнути. Щасливець звівся на ноги, позіхнув і потягнувся. Він почувався розбитим і втомленим. Голова й задня нога, скалічена у сутичці з лисицями, невпинно боліли.

Потім знову почулося гарчання. Одразу за скелями Щасливець побачив Беллу і Солодуню. Він не міг розібрати, що вони казали одна одній, але з їхніх поз було зрозуміло: миру кінець. Він обережно обійшов сплячих собак й опинився на осонні.

Коли підійшов ближче, то почув, як Солодуня гарчить на Беллу:

— Відколи твоя зграя з’явилася на нашій території, ми маємо суцільні клопоти. Буде краще, як ви самі підете, поки не дійшло до біди!

— То не моя провина чи моєї зграї, що Дрючкові схотілося піти, — відповіла Белла. — Ми рухалися повільно, щоб йому було легше. Чим могли, допомагали. А лапу він вивихнув, коли йшов із тобою, не з нами.

Солодуня загарчала, тож Щасливець утрутився в суперечку:

— А що з Дрючком?

Солодуня повернулася і глянула на нього холодними очима:

— Він зник посеред ночі. Ніхто не знає, куди він пішов.

Щасливець від такої новини здригнувся. З жалем подумав про бідолашного собаку зі скаліченою ногою. Учора він неабияк намучився, поки перейшов ліс, а тоді ледве спустився згори до озера. Як там йому вестиметься одному в хащах серед дикої природи, де нишпорять лисиці та інші хижі звірі? І як він полюватиме? Як він узагалі зможе там виживати?

З тяжкої задуми його вивів гавкіт Солодуні.

— Ми не знаємо, куди подівся Дрючок, — сказала вона, криво посміхаючись, і приступила ближче до Белли. Її тонке тіло виструнчилося. — Але він принаймні показав, що нам робити! Тільки погляньте на це місце. Уже ранок минає, а тут жодна миша не прошмигнула. Сама трава, пісок і сирість. Нам нема на кого тут полювати. Ми з голоду повмираємо. — Вона сердито глянула на Ритку і Марту, які разом з іншими собаками з дикої зграї спостерігали за сваркою з-під навислих скель. — У старому таборі ми змогли б, може, вас якось прогодувати, але зграя тепер завелика для цього місця. — Вона обернулася до Белли. — Для повідкових настав час ставати на власні чотири лапи і вчитися жити самим. Досить сидіти в нас на шиї! Знайдіть собі якесь інше пристановище, облаштовуйте табір і живіть, як знаєте, — але десь в іншому місці.

Ритка і Марта перезирнулися. Бруно, Хапа та Пломінь, що стояли за ними, насторожилися.

Белла не звертала на них уваги. Її так легко не залякаєш.

— А чи не занадто багато ти на себе береш, Бето? Це ж бо Щасливець першим побачив чорну хмару й відвів собак у безпечне місце. І хочу тобі нагади, якщо маєш коротку пам’ять, що він — один із повідкових. Тому тобі навіть дуже потрібні повідкові собаки.

У Щасливця настовбурчилася шерсть. І нащо Беллі втягувати його в цю суперечку? Нащо зайвий раз нагадувати Солодуні про його зраду?

З-за скель з’явився Альфа — копиця сірої вовни. Він стрибнув уперед й опинився між Беллою та Солодунею, які від несподіванки відсахнулися.

— Суперечка нам не порадниця. — Він походжав між Беллою і Солодунею, високо задерши голову. Щасливець думав, що Альфа стане на бік Солодуні, але навіввовк зайняв іншу позицію — зважену й розсудливу. — Наша зграя зросла кількісно, і тепер маємо багато роздратованих псів. Видно, вони хочуть довести свою хоробрість і зухвало чіпляються до найсильніших.

Щасливець намагався приховати обурення. «І це ти говориш про хоробрість? — подумав він. — Після того, як ще вчора трусився від страху?»

— Вам треба пам’ятати, — провадив далі Альфа, — що слабші собаки на вас дивляться. Ти моя Бета. Зграя тебе поважає. — Він поглянув на Беллу. — І твої собаки тебе також поважають, так мені здається. Ви обидві повинні показувати, що ви не тільки хоробрі, але й мудрі. Вам не можна ризикувати безпекою інших і впадати в безрозсудність і себелюбство… ну, як Омега.

Щасливець завмер, його хвіст наче задеревів. «Що він хоче цим сказати?»

Альфа випростався, його жовто-блакитні очі випромінювали впевненість.

— Усе найгірше трапилося з нашою зграєю після приходу Омеги. — Напіввовк повернувся до Щасливця, загрозливо примруживши очі. — Так, ми сильніші разом, але не з цим міщухом.

— Але ж хмара — то не Щасливцева провина, — сказала Белла спокійним голосом.

Альфа обернувся до неї.

— Ти маєш до нього звертатися на те ім’я, яке йому дав я, — загарчав він. — Хай там як, Омега чи не Омега прикликав чорну хмару, але вона мала вигляд Небо-Пса. Я бачив на власні очі. І ти бачила!

Солодуня витріщилася на Альфу:

— Небо-Пес? Що ти маєш на увазі?

Її не було, коли Щасливець і Белла разом з Альфою спостерігали за тим, як хмара набрала обрисів собаки. Вона не бачила, як Альфа запанікував і сказав, що це злий Небо-Пес винен у всіх їхніх бідах.

— Чорна хмара — це Небо-Пес, — гаркнув Альфа. — І нітрохи не здивуюся, якщо він карає нас за брехню Омеги, що призвела до бійки двох зграй. Це він нацькував одну зграю на другу!

Щасливець відчув, як кров захолола у жилах: йому аж забракло повітря. Він не раз чув про те, що Небо-Пси, коли впадають у лють, накидаються на собак і карають їх. Хіба його мама-собака про це не розповідала, коли він був щеням?

«Невже це все через мене?»

Щасливець спрямував погляд на небо, але тепер чорна хмара ховалася за пущею.

Собаки повиповзали з-під скелі й жадібно слухали кожне слово, намагаючись зрозуміти, що відбувається. Нарешті Альфа розвернувся до них.

— Я ухвалив рішення, — сказав він. — Я дотримаю свого слова і не виганятиму повідкових зі зграї. Хай залишаються. І кожен із них хай приносить користь для зграї. Нас оточує невідомий і небезпечний світ, тому мусимо триматися купи. — Він говорив спокійно, але владно — так, ніби батько-пес навчає своїх безпорадних щенят. — Але міщух не залишиться у моїй зграї, навіть омегою. Тільки подивіться, скільки нещасть він нам приніс! Хай куди б він пішов, усюди за ним тягнуться злидні, мов собачий хвіст.

Альфа обернувся до Солодуні та Белли, вдаючи, що ніби й не бачить Щасливця.

— Ви заступалися за Омегу. Але через нього весь час виникають сварки. Він завжди причетний до якоїсь колотнечі, завжди в центрі якихось негараздів в обох зграях.

Щасливець опанував себе. Ні, він аж ніяк не винен у появі чорної хмари. Хай там що, але чорна хмара — це передовсім наслідок Великого Гаркуна і того світу, який із нього постав. «Альфа просто використовує чорну хмару як привід, аби мене позбутися!»

Щасливець відчув, як усім тілом розходиться, палахкотить вогонь. Його дихання пришвидшилося, а у вухах задзвеніло від люті. Собаки обступили його зусібіч. Але тепер вони не послухаються напіввовка. Оцього брехуна, бо всі бачили, як розклеївся «вожак», щойно вздрів чорну хмару. Хай би які гострі ікла мав і хай би які нібито мудрі слова казав Альфа, він брехло й боягуз. Та він такі довгі шмарклі пускав, коли побачив чорну хмару, що не знав, куди сісти і де йти. Якби не Щасливець, то вони б залишилися зі своїм вожаком у старому таборі та їх би накрило отруйне хмарище. Вони не наважилися б на перехід одразу, коли те страхіття ще тільки почало насуватися. І всі б уже давно…

— Заради зграї, — гаркнув Альфа знову, — міщух має піти.

— Та якби не я, ніхто б із вас живим не вийшов з лісу! — відрубав Щасливець, намагаючись не втрачати витримки. — Це я вивів вас зі старого табору. Це я вивів вас на гору. А той твій «Небо-Пес» — це всього-на-всього отруйна хмара, і ти, Альфо, так її перепудився, що аж жижки дрижали, зуб на зуб не попадав! І ти нічогісінько не зробив для порятунку зграї.

Альфа розлючено загарчав:

— Подивись правді у вічі, зраднику. Та ти ні що інше, як ходяча біда. То з тебе так насміялися, коли назвали Щасливцем. Ти не Щасливець, а нещастя. Геть із нашої зграї!

Ритка запхинькала і кинулася до Щасливця.

Велика добра Марта ступила крок уперед.

— Щасливець — хороший і вірний друг, — сказала вона. — Він завжди багато робив для нас. І ніколи не залишав у біді.

— Він і нашій зграї прислужився, — підтримала її Хапа. — Допомагав малим собакам видертися на гору, вів нас через ліс.

І тут дзявкнув ще і Скигля:

— Хапа слушно каже. Маємо за вчорашнє тільки дякувати Омезі. — Коротун нервово тупцяв по землі, виявляючи у такий спосіб повагу. Було очевидним, що йому довелося зібрати всю свою сміливість, щоб отак відкрито виступити проти грізного напіввовка. — Він дуже нам учора допоміг. Альфо, будь ласка, зміни своє рішення.

Щасливець зітхнув. Досі від Скиглі він жодного разу доброго слова про себе не чув, тому сумнівався в його щирості: у тому, що вчорашній перехід так швидко змінив тупоносого собаку. Він, певно, боявся, що після відходу Щасливця його знову зроблять омегою, і він посяде найнижче місце, з якого перед побоїщем з лисицями вдалося виборсатися за допомогою обману й шантажу.

Знову буде зневаженим омегою.

Альфа загарчав на Скиглю, і той утік, винувато заскавулівши. Тоді напіввовк клацнув зубами до Хапи й Марти, які одразу покірно схилили голови.

Щасливець не повірив власним очам.

«Та вони його слухаються! Вони таки дадуть йому вигнати мене зі зграї!»

Альфа ступив крок уперед і випростався на повний зріст. Нависаючи над Щасливцем, він скривився у зневажливій посмішці:

— Нагадати тобі про покарання, яке ти, зраднику, маєш понести?

У відповідь Щасливець лише люто зиркнув. Він так розізлився, що слова не йшли з горла. Після всього того, що він зробив для собак, вони ніби проковтнули язики, ніхто навіть не белькне на його захист.

Альфа обернувся до зграї і знову повів своєї, спокійно й розсудливо:

— Беручи до уваги всі ті поневіряння, які ми пережили, і той факт, що Омега все ж таки проявив певну хоробрість під час переходу, я буду щодо нього поблажливим, тому зглянуся і не тавруватиму, як він цього заслуговує. Я просто вижену його зі зграї.

— Альфа правильно каже. Найліпше буде для всіх, коли Омега піде, — сказала Солодуня.

Вона дивилася на Щасливця великими карими очима, і в них вгадувалася вся її образа. Пес знічено кліпнув, ніби вибачаючись за те, що підвів її. Чи зможе вона його колись пробачити? І чи є в цьому пробаченні хоч якийсь сенс, якщо він її ніколи вже не побачить? Певно, щось у його поведінці розсердило її навіть тепер.

— Ти зрадив обидві зграї, — вишкірилася Солодуня. Крижані слова приголомшили Щасливця. — Як ти можеш сподіватися, що після цього тобі віритиме бодай хтось?

Щасливець, не витримуючи погляду Солодуні, здригнувся й похнюпив голову. Відтак обернувся до Белли. Це ж вона придумала шпигувати за дикою зграєю, а він тільки виконував її доручення, сподіваючись, що зможе залагодити справу і повідкові отримають доступ до мисливських угідь і чистої води в озері. Від самого початку йому не подобалася ця ідея, але сестра наполягала, кажучи, що це допоможе повідковим.

Белла мовчки дивилася на нього порожніми очима.

— Белло, — гавкнув Щасливець, але сестра лише опустила очі. Чому вона мовчить?

Інші собаки стояли біля неї, дивлячись собі під ноги. Навіть мала Ритка не звела погляд на Щасливця, тільки тихенько скімлила біля нього.

«Вони всі перейшли на бік Альфи… Навіть повідкові!»

Геть усі відвернулися від нього, і це вражало. Адже він міг розраховувати на відданість цих собак, із якими стільки всього пережив і для яких багато чим пожертвував. Але ж ні, вони мовчали.

Щасливець глянув на Беллу. Вона виглядала засмученою, але непохитною. Тоді він відвернувся і, не промовивши й слова, подряпався вгору, щоб там повернути до лісу.

Він знайде дорогу і перейде в іншу долину. Він полюватиме на зайців, питиме зі струмків, десь знайде затишне місце для сну.

«Я знову буду вільний», — сказав сам собі вигнанець і вже хотів був помахати хвостом. Але хвіст чогось не підіймався.

«Найбільше мені завжди хотілося свободи!»

Він і раніше про таке думав, тож тепер є нагода її отримати. Проте чому тоді все це здається марним? Видно, він став собакою, якому хочеться того самого, що й повідковим — товариства, дружби… життя у зграї?

«Ні, — сказав він сам до себе. — Ні, я завжди прагнув бути сам по собі, без зграї і обов’язків перед нею. Я хотів бути самітником».

Повискуючи, Щасливець дряпався стежкою до високих дерев. Утім, він усвідомлював, що зараз його думкам бракує щирості.

Адже тепер він не був самітником. Він перестав ним бути.

Тепер він вигнанець.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли Щасливець увійшов до пущі, то сонце підбилося вже високо. Над головою посхилялися розлогі дерева, і легкий вітер гойдав їхнє гілля. Там, де пуща завертала за берег озера, починався пологий підйом. Пес чув шурхотіння лап у підліску, щебетання птахів у верховітті. Живіт скрутило від голоду. Птаха йому не зловити, це він знав напевне. Маленькі звірята, що мешкали під деревами, також були надто спритні, щоб їх упіймати, і надто непомітні серед листя і в’юнких рослин. Тому треба просто вийти на відкриту місцевість, де можна розвинути швидкість і показати, на що він здатний.

«Собако-Ліс, будь ласка, дай мені хитрості знайти їжу і розуму обрати безпечний шлях…»

Щасливець аж заскімлив, коли спитав себе: а куди шлях? Йому нема куди йти.

Він утік від собак і навіть не подумав, у який бік прямувати. Він лише переконував себе, що тепер він самітник. Але раптом зрозумів, що одна річ — самітник у місті, і геть інша — самотній собака в лісі. У місті завжди можна знайти, де сховатися або чим підживитися, адже довголапі безперестанку наповнюють металеві баки всілякими недоїдками. А в лісі набагато складніше. Тут нема іншого прихистку, як дерева, а тухлянок із їжею узагалі катма.

У місті самітник блукає собі колами і якось виживає. У лісі так неможливо. Коли Щасливець зрозумів, що йому просто нікуди йти, у нього аж шерсть настовбурчилася.

Він пірнув глибше в пущу, подріботів поміж деревами та вловив плюскіт і запах води. Розсунувши головою чагарник, вигулькнув на березі річки, яку повідкові собаки колись переходили, коли підкрадалися до володінь дикої зграї. Підійшовши ближче, Щасливець на повні груди вдихнув вологе повітря. Від ріки повіяло свіжістю і вогкою землею, і він не помітив навіть натяку на зелений огидний мул, яким отруївся Бруно. Якийсь час пес придивлявся до річки, а потім торкнувся носом води. Вона здалася холодною і чистою. Срібна рибина пірнула на глибоке; схотілося її спіймати, але не дотягнешся.

Утішившись, що вода в річці чиста, Щасливець почав її жадібно хлебтати. Коли напився досхочу, всівся на березі, вилизав собі лапи і почав думати про всяку всячину.

Мікі чомусь був переконаний, що довголапі повернулися. Якщо воно так і сталося, то Щасливець зможе шукати їжу в той самий спосіб, що й раніше. І не треба ганятися за зайцями у високій траві!

Щасливець знав, як виживати в місті. Якщо він поквапиться, то ще наздожене Мікі. Від такої думки він трохи повеселішав і тепер міркував, яким шляхом йому туди діставатися. Можна було йти через пагорби, а тоді старим табором дикої зграї. Але такий маршрут пролягав під самісінькою чорною хмарою. Хоча собаці дуже не хотілося думати, що хмара досі висить у небі. Тепер її заступали дерева, але він і далі відчував їдкий запах, від якого смикалися вуса та крутило в носі.

Інший маршрут до міста — убрід через річку. Щасливець подивився на воду, що стрибала по камінню, закручуючи вихори білого шумовиння. Подумав про Марту і її зв’язок із Собакою-Річкою. У грудях перехопило дихання, а хвіст повис: шкода, що Марта зараз не тут. Він сумував за нею і за всіма іншими. Згадавши про них, він вискнув, і голос відлунням озвався у лісі, відбиваючись від дерева до дерева.

«Як вони могли мене вигнати після всього того, що ми разом пережили?»

Відкинувши геть думки про свою самотність, Щасливець підвівся, підійшов до річки і ступив однією лапою в потік. Швидка течія ніби потягла за собою, і він утратив рівновагу. Пес швиденько витяг лапу і ступив крок назад. У нього не вийде перейти річку вбрід у цьому місці. Треба рухатися в обхід.

Щасливець пригадав, що повідкові собаки перетинали річку вище за течією, отож пішов берегом, шукаючи місце, де потік спокійніший і не такий глибокий. Почувався він значно краще, бо вгамував спрагу, але голод таки надокучав, шкрябаючи в животі гострими кігтями.

Біля вусів продзижчала муха, і Щасливець ледве втримався, щоб не клацнути зубами їй услід. Отже, усе не так погано. Пес опустив морду і порився носом у купі листя, що лежало під деревом. Ухопив кілька листків і заходився жувати. Гіркота стиснула горло. Голод не втамувала, але принаймні трохи відволікла.

Раптом каркнув ворон — Щасливець аж підскочив! Він задер голову до неба, щоб побачити його, бо пригадав, як птах супроводжував його вночі дорогою до табору дикої зграї. Мерехтливе пір’я зникло у високості над верхівками дерев, але в небі погляд прикувало дещо інше. Отруйна хмара насувалася на ліс і вилискувала, ніби калюжа чорної крові. Собака навіть уловив подув їдкого смороду, який нагадав щось дуже знайоме, щось таке, із чим він колись уже стикався в місті.

І тут він пригадав: так смерділо від шумоклітки. Саме такий запах ішов від скаліченої шумоклітки, коли вона стікала кров’ю після лютої бійки з іншою шумокліткою. Зазвичай такі сутички закінчувалися викидом чорного диму. Від того смороду Щасливця аж вивертало. Тхнуло чимось геть неприродним. Але як на зіткнення шумокліток хмара була занадто великою.

Здавалося, чорний дим наближається. Щасливець настовбурчив шерсть на карку і грізно загарчав, а тоді змусив себе відвести погляд від неба і побіг далі лісом. Що швидше він потрапить на відкриту місцевість, то скоріше втече від смердючого хмарища. Пес опустив морду й понюхав землю, намагаючись перебити їдкий запах. Вдихаючи аромат мокрого листя, моху й трави, почав заспокоюватися.

Аж тут від несподіванки завмер. Він виразно відчув дух іншого пса!

Щасливець задихав швидше. Запах був знайомий.

Дрючок!

Щасливець рушив по сліду — вуха нашорошені, хвіст угору. Пройшов зовсім небагато, коли, глянувши крізь стіну гілля й високої трави, побачив удалині Дрючка. Скалічений собака вперто шкандибав, не стаючи на вивихнуту лапу. Ось він зник за товстим стовбуром, а тоді з’явився з іншого боку і продовжив своє повільне пересування.

У Щасливця від жалю стиснулося серце. Дрючок покинув зграю ще до нього. На цей час він мав би здолати вдвічі більше шляху, але, мабуть, довго відпочивав, набирався сили, а тоді знову рушав у дорогу. А може, час від часу лапа так боліла, що він мусив зупинятися. Якщо йтиме з такою швидкістю, то з лісу він сьогодні не вийде, хіба що аж завтра.

«Куди він прямує?»

Вдивляючись у далечінь поміж двома кущами, Щасливець не випускав з поля зору довговухого собаку. Хотів був загавкати, щоб дати йому знак… А що як Дрючок не хоче, аби хтось знав, де він? Пішов він уночі, коли зграя спала, тож точно не бажає товариства.

Щасливця охопили сумніви. Він добре знав, що поранені пси можуть стати дуже небезпечними. Проте Дрючок знесилений і потребує допомоги! Щасливець обережно рухався слідом за колишнім однозграйником, намагаючись не підходити надто близько. Він бачив, як Дрючок заледве переліз через купу опалого листя, а тоді зупинився.

Щасливець і собі став. «Мабуть, відчув мій запах». Щасливець чекав, але Дрючок не рухався. З такої відстані важко зрозуміти, що в нього на думці.

«Може, було б ліпше, якби я підійшов збоку? Бо ззаду — це так, ніби я його вистежую чи наздоганяю».

Щасливець зробив великий гак поміж дерев і завернув до Дрючка зліва. Покалічений собака ступив кілька кроків ліворуч, а тоді став так, ніби хотів оборонятися. Низьке сердите гарчання вихопилося з його грудей.

«Певно, він хоче, щоб його залишили у спокої».

Невже Дрючок не розуміє, що дикий світ — то не місце для собаки зі зламаною ногою? Він просто не має шансів вижити, якщо якийсь інший пес не прикриватиме йому спину!

Щасливець ступив іще один крок уперед, але Дрючок хитнув головою й обернувся, а тоді зник у лісі так швидко, наскільки дозволяла скалічена лапа. Щасливець хотів побігти по його сліду, але чим він зарадить? Він змусить Дрючка йти разом. Але ні. Якщо той так схотів, то Щасливцеві залишається тільки погодитися з його рішенням, навіть якщо це означатиме смерть.

Понуро опустивши хвіст, Щасливець розвернувся і рушив собі лісом далі. Незабаром запах Дрючка загубився серед запахів дерев, трави і дрібних лісових мешканців.

Здійнявся вітер, загойдалося гілля, зашурхотіло листя. Собака-Сонце торував свій шлях небом, залишаючи яскравий слід у небесній блакиті. Низько над землею нависли білі довгасті хмарини, а в повітрі відчувалася волога. Між білих хмарин розросталася величезна чорна хмара, що нагадувала темне зависле в небі озеро. Щасливець зі страху аж вискнув й підібгав хвоста.

«Собако-Лісе, я знаю, що ти тут. Ти пильнуєш за всім у пущі. Благаю тебе, захисти мене, коли Собака-Сонце піде відпочивати».

Пес вдивлявся в потемніле небо, аж раптом відчув, як крапля води впала йому на ніс, а друга затуманила око, перш ніж він устиг її зморгнути. Він поквапився забігти у гущавінь, де знайшов сховок під високим деревом із товстим стовбуром і міцним звивистим корінням, що переплелося й нагадувало змій, які рили нори у ґрунті. Щасливиць зручно вмостився між коренів і став чекати.

Уперіщив дощ, пелена води упала на гілля, залопотіла по листю. Щасливець лизав свої просяклі водою лапи. «Як я докотився до такого життя?» — подумав він сумно. Він довго скімлив, а тоді прихилив голову до землі.

Велика дощова крапля вцілила йому просто межи очі. На відміну від інших, вона ніби залишалася там, де впала. Пес відчував, як по шерсті розходиться тепле поколювання. Він гаркнув, обтрусився, щоб позбутися неприємного відчуття жару. Пошкрябав лапою голову і тоді побачив, як чорна пляма впала на вигнутий корінь. Вона була важка й густа, а повітря навколо неї взялося парою. Дуже скидалося на якийсь чорний сніг — за кольором такий самий, що і хмарище в небі.

Щасливець побачив, що таких плям іще більше нападало на землю під деревом. Трава під ними хилилась і в’янула. Він підхопився, у грудях, як навіжене, загупало серце.

«З неба падає чорний сніг! Що за мара?»

Тут пес відчув сильний сморід чогось згорілого — так, ніби невидимий вогонь потрапив йому в ніс і змушує очі наповнюватися слізьми. Здавалося, тхне від кожного дерева в лісі. Видно, злива спочатку не давала запаху поширюватися, але тепер Щасливець зрозумів, у чому справа.

Сморід чорної хмари накинувся на нього, як той чорний шуліка на свою жертву.

І була то не вода, що падала з таємничої хмари, а дивні чорні сніжинки, від яких ішла отруйна їдка пара. Щасливець заметушився, намагаючись не потрапляти під чорні пластівці, що ляпали на землю, аж поки не знайшов місця під густою кроною дерева. Він обтрушувався і повискував, шкодуючи, що перебуває не на відкритій місцевості.

Чорні сніжинки летіли не щільним потоком, як падав би дощ. Вони кружляли гарячими грудочками, чіплялися за гілки, а коли опускалися на землю, то починали задушливо диміти.

Щасливець перелякано заскавулів.

«На землю падає чорна хмара!»

Клапті сажі повільно осідали повсюди. Вони трохи нагадували отой темний брудний попіл, що піднімався вгору, коли довголапі готували їжу на відкритому вогні. Їжа пахла смачно, а ось вогонь був якийсь не такий, яким має бути, бо дим від нього смердів різко і неприродно.

Невже чорна хмара утворилася саме від такого вогню?

Щасливець аж пащу роззявив, дивлячись на чорні клапті, що, кружляючи, лягали на землю. Ну, тоді вогонь мав бути страшенно величезним. І де це щось таке зайнялося? Звідки суне оце чорне хмарище?

Згадав, як Мікі всіх переконував, буцімто хмара мала форму довголапого, який кликав собак повертатися назад до міста. Альфа ж стверджував, що вона була схожа на сердитого Небо-Пса. Тепер зрозуміло, що вони обидва помилялися.

Певно, чорна хмара якось пов’язана з Великим Гаркуном, із розтрісканою землею, розколеним небом, отруйною водою та відразливим смородом. Якщо це знак, то він ясно говорить, що наразі немає ніякого поліпшення. Після Великого Гаркуна світ і надалі залишається дуже небезпечним.

Аж тут раптом він усвідомив: довголапі не повернулися. Місто залишається порожнім — таким, як і тоді, коли ми з нього пішли. Покинутим.

Подумав про наївного, сповненого сподівань Мікі, який далі стискає в зубах довголап’ячу рукавичку. Чи дістався він уже міста? І що робитиме, коли там опиниться? Чи намагатиметься потрапити до оселі свого довголапого, як це намагався зробити Альфі? Але серед отруйних клубів диму і розвалених будинків Альфі мало не загинув. Навіть якщо нічого такого з Мікі не станеться, то як він виживатиме? Там нема ані їжі, ані питної води. Там повно мертвих тварин і довголапих, що не зуміли втекти від Великого Гаркуна, і їх немає кому поховати.

Щасливець здригнувся.

Бідолашний Мікі! Він такий відданий своєму довголапому — весь час тягає за собою рукавичку і так береже її! Він був хорошим другом для всіх повідкових і завжди підтримував Щасливця. Мікі не винен, що Щасливця вигнали зі зграї. Він навіть не знає про це…

«Ні, я не залишу його самого».

Щасливець вистрибнув з-під дерев і, щоб уникнути чорних клаптів, відхилився спочатку в один бік, потім — в інший. А тоді щодуху помчав, тільки лапи хляпали по мокрому опалому листю. Боки собаки вкрилися бризками болота, шерсть наскрізь промокла, але він біг і схвильовано гавкав. Тепер він мав мету, мав причину покинути ліс і дістатися міста. Тепер він мав куди йти.

Йому потрібно якнайшвидше знайти Мікі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець проковтнув останній шматок зайчатини й задоволено позіхнув. Його повний живіт вдячно забуркотів, тож пес промовив молитву подяки: «Собако-Лісе, ти завжди дбаєш про мене. Дякую тобі! Заєць був дуже смачний».

Щасливець уже було втратив надію щось уполювати, поки не вийде на відкриту місцину, аж тут серед дерев надибав невеличку галявину, де побачив зайця: той сидів і зачаровано дивився в небо. Може, за це треба було дякувати чорній хмарі?

Щасливець облизався й подумав, що вдруге на таке розраховувати не варто. А ще змусив себе визнати, що самому полювати набагато важче, ніж гуртом. Тим паче там, де дичині легко сховатися за стовбурами й густим гіллям. А малим звіряткам у лісі взагалі воля.

Добре, що хоч дощ перестав. Чорна хмара розділилася на менші клуби, що темними клаптями нависали над головою. Щасливцеві треба було якнайшвидше забиратися з лісу.

Він продирався між деревами, піднімався вгору, а вже вечоріло, бо Собака-Сонце подолав свій щоденний шлях небосхилом і зараз потроху хилився до обрію. Нарешті Щасливець вискочив на рівне. Це добрий знак, бо пласка місцевість свідчила, що він наближається до міста, де знайде Мікі.

Утім, якась тривога настовбурчила шерсть на його загривку. Місцина здавалася знайомою, але Щасливець не пам’ятав, коли й чому тут бував. Їдкий дим притлумлював усі відчуття. Пес намагався не зважати на дрож, що пробігав по його спині. Варто поквапитися, тому він ітиме навіть тоді, коли Собака-Сонце ляже спати. Перестрибнувши через повалене дерево, Щасливець попрямував до річки.

Аж тут він наткнувся на цілу гору чорного попелу — різкий сморід вдарив у ніздрі. Зі скавучанням Щасливець кинувся геть. Лапи ковзали по опалому листю, і він боляче вдарився об довгу товсту гілляку, що стирчала з цієї величезної купи кіптяви. Від удару гілляка посунулася вниз, і чорна кучугура почала опадати великими брилами, наче зійшла ціла лавина чорного смердючого снігу.

Щасливець розвернувся й помчав у протилежний бік. Треба шукати іншу дорогу.

Виліз на пагорб — і шерсть його знову наїжачилася, хвіст напружився, а вуха нашорошилися. Здавалося, що він майже відчув якийсь запах. Якийсь дуже знайомий і дуже небезпечний дух…

Тепер він проклинав чорні пластівці, які своїм смородом забивали всі інші запахи. Піднявся схилом вище і був приголомшений тим, що побачив й унюхав: він упізнав пагорб, на який зараз видерся, і долину під ним. Під шкірою сипонуло морозом. Щасливець зрозумів, що підійшов дуже близько до лігва лютопсів — набагато ближче, ніж йому хотілося б. Він добре пам’ятав про ватагу жорстоких, м’язистих собак із гострими вухами і лискучою чорною шерстю. Того разу він заховався у їхньому моторошному собачому саду і дивився, як вони пильнують свою територію. І хоча тоді він таки перехитрив лютопсів і втік, проте йому дуже не хотілося б зустрітися з ними ще раз. Щасливець відчув тривожне тремтіння у животі — і завмер.

З долини долинув гавкіт, уривчастий і зловісний. Щасливець опустив морду і занюшив повітря, намагаючись не зважати на сморід від чорного попелу. Нарешті він таки донюхався: звідти доносився запах крові.

Він зібрався на силі, щоб негайно не дати драла. Треба зрозуміти, що тут відбувається. Не можна просто так взяти і втекти. Щасливець обережно озирнувся. А що, коли лютопси таки знайшли ту діру в паркані, через яку він колись утік? А що, коли вони охороняють свою територію аж до вкритих лісом пагорбів? І чи не причаїлися вони десь там у мороці й тепер спостерігають за ним?

З долини до Щасливця принесло пронизливе завивання, і хтось перелякано заскімлив. Обережно, тримаючись підвітряного боку, пес почав підкрадатися до лігва лютопсів, сподіваючись, що сморід від попелу завадить їм відчути його запах.

За кілька хвилин він уже дістався стіни собачого саду, але виття припинилося. Потім пес знову почув завивання, яке наблизилося. То був безнадійний лемент від болю — якийсь собака в розпачі скавулів і скімлив, просячи милосердя. Щасливець розумів, що треба триматися на відстані, адже немає нічого страшнішого за пораненого лютопса!

Щасливець поповз уздовж стіни, нашорошивши вуха. Він розпізнав запахи інших собак у дворі, які, безперечно, знали про бідолашного побратима. Але їм до нього було байдуже. Або ж вони навмисно завдавали страждань однозграйнику. Хай там як, але ті пси навряд чи зрадіють появі Щасливця.

Хруснула гілка, і за кілька довгих стрибків від себе Щасливець помітив тінь лютопса — величезного, кремезного собацюри з товстою шиєю та гострою мордою. Він нюхав землю і водив головою то праворуч, то ліворуч.

«Та ж він біля паркана, назовні!»

Отже, лютопси таки знайшли вихід за огорожу. І що це він робить? Шукає здобич чи зловмисників, які можуть проникнути на їхню територію?

Щасливець затамував подих.

«Тікай! Поки він тебе не запримітив і не здійняв тривоги!»

«Скаліченому собаці вже неможливо нічим допомогти», — вмовляв він себе. І зрештою якнайтихіше позадкував від небезпечного місця, а тоді навшпиньках потрусив лісом, ступаючи дуже обережно, аби не тріснула жодна гілка, не шелеснуло листя під лапами. Хіба що геть недоумкуватий собака здатен тут вештатися й чекати, поки його викриють. А якби лютопси вчули його запах, то вмить позбігалися б і роздерли його на шмаття.

«Біжи до міста. Там маєш допомогти Мікі. Він єдиний, чиє життя ти ще можеш урятувати».

З лігва лютопсів знову долинуло пронизливе скавуління. Щасливець підіймався вгору, аби потім попрямувати до міста, і його не залишало почуття провини. У пам’яті сплив туманний спогад із далекого дитинства. Якось мама розповідала йому про відмінність між вовками й собаками. Казала, що вовки хитрі й підступні, а собаки шляхетні. Собаки не залишають іншого в біді.

«Прости мені, Собако-Лісе. Я хотів допомогти, але не зміг… Благаю тебе, заступись за того лютопса».

До цього йому й на думку не спадало, що світ може стати такий лихий.

Щасливець енергійно обтрусився. Він рухався ціле темне несонце, перейшовши річку в наймілкішому місці. Собака-Річка заспокоїла роз’ятрені рани на шиї та нозі, яку прокусила лисиця, змивши з них біль легкими помахами крижаного язика течії. Холодна вода збадьорила натомлені м’язи, додала свіжої енергії та сили. Він не зупинятиметься, а йтиме далі, аж поки не доб’ється до міста. Мікі, мабуть, уже там. Щасливець уявляв, як фермерський пес потерпає від голоду, але не хоче покидати міста, бо сподівається, що туди нарешті повернуться довголапі.

Подорож виявилася виснажливою, з багатьма підйомами і спусками, де височезні дерева хилилися до самісінької землі й не давали пройти. Нарешті Щасливець дістався найвищої частини лісу, зупинився й озирнувся. Собака-Сонце, як завжди, крокував своєю стежиною й освітлював землю, розкидаючи ніжні вранішні промені. Білі хмари повипиналися в небі, а повітря було вологим і чистим.

У далечині, майже повністю затулене верхівками дерев, мерехтіло озеро. Ближчий його край огинав покинутий табір дикої зграї. На дальньому березі, де виднілися позублені краї скель, залишилися колишні друзі. Щасливець подумав про Беллу, свою сестру, та про інших повідкових собак. Як їм ведеться у великій зграї? Він сподівався, що Альфа не надто до них присікується. А тоді згадав Солодуню з її великими темними очима. Подумав про неї, пригадав докірливий погляд за його зраду — і в животі щось занило, озвалося млосним болем…

Щасливець вийшов на галявину, а далі за нею внизу розкинулися поля — перша територія повідкових собак. Саме тут вони вчилися полювати і працювати гуртом. Його охопило почуття гордості за своїх друзів: хай там що, але вони разом здолали довгий шлях, багато чого навчилися, відколи пішли з міста.

З подвійною енергією Щасливець помчав поміж стовбурами дерев у відкриті просторі поля, порослі травою, аж поки не побачив на тлі неба гостроверхі житла довголапих. Щойно він ступив із брудної трави на тверду потріскану поверхню вулиць, будинки виросли довкруж щільним колом, як бур’яни.

Увійшовши до міста, Щасливець уповільнив ходу і принюхався, чи не тхне горілим, прислухався, чи не чути знайомого гуркотіння шумокліток. Але довкола панувала тиша. Шумоклітки нерухомо стояли поміж озер розбитої світлокриги. А під їхніми спотвореними повикручуваними мордами виднілися висохлі калюжі від соку, якими довголапі їх напували.

Шумоклітки кровоточили, спливали кров’ю.

Дороги розтріскалися, тому Щасливцеві раз по раз доводилося перестрибувати через смердючі струмки. Вода виблискувала, на її масній поверхні вигравали промені Собаки-Сонця, який уже стояв над самою головою.

Місто залишалося порожнім. Довголапі не повернулися.

Щасливцеві було незвично знову відчувати під лапами твердий камінь. На свій подив, він усвідомив, що вже звик ходити по траві. Його охопила туга за давнім безтурботним життям, за пошуками об’їдків, за відпочинком із друзями — вільними, ні від кого не залежними, як і він. Але, певно, те життя пішло в небуття і, можливо, назавжди.

Місто, яке він покинув, не стане таким, як раніше. Він тут ніколи більше не житиме.

Щасливець блукав мовчазними вулицями й шукав домівки повідкових собак. Будинки мали знайомий вигляд, хоча й змінилися. Перед ними піднялася трава заввишки з нього, а в’юнкі рослини щільно вкрили вцілілі стіни, бо нікому було обрізати довгі стебла. Усе мало похмурий і занедбаний вигляд.

Ось Щасливець дістався рогу вулиць, де жили повідкові собаки до Великого Гаркуна. Будинки їхніх довголапих, як і всі інші будівлі, похилилися, подвір’я позаростали травою. Щасливець роззирався довкола, принюхувався до повітря, гадаючи, куди міг податися Мікі. Йому здавалося, що фермерський пес мав би вибігти йому назустріч, але його і слід запав.

«Якщо його тут немає, то де він?»

У Щасливця защеміло серце. І що тепер робити? Тинятися містом? Ні, наразі тут нічого не знайдеш. Та й недоїдків уже не випросиш.

Щасливець обтрусився, глибоко зітхнув і знову занюшив повітря. Мікі! Так, він упевнений: його друг десь поруч.

«Але чому я не бачу його?»

Довірившись нюхові, Щасливець повільно йшов потрісканою землею, його вуса дрібно тремтіли. Нарешті в тіні шумоклітки він побачив чорно-біле хутро. Фермерський пес припав до землі. І щось у тому, як від нього тхнуло і в якій позі він лежав, стривожило Щасливця, тому він підходив дуже тихо, щоб його товариш не подумав, нібито йому щось загрожує.

— Мікі? Це я, Щасливець. Я шукаю тебе.

У Мікі сіпнулося вухо, але він навіть оком не повів у бік Щасливця і далі дивився вздовж вулиці.

Щасливець зупинився.

— Що з тобою? Від кого ти ховаєшся?

— Я не ховаюся! — загарчав Мікі. — Я чекаю. Поглянь.

Щасливець зиркнув у той бік, куди дивився Мікі. У дальньому кінці вулиці він побачив якісь рухи — двоє довголапих вилазили з будинку, що стояв на розі вулиць.

На відміну від тих довголапих, яких він бачив у полі за містом, ці не мали чорних безротих морд і не були вбрані в яскраво-жовті хутра. Натомість були вдягнені у звичайні, але дуже подерті шкури, які вони носили ще до Великого Гаркуна, і з-під них місцями виднілася брудна шкіра. Він побачив, як вони витягли з будинку великий плаский предмет, зроблений із сухого дерева, який мав чотири ноги, але без лап.

Інстинкт підказав Щасливцеві швидко сховатися за шумокліткою. Ці довголапі нагадували йому тих, яких він інколи бачив ще до Великого Гаркуна, коли блукав вулицями. На відміну від більшості довголапих, ці, здається, не жили у зграях. Вони спали не в будинках, а просто неба на вулицях, тулилися під своїми подертими, брудними шкурами. Від них смерділо вогняним соком, і вони безперестанку галасували та сварилися між собою, а коли підходили до інших довголапих, то ті їх проганяли.

Але отих інших довголапих ніде не було видно.

Щасливець і Мікі бачили, як обдерті довголапі виносили з будинку ще якісь речі та складали їх у високій траві. Точніше, недбало кидали. Один із них нахилився і плюнув на бруківку. Навіть із такої відстані Щасливець добре бачив, що слина мала жовтий відтінок, а навколо морди довголапого пузирилося такого ж кольору шумовиння. Обличчя мав виснажене й пожовкле, з обох боків нижче шиї стирчали кістки. Щасливець знав, що від голоду довголапі навісніють, а цей був, мабуть, найголоднішим довголапим, якого йому бодай колись доводилося бачити.

Від таких собакам варто триматися подалі.

На тому будинку довголапі не зупинилися, а перейшли до наступного, вибили двері й потрапили досередини. Щасливець чув, як вони там щось тягали й трощили.

Мікі тихо загарчав, він дужче пригнувся, притиснувши вуха до голови.

— Брудні, шкаредні довголапі, — гиркнув він, і далі припадаючи до землі біля шумоклітки. — Їм краще не наближатися до будинку мого довголапого, бо латки живої не лишу! Їм не слід навіть думати про це!

Щасливець уявити не міг, що в отих двох на думці. В оселі давно вже не могло бути ніякої їжі. Він обережно стежив за Мікі, поки довголапі просувалися далі — заходили до чергового будинку й виносили звідти речі.

Вони все ближче і ближче підходили до колишньої садиби Мікі — дикі, нестямні. Щасливець згадав про повідкових собак, про те, як вони намучилися, поки чогось навчилися. А хто не хотів навчатися виживанню в цьому незвичайному новому світі, однозначно прирекли себе на загибель. Мабуть, так само і в оцих довголапих. Їх забули ті, що повтікали з міста, так само, як повідкові собаки були забуті своїми господарями.

Мікі випростався й напружив задні лапи. Він загарчав, коли побачив, як довголапі зупинилися перед його будинком. Вони галасували, кричали один до одного, а тоді один нагнувся вперед і закашлявся, а другий сперся на стіну.

— Мікі, це небезпечно, — якомога спокійніше мовив Щасливець. — Ті довголапі непрості. Навіть не знаю, чого від них чекати.

Мікі різко обернувся.

— Я виконую обов’язок перед своїм колишнім домом. — Він примружив очі та підняв вуха. — Ти не розумієш! До Великого Гаркуна ти був самітником. Чого взагалі сюди приперся? Нащо воно тобі? Я думав, ти десь там зі зграєю.

Щасливця ці слова зачепили за живе, але він не подав виду, натомість зауважив:

— Твої довголапі бозна-коли виїхали з міста!

— Але це їхній дім! — загарчав Мікі. — Мій дім. Мене змалку навчали його пильнувати та захищати. Я таки прожену цих падлюк. — Він витягнув шию, притиснув вуха до голови й заходився люто гавкати на довголапих. Щасливець від страху зіщулився, проте довголапі не звертали на Мікі жодної уваги, стояли собі перед будинком й горлопанили на всю вулицю.

Зрештою один із них вибив ногою двері, а тоді обидва ввалилися досередини. Мікі глянув на Щасливця поглядом, сповненим відчаю.

Щасливець добре розумів, що це значить для його друга.

— Гаразд… Іди за мною й роби те саме, що робитиму я.

Щасливець загарчав і вишкірив зуби. Мікі зробив те саме. Отак вони увійшли до будинку, у якому довголапі вже шастали по всіх кімнатах. Один із них зиркнув на пса і продовжив робити своє.

Мікі загавкав.

— Та вони на нас не зважають! Треба на них накинутися і розірвати!

— Роби, як я, — порадив Щасливець, згадавши маленького кудлатого песика з гострим носом, із яким колись знався в місті ще до Великого Гаркуна. Той песик мав звичку тероризувати перехожих довголапих, хай би які вони були на зріст. І домагався свого не тим, що несамовито гавкав чи стрибав навколо них, а тим, що стояв і гарчав, не поступаючись ні на крок. Головне — мати переконливий вигляд.

«Довголапі не знають, що в собаки на думці. І це їх лякає».

Мікі зрозумів і, щоб справити враження на Щасливця, вишкірився і знову загарчав. Обидва собаки рушили всередину будинку й підійшли до маленької кімнатки, де довголапі збирали якісь речі. Собаки майже нерухомо стали у дверях.

Довголапі нарешті звернули увагу на псів і зупинилися. Один почав розмахувати руками й гучно гавкати на собак. Щасливець не зрушив з місця, Мікі також, обидва пси міцно вперлися лапами в підлогу й не припиняли гарчати.

Довголапі задзявкали один на одного. Тепер, коли вони були близько, Щасливець виразно бачив жовте шумовиння, що виступило навколо їхніх ротів. Губи мали нездоровий зеленуватий відтінок, що нагадував отруєну воду в річці, від якої захворів Бруно. У того, що спершу намагався налякати їх своїм гавкотом, підборіддя було вкрите яскраво-рожевими виразками. Він ступив крок назад, але другий довголапий ухопив глибоку миску зі світлокриги й замахнувся нею на Щасливця. Шерсть на Щасливцевій спині настовбурчилася, страх пронизав усе його тіло, а подушечки лап змокріли. Утім, пес не зрушив з місця. Тоді довголапий жбурнув-таки оту миску, вона пролетіла повз Щасливцеву голову й розбилася об стіну. Пес здригнувся, але гарчав і далі, а Мікі загарчав іще гучніше.

Аж тут Щасливцеві вуха вловили низький стогін. Будинок заговорив! Його тіло напружилося. Будинок рухається? Зараз обрушиться?

Довголапий, який жбурнув у нього мискою, поспіхом хапав предмети, щоб і далі кидати ними в собак. Щасливець відчув, що Мікі зосередився, готуючись до нападу, а коли важка річ поцілила йому у вухо, навіть не подав вигляду. На Щасливця це справило чимале враження.

— Так тримати! — сказав він Мікі. — Ти їх добряче настрашив!

Його товариш задоволено махнув хвостом, але з місця не зрушив.

Щасливець побачив, що довголапі занепокоєно перезирнулися й позадкували до виходу з малої кімнати. А тоді знову протяжно застогнав будинок, і зі стелі посипалася злива пилюки. Один із довголапих розкашлявся, а Щасливець люто загавкотів:

— Ану геть звідси! Це не ваше місце! Забирайтеся швидко, поки ми не подрали вас на шмаття!

Гавкіт відлунював у кімнаті і, здавалося, від того сипалося ще більше пилюки: вона лягала на підлогу білою ковдрою.

Довголапі злякалися, притиснулися до стіни. Щасливця дуже потішило, коли в повітрі він відчув запах страху. Пес знав, що вони не захищатимуться, якщо на них напасти, а повтікають за найменшої можливості. Щасливець обернувся до Мікі, аж тут підлога здригнулася, а будинок знову застогнав. Зі страшенним скрипом уздовж стіни вгору поповзла довга тріщина, з неї посипалося ще більше пилюки й уламків.

Довголапі перелякано задзявкали, покидали речі, які вони назбирали, і, відштовхуючи один одного, кинулися до дверей. Прошмигнули повз собак, вибігли надвір і закашлялися.

Щасливець тицьнув Мікі лапою в бік.

— Тікаймо, — гавкнув він.

Мікі вагався:

— Але ж мої довголапі…

— Мерщій! — гаркнув Щасливець.

З несамовитим тріском стіна кімнати почала осідати, а стеля захиталася.

«Будинок! — промайнуло у Щасливцевій голові. — Падає!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець і Мікі вискочили надвір і помчали через дорогу на галявину перед сусіднім довголап’ячим будинком. Вони озирнулися саме тієї миті, коли колишній дім Мікі осів на землю. Його нутрощі крізь тріщини вирвалися назовні й дощем посипалися на галявину. У будівлі тріщало й гуркотіло. Стіна з тріщиною похилилася усередину, ламаючи все в будинку. Мікі бігав колами по траві, тремтів і відчайдушно гавкав.

Щасливець перехопив знавіснілий погляд друга.

— Ні, — гавкнув він. — Тихо! Твої довголапі далеко, їх тут нема.

Мікі хляпнувся на землю, його боки нервово здіймалися.

— Та знаю, — заскімлив він. — Але… я маю захищати будинок!

Щасливець лизнув його ніс.

— Уже нема чого захищати, — заспокоював він. — Твої довголапі вже давно пішли звідси.

Знову затріщало, і передні двері вилетіли назовні. З отвору посипалися уламки розваленого будинку й загородили вхід.

— Якби ти там загаявся хоч на мить, то був би вже мертвий. Обоє були б.

Мікі гавкнув на знак згоди. Обидва собаки припали до землі й важко дихали. Гуркіт припинився. Тепер було чути тільки поодинокий тріск або стукіт, а навколо клубочилися хмари білого туману.

Раптом Мікі зірвався на рівні лапи, задер голову і почав завивати:

— Усі хороші довголапі пішли! Нема їх! Залишилися тільки погані!

Мікі ступив кілька кроків і знову завив, тепер звертаючись до своїх зниклих господарів:

— І на кого ви мене покинули? Я б вас ніколи не лишив?

Щасливець мовчав. «Нехай виплачеться», — подумав він.

Завивання Мікі ставали голоснішими.

— Ви ж дозволяли мені виходити на другий поверх, ви давали мені смачненьке… Ви брали мене із собою до великого саду, ми так там гарно бавилися разом… Я на вас чекав, коли був сам удома… Я весь час про вас думав. Чому ви не взяли мене із собою?

Нарешті чорно-білий собака замовк. Він хляпнувся на траву й опустив голову, не зводячи очей із будинку.

— Думав, може, повернуться, — скімлив він. Вуха сіпнулися. — Ті довголапі, ті погані довголапі… ми накинулися на них, ми настрашили їх своїм гарчанням. Я чув запах їхнього страху. А так раніше не було. Раніше я ніколи не чіплявся до довголапих.

— Після Великого Гаркуна світ став інакшим, — сказав Щасливець.

— А я про те й кажу. Не тільки земля змінилася, бо вкрилася шрамами, — далі квилив Мікі. — Змінились і пси, які по ній ходять. — Він принюхався до землі. — Собако-Земле, що з тобою сталося? — Він пошкрябав лапою по землі й гірко зітхнув, підіймаючи свої блискучі темні очі на Щасливця. — Неправильно я зробив, що покинув зграю і прийшов сюди. Тепер розумію, що в нас нікого нема, окрім самих себе. — Він нахилив голову. — Щасливцю, вибачай, що я так непривітно тебе зустрів. То все через отих дурнуватих довголапих, а ти з’явився зненацька, от і все. Радий тебе бачити… А ти чого сюди прибився? Ти що, також пішов зі зграї?

Щасливець дивився кудись у далечінь, повз свого друга, на куряву, що досі кружляла навколо розваленого будинку.

— Мені довелося піти, Мікі. — Він аж затремтів, коли пригадав, як Альфа його витурював. Ніхто із собак не смів заперечити напіввовкові, навіть повідкові не наважилися. Йому не хотілося зараз про це говорити.

 — Та я знаю, що ти самітник, — гавкнув Мікі. — Але ти залежав від довголапих так само, як і ми. А нема довголапих, то й нема собак-самітників. Зграя тепер наша сім’я. Треба вертатися, Щасливцю. Скажемо, що ми помилилися.

У Щасливця пересохло в горлі, і він ковтнув слину. Хоча й тішився, що Мікі хоче піти з цього місця смерті й занепаду. Йому буде безпечніше в зграї. А от Щасливцеві не дозволять туди повернутися. Сумні думки каменем лягли йому на серце.

— Так, собакам тут нема чого робити, — сказав він. — Місто отруєне. Ніхто тут довго не протримається, не виживе.

Мікі дивився на нього, у його карих очах зблиснули радісні вогники, а хвіст кілька разів ударив по землі.

— Зграя звідси недалеко. Добре, що ми вчасно це зрозуміли. Якщо поквапитися, то до наступного несонця можемо вже бути там.

Він схопився на лапи і швидко захекав. В очах Мікі вигравала щира радість. Щасливець уже й не пам’ятав, коли востаннє бачив його в такому піднесенні.

«Він щасливий, бо більше не почувається покинутим. Нарешті він зрозумів, що його довголапі пішли й більше не повернуться. А я не хочу його засмучувати розповіддю про те, що зграя мене вигнала. Не тепер».

Щасливець підвівся.

— Якщо хочеш вернутися, то… тоді я трохи тебе проведу.

Мікі радісно гавкнув і лизнув Щасливця у вухо, а той швидко додав:

— Але я не можу повернутися до зграї.

І Мікі почав стрибати, бігати туди-сюди.

— Не можеш чи не хочеш? І коли ти припиниш удавати, що тобі ліпше бути самому? У зграї тобі безпечніше й цікавіше, і ти це добре знаєш! — Він легенько хапнув Щасливця за вухо. — Ти без інших собак однозначно не зможеш. А зграя тебе дуже потребує. Нам вдалося вижити тільки завдяки тобі.

Щасливець нічого не відповів, а лише добродушно буцнув його головою. Тішився, що Мікі повеселів і збадьорився. Він і не сподівався, що фермерський пес так швидко оговтається.

«Я стільки пройшов, аби йому допомогти, — подумав Щасливець. — Тому не можу не скористатися нагодою і не завершити справи».

— Ходімо, — сказав він і замахав хвостом, хоча на серці було геть невесело.

Мікі радісно загарчав і жартома штовхнув Щасливця у бік, і вони почали борюкатися у високій траві. А тоді Щасливець припинив пустувати й побіг уздовж дороги в напрямку до стежини, що вела з міста.

— Почекай, — гавкнув Мікі.

Щасливець обернувся, його вуха нашорошилися.

— Щось не так?

— Та все добре. Мені ще треба дещо зробити…

І він швидко зник за тією шумокліткою, за якою Щасливець уперше побачив чорно-білого собаку, коли той пильнував будинок своїх довголапих. За мить Мікі повернувся з рукавичкою в зубах. Вона була подерта і брудна, з дірок повилазили нутрощі, але Мікі тримав її, ніби найціннішу на світі річ. Хвостом він уже не метляв, бо дуже урочисто ніс довголап’ячу рукавичку до будинку. Щасливець хотів його зупинити, але Мікі сам зупинився перед лужком, запорошеним білою пилюкою.

Добру хвилю Мікі стояв у тиші й дивився на зруйнований будинок. Тоді обережно перейшов галявину, поклав рукавичку на розламаний ґанок, ретельно вилизав її від куряви та бруду і ступив крок назад. Чиста рукавичка скидалася на якесь мале тендітне створіння, загублене серед руїн і сміття. І Мікі, здається, звертався саме до неї, коли заскимів:

— Сьогодні я відходжу. Мушу залишити тебе тут, а сам прямую до пущі жити зі зграєю. Усе змінилося, тому собаки мусять якось давати собі раду без довголапих.

Мікі краєм ока зиркнув на Щасливця, який шанобливо опустив голову, хоча й не міг знати, що насправді відчуває фермерський пес. Сам він ніколи не мав близьких стосунків із довголапими. Але якщо Мікі аж настільки їм відданий, що захищає їхню домівку навіть після того, як вони покинули його… ну, то, можливо, не всі вони такі вже й погані.

А Мікі вів далі:

— Якщо ви коли-небудь повернетеся, то знайдете цю річ — вашу річ, яку ви мені дали. То була моя улюблена іграшка, і коли я з нею бавився, то завжди думав про вас. Коли побачите її, то зрозумієте, що я ніколи не забував про вас і не переставав вас любити.

Мікі повернувся спиною до місця, яке він колись називав домом. А Щасливець зрозумів, що на цьому все нарешті скінчилося. Мікі більше сюди ніколи не вернеться.

Собаки прямували широкими, вкритими опалим листям вулицями з шумоклітками обабіч. Щасливець попереду, Мікі — за ним. Трималися середини вулиці, подалі від перекошених будинків, що скрипіли й стугоніли. Щасливець боявся, що вони можуть обрушитися щомиті, як це сталося з будинком довголапих Мікі. «Нам треба якнайшвидше звідси вшиватися», — подумав він.

Нашорошивши вуха, він прислухався до стогонів і рипіння будинків. Дуже здивувався, коли до нього долинув далекий гуркіт — не з вулиць чи від землі, а звідкись згори. Пес задер голову і пошукав джерело шуму за дощовими хмарами. Небо було чистим і блакитним, а повітря — теплим і свіжим після вчорашньої зливи. Навіть чорна хмара десь поділася, а чорний попіл із неї тепер плавав у брудних калюжах, лежав на листі та стовбурах дерев у лісі. Але все ж таки щось і далі гуркотіло в повітрі, і Щасливець тривожно глянув на Мікі.

— Гримить! — гаркнув Мікі й перелякано скривився. — Знову сердяться Небо-Пси!

Щасливцеві потрібно заспокоїти Мікі. Він роззирнувся й занюшив повітря. Було сухо.

— Та не думаю… — загривок у Щасливця настовбурчився, а вуха нашорошилися: пес намагався зрозуміти, що то за деренчання.

Хвіст Мікі завмер.

— Що це таке?

Щасливець крутнувся на місці. Високо над позубленим небокраєм — над зруйнованими будинками — він побачив щось величезне, завбільшки з шумоклітку, і саме воно торохтіло в небі. А це що за птах? Поки вони з Мікі придивлялися до дивини, з’явилася ще одна така сама шумоклітка, яка шугнула донизу, а тоді заповзялася ширяти над будинками, весь час поривчасто й сердито кидаючись майже до самісінької землі. Її величезні крила швидко крутилися у собак над головами, оглушливо, ніби грім, розсікаючи повітря.

— Не подобається мені все це, — заскимів Мікі. Його очі перелякано бігали. — Треба драпати звідси.

— Зажди, — зупинив його Щасливець.

Справді, ті величезні птахи були дивні. Коли вони робили коло над головами собак, то так молотили повітря крилами, що з дерев опадало листя, а собача шерсть ставала сторчма. Та дзявкотом Щасливець зайшовся від того, що побачив на них дещо геть неймовірне! Оті велетенські гладенькі птахи, що виблискували на сонці, у боках мали глибокі діри, крізь які було видно всі їхні нутрощі.

Щасливець міг зазирнути простісінько всередину черева!

Пес витягнув шию. Усередині рухалося щось жовте. Ага… Той колір йому був знайомий.

Довголапі!

Ага, їх проковтнули птахи! Усе це дуже дивувало Щасливця, і він напружив зір, щоб краще розгледіти та зрозуміти, що там насправді. Ось тепер він уже не сумнівався: вороже налаштовані довголапі у яскравих і блискучих жовтих шкурах гавкали одне на одного й ворушилися всередині пташиного черева.

Мікі також їх побачив.

— Довголапі! — гавкнув він. — Подивись, що він там робить?

Довголапий у першому птасі підсунувся ближче до діри, виліз назовні й повис у повітрі. А той птах наче намагався допомогти довголапому і трохи нахилився набік, аби йому було зручніше гойдатися над розваленими будинками, щось показувати та гавкати назад до інших довголапих.

— Здається… вони шукають… — Щасливець затремтів.

— Шукають що? — запитав Мікі.

Їх уже крутилося троє — три величезні летючі потвори, і всі вони молотили крилами повітря навколо себе. Ось один із птахів почав знижуватися, а довголапий далі гойдався на линві, що звисала з діри у пташиному боці. Двоє інших розлетілися над містом. Шасливець спостерігав, як довголапі притискалися обличчями до отвору в животі птаха.

Собаки перелякалися й попригиналися, а вітер із-під пташиних крил роздував їм шерсть, дмухав із такою силою, що годі було щось побачити, навіть якщо швидко кліпати. Птах завис просто над їхніми головами, щось вишукуючи. Але що саме?

Раптом усі три крилаті шумоклітки крутнулися й полетіли на околицю міста. Там почали знижуватися і зникли з поля зору.

— Видно, хочуть сісти в лісі! — гавкнув Щасливець під затихаючий гуркіт пташиних крил. — Думаю, нам треба піти за ними й подивитися, що їм там треба.

Мікі не мав великого бажання це робити.

— А що, коли нас бачили? Птахи несуть отих страхітливих довголапих у жовтому хутрі. Вони небезпечні!

— Триматимемося на відстані.

— Що, не пам’ятаєш, як вони кричали на нас? Як вони вдарили Ритку?

Щасливець добре пам’ятав. Він спостерігав за обрисами величезних птахів, аж поки ті не опустилися зовсім низько і не сховалися за будівлями.

— Ми не наближатимемося ані до довголапих, ані до отих птахів, — кавкнув він. — Але ми не можемо вдавати, ніби їх немає. Треба дізнатися, що вони шукають. Може, це нам підкаже, куди поділися інші довголапі. Варто ризикнути.

Мікі витріщився, низько опустивши вуха:

— Якщо ти впевнений…

Щасливець добру хвилю дивився в небо, хоча великих птахів уже не було видно.

— Так. Ми це зробимо. Нам варто дізнатися, що вони шукають! — І він помчав уперед уздовж дороги, а Мікі одразу за ним.

Собачі лапи лунко тупотіли по твердому камінню міської вулиці — пси прямували до лісу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець і Мікі низько припадали до землі, торуючи собі шлях підліском. Колючі гілки та висока трава чіплялися за животи. Собаки чули гучне деркотіння величезних птахів, хоча за густим листям самих летючих потвор не було видно.

— Щось мені все це не подобається, — заскимів Мікі.

Щасливець ледве волочив ноги після довгої подорожі несонцем і втечі з розваленого будинку довголапого, не маючи сили сперечатися. Він суворо зиркнув на чорно-білого собаку, і той, похнюпивши голову, слухняно пішов далі.

Вистежити масивних птахів було неважко, хоча вони й опустилися нижче за верхівки дерев. Адже зчиняли такий гуркіт, що все живе в лісі намагалося якнайшвидше від них утекти.

Щасливець повів Мікі до невисокого живоплоту, крізь який вони продерлися, зігнавши зграю шпаків. На галявині собаки побачили трьох металевих птахів, які сиділи на траві. Їхні крила і далі зчиняли повітряну бурю, від якої гілля дерев вигиналося, а листя вихором опадало на землю. Щасливець і Мікі низько пригнулися, а через сильний вітер, що ніс сміття, мружили очі й дивилися зизом.

Аж тут крила почали вповільнювати свій рух.

— Як ти думаєш, що тут відбувається? — стиха гавкнув Мікі.

Собаки принишкли в чагарниках і спостерігали, як страхітливі жовтошерсті довголапі вистрибують із пташиного черева. Потім побігли в ліс, несучи якісь дивні ноші.

— Це схоже на довголап’яче ліжко, — зауважив Мікі. — Але без отих м’яких товстих підстилок. І нащо вони їм здалися?

Щасливець тільки похитав головою. Він також не знав.

Птахи відпочивали, ліниво обертаючи крилами, а вітер потроху вщухав. Гучний довголап’ячий гавкіт несподівано розітнув повітря — Мікі від несподіванки аж дзявкнув. Оті жовтошерсті довголапі, які зникли в лісі, тепер верталися, несучи на ношах третього довголапого.

Навіть здалеку Щасливець помітив, що з тим третім не все добре. Він якось викривився на один бік. Так само, як і решта довголапих, він мав жовте хутро, але морди не ховав. З рота вихоплювалася жовта піна, а шкіра здавалася восковою. Щасливець відчув у повітрі металевий присмак крові.

— Довголапий поранений, — сказав він.

Зі своєї схованки за живоплотом собаки добре бачили, як довголапі понесли однозграйника до першого птаха й запхали його всередину.

Мікі перелякано заскавучав:

— Який жах! Ота величезна крилата звірюка таки жере довголапих! Видно, спіймали слабкого і тепер годують ним гучнокрилого птаха!

— Ні… вони нічого поганого йому не роблять. — Хвіст Щасливця сіпнувся, а вуса затремтіли.

Жовтошерсті довголапі теж залазили у черево до птаха.

«Видно, повертатимуться всередині отого звіра», — подумав Щасливець.

— Щось нічого не розумію, — зізнався він. — Може, ходімо далі?

— Ходімо! — гавкнув Мікі з полегшенням.

Щасливець ще якийсь час дивився на гуркітливого птаха. Шкода, але він ніяк не міг зрозуміти, що той тут робить. І чому ті довголапі завжди такі загадкові?

Нашорошивши вуха, він обернувся й виразно почув шарудіння десь за шість довгих стрибків позаду того місця, де вони ховалися з Мікі. Побачив, як промайнуло щось яскраво-жовте.

— Довголапі! — стиха дзявкнув він, не бажаючи привертати до себе уваги. — Ті, що вилізли з інших птахів.

Довголапі, опустивши голови блукали у високій траві, ніби щось шукали. Підійшли ближче.

Мікі зашкріб лапою землі, вирячившись від страху.

— Тікаймо звідси! — благав він.

Щасливець мовчки кивнув. На зігнутих лапах вони продерлися крізь живу огорожу назад і рушили вглиб лісу. Щасливець пам’ятав про ще одну пару жовтошерстих довголапих, тому намагався рухатися якнайобережніше.

Дві собаки сторожко пробиралися крізь лісову гущавінь, оминаючи чагарники та м’яко ступаючи по острівцях лісового плюща. Щойно Щасливець переконався, що довголапі залишилися далеко позаду, він пришвидшив крок. Не бажаючи наштовхуватися на величезні купи брудного попелу, повернув на стежку поміж деревами, а тоді попрямував в інший бік, наближаючись по колу до спокійної ділянки річки. Він уже відчував вогкий землистий запах водяного потоку. Тут вони перейдуть річку вбрід і відірвуться від отих дивних довголапих на значну відстань.

Коли собаки дісталися берега, вони знову почули страхітливе деренчання крил гуркітливих птахів. Хоча ті були далеченько, але все одно здіймали досить сильний вітер, що гойдав гілля дерев. За мить птахи піднеслися в небо над лісом, а тоді полетіли до міста.

— Як добре було б знати, куди вони полетіли, — заскимів Мікі. — І чи не надумають вони повернутися назад…

Собаки дивилися на величезних птахів, аж поки ті не зробилися маленькими цяточками на обрії.

Знову зайшли в ліс, і Мікі обернувся до Щасливця:

— Після Великого Гаркуна все, що я знав, дуже змінилося.

Щасливець тільки гавкнув на знак згоди. Він намагався бодай щось зрозуміти із того, що вони зараз побачили.

«Що то за величезні гуркітливі птахи і чому вони сіли в лісі? А довголапі напевно щось шукали. — Щасливець озирнувся. — Усі довголапі мали страшну жовту шерсть. Ніби вони з однієї зграї. Але тоді їхня зграя має бути дуже… великою. Зазвичай зграї довголапих невеликі — четверо або п’ятеро. Але, можливо, після Великого Гаркуна довголапі змінили правила гуртування».

Чомусь від усіх цих роздумів шерсть на карку стала дибки.

А Мікі не вгавав:

— Хороші довголапі пішли, а залишилися якісь страхітливі з жовтою шерстю, або оті обдерті, жалюгідні, що гавкають і плюють. — Він сумовито опустив вуха. — Ніхто з нас, повідкових собак, навіть подумати не міг, що колись житиме у зграї. А тепер зграя — це єдине, що має бодай якийсь сенс.

Щасливець розумів, куди хилить фермерський пес.

— Я пішов зі зграї, Мікі, — відповів він стиха. — Я не можу повернутися.

— Чому не можеш? — заскімлив чорно-білий собака. — Я також було пішов. Якщо поговорити з Беллою…

— Белла там не керує. — Щасливець здавлено загарчав, згадавши про Альфу.

Хай би як Щасливцеві кортіло вкрутити хвоста тому пихатому напіввовкові, проте він добре знав, що програє у відкритому бою. Альфа, може, і здатен злякатися невідомої небезпеки, але він уміє битися і вбивати.

— Альфа пробачить нашу втечу, — правив своєї Мікі. — Ми вправні мисливці. Або можемо сторожувати табір. У тебе добрий нюх, найліпший серед… і… — Мікі затнувся. — І що, ти не хочеш ні з ким бачитися?

Щасливець обійшов повалене дерево, що перегородило шлях, і знову повернувся на стежку. Згадав обидві зграї, що тепер об’єдналися в одну. Так, треба визнати, що він хотів би багато з ким побачитися!

— Та ти, Мікі, можеш іти. — Щасливець опустив вуха. — Альфа тебе прийме. А мене — ні…

Чорний-білий собака розчаровано гавкнув:

 — Ну і впертий же ти, Щасливцю! Коли, нарешті, зрозумієш, що ти ніякий не пес-самітник? Ти такий самий зграйник, як і всі ми. Ми потрібні тобі, а ти — нам!

«І чому я просто не скажу йому, що Альфа вигнав мене зі зграї? Що ніхто й слова не сказав на мій захист, ніхто не наважився просити вожака змінити своє рішення?»

Проте Щасливець так і не спромігся добрати потрібні слова. Він насупився, опустив хвіст і відчув пекучий сором. Йому не хотілося, аби фермерський пес знав, що інші собаки від нього відвернулися.

«Мікі — мій друг, — міркував собі Щасливець. — Він мене не судитиме. Він мене зрозуміє, коли я розповім, як усе сталося».

Пес уже розтулив рота, щоб таки розказати все Мікі, аж раптом відчув новий різкий запах.

Запах шерсті… і шкури.

Якийсь пес!

Щасливець напружився, загривок настовбурчився. Невже Дрючок? Може, його теж вийде вмовити повернутися в зграю? Тоді він міг би приєднатися до них… Але подув вітер, і запах зник. А можливо, то був якийсь давній слід.

— Чого зупинився? Щось занюхав? — запитав Мікі.

— Ні, — гавкнув Щасливець, переплигнувши через повалене дерево, і пострибав униз до річки. — Просто здалося.

На березі вони зупинилися, щоб відхекатися. Вода в річці іскрилася, переливалася сріблом під променями Собаки-Сонця. Вона була свіжа і чиста, тож і Мікі, і Щасливець напилися досхочу.

— Найсмачніша вода, яку я коли-небудь пив! — задзявкотів Мікі. — Найкраща, найкраща!

Він стрибнув на Щасливця, і вони покотилися по встеленій листям землі. Щасливець із полегшенням відчув, що його настрій поліпшується. Добре отак трохи подуріти, забути геть про все — про місто й дивних гуркотливих птахів, яких вони щойно бачили.

Мікі жартома хапнув Щасливця зубами за шию.

— Тьфу! Який ти брудний!

Щасливець спритно вивернувся й повалив Мікі на землю.

— Та що ти кажеш? — загавкав він. — Ще дивуєшся після тієї пилюки з будинку довголапих? Думаєш, ти чистіший?

Нагнувся вперед, ніби хотів і собі вкусити Мікі, але замість того лизнув друга в морду.

— Нам таки треба викупатися! Думаю, ти не проти того, щоб трохи помокнути у воді.

Мікі зірвався на лапи.

— Навіть більше, ніж не проти! — вискнув він.

«Благаю тебе, Собако-Річко, — подумки просив Щасливець, — будь до нас прихильною і перенеси нас на той берег». — І шубовснув у воду, а тоді відчув, як бруд і пилюка змиваються з його шерсті.

Збадьорений холодною водою, пес щосили забив ногами і, нахиливши голову, заповзявся швидко перетинати річку. Мікі плив біля нього, радісно хекаючи.

Потім вони, відсапуючись, вилізли на залитий сонцем берег. Щасливець енергійно обтрусився. Він уже й не пам’ятав, коли востаннє почувався настільки чистим. Обтрусився й Мікі, а коли вода потрапила Щасливцеві в очі, він гавкнув і пошкріб землю. Прохолодна течія змила не тільки бруд, що поприставав до шерсті, але й утому. Щасливець хляпнув лапою свого друга по шиї і приготувався стрибати та бігати в лісі. Він почувався вільним, на душі вперше після того, як його вигнали зі зграї, стало легко.

Обидва собаки гонилися і штовхалися, аж поки не потрапили до заростів кущистої папороті. Тут Щасливець зупинився й занюшив повітря. А тоді різко обернувся до Мікі:

— Якщо піти цим шляхом далі, то пройдемо дуже близько від лютопсів.

Мікі витріщив очі:

— А нам обов’язково йти цим шляхом? Бо я йшов іншою дорогою, аби їх обминути.

— Так швидше, — зауважив Щасливець. — До міста я дістався саме цією дорогою, і жоден собака мене не зачепив. Усе буде добре. Треба тільки швидко те місце минути і трохи помовчати, але то недовго.

Мікі затремтів й опустив вуха.

— Ті собаки досі живуть там? — Він нахилив голову, щось обмірковуючи. — Добре, що ми покупалися. Вода, певно, трохи змила наш запах.

Щасливець у цьому сумнівався. Від мокрого Мікі, здавалося, тхнуло навіть ще більше.

Вони мовчки подріботіли далі, обережно переступаючи через сухі гілки й опале листя. Щасливець пригадав, як проходив повз лігво лютопсів минулого разу. Намагався не думати про несамовиті стогони від болю, що вихоплювалися з горлянки собаки, який просив змилостивитися. Видно, він був сильно покалічений і тепер уже, певно, мертвий.

«Мікі про це не обов’язково знати…»

Коли вони обходили собачий сад, Щасливець намагався рухатися з підвітряного боку і сподівався, що цього досить, аби їхній запах не вловили лютопси. Але щойно вони почали огинати пагорб, що височів над собачим садом, як Щасливець почув пронизливе скавучання. Він завмер, серце закалатало. Тільки собака міг так скавуліти. Щасливець застережливо зиркнув на Мікі, і вони стали як укопані й нашорошили вуха.

Ось, знову скімлить! Після пронизливого скавуління до них долинуло жалібне скиглення-ридання. Такі звуки міг видавати не просто якийсь там переляканий собака, а дуже нещасний та вразливий.

— Це щеня, — прошепотів Мікі. — І не одне, мабуть…

Фермерський пес слушно казав. То не було скавучання собаки від болю, яке Щасливець чув минулого разу. Тепер йому здавалося, що він вирізняє щонайменше два голоси, які скавулять і скимлять від страху. І він не чув гавкоту дорослого пса чи якихось звуків від матері-собаки.

Щасливцеве серце стиснулося від жалю. Йому хотілося заспокоїти бідолашних малят. А де ж їхні батьки? Чому б це навіть лютопсам бути настільки жорстокими, щоб покинути щенят напризволяще? Він пригадав несамовите скавучання, яке чув, коли проходив повз собачий сад дорогою до міста. І він не відгукнувся на той плач. Докори сумління не давали йому спокою. Забувши урок своєї мами-собаки, Щасливець покинув іншого собаку в біді.

«О Собако-Лісе, благаю тебе, підкажи, як мені бути».

Щойно ця думка промайнула в його голові, як він отримав відповідь:

— Вони в біді. Потрібно допомогти.

Утім, Мікі занепокоєно облизався й застеріг:

— Лютопси дуже жорстокі. І звідки нам знати, що це не пастка? А раптом вони вдають із себе щенят, аби приманити малих собачок? — Він відступив на кілька кроків, ударився об стовбур дерева, крутнувся на місці, а тоді перелякано витріщився на Щасливця:

— Щасливцю, ми не можемо піти до собачого саду. Не можемо.

Якийсь час вони прислухалися до жалісного скимлення. Щасливець розмірковував над тим, що сказав Мікі. Він чудово пам’ятав здоровенних і жорстоких лютопсів, їхні низькі лункі голоси, лискучу шерсть і безжальні щелепи. Ні, йому було складно навіть уявити, щоб хтось із них міг пронизливо скавуліти, прикинувшись маленьким цуценям.

А навіть, якби могли, то вони нізащо б цього не робили. Вони не люблять хитрувати. Їм би на когось напасти, зухвало й нахабно, а не заманювати чужаків за допомогою підступу й хитрості.

Щасливець побачив, що Мікі трясеться від страху, як осиковий листок. Чи має він право втягати в небезпечну пригоду свого побратима? Адже це було б так просто — прошмигнути тихцем повз собачий сад. І вже за мить вони загубилися б у нескінченних хащах. Якби поквапилися, то дісталися б старого табору дикої зграї ще до настання несонця.

І там уже б нікого не боялися.

Знову до них долинуло жалібне пронизливе скавуління, і воно поклало край усім сумнівам. Унизу були цуценята — перелякані собачі дитинчата. Їх не можна залишати напризволяще, на неминучу смерть…

«Чи стане мені сміливості їх урятувати?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Обидва собаки завмерли й нашорошили вуха, прислухаючись до жалібного пхикання, що долинало із собачого саду.

— То щенята, — рішуче гавкнув Щасливець. — Ми не можемо вдавати, буцімто нічого не чуємо й нічого не відбувається.

Мікі припав до землі, підібгавши хвоста.

— Але, Щасливцю, — скиглив він, — це щенята лютопсів. Їхня природа відрізняється від нашої. Вони народжені, щоб битися та вбивати.

— Малі нам нічого не зроблять. — Щасливець переконував його, але насправді впевненості не було.

— А навіть якщо й так! Але ж їхня мати-собака десь поблизу! — Фермерський пес здригнувся. — Вона не могла піти кудись далеко. Певно, полює, шукає для них здобич і скоро повернеться. Якщо вона побачить нас біля своїх цуценят…

Щасливець сторожко оглянув усе довкола, наче намагався прозирнути крізь густе листя. Але за щільними заростями важко було щось побачити.

Він підняв морду:

— Я не відчуваю запаху матері-собаки. Я взагалі мало що відчуваю…

— Це мене й лякає найбільше, — відказав Мікі. — Тобі не здається це дивним? У зграї було багато собак, чи не так? А тепер на їхній території є цуценята. Тому дорослі десь недалеко. Вони будуть тут зовсім скоро.

Щасливець у цьому не мав певності. Більшість запахів дорослих собак дуже давні. Лише кілька свіжих, але навіть найсвіжіші були залишені не менш ніж за два несонця.

З-за дерев знову долинуло пронизливе скавуління. Щасливцеве серце стиснулося — він не міг витримати звуків скрути і болю.

— Яка мати-собака може бути настільки байдужою? — запитав він Мікі. — Ні, там тільки малі щенята.

— Лютопси інакші, — відповів Мікі. — Мені Белла розповідала про них…

Щасливець смикнув вухами. Він пригадав лігво лютопсів — собачий сад, де трава була коротко підстрижена, а перед низенькими будиночками стояли миски із сухим кормом. Белла, Ритка та Альфі не повірили своїм очам, коли знайшли всю ту їжу. І вони навіть не підозрювали, що територія охороняється зграєю жорстоких лютопсів. Щасливець зморщився, коли згадав, як зі своєї схованки спостерігав за сильними чорно-брунатними собацюгами зі стоячими вухами й вишкіреними у злобному оскалі зубами, що набундючено походжали повз нього, тупцяючи міцними м’язистими ногами. Він добре пам’ятав їхній різкий запах, що свідчив про силу і жорстокість.

Але тепер подібних запахів він не відчував.

— Принаймні ми можемо подивитися, що там коїться, — сказав Щасливець. — Якщо буде небезпечно або відчуємо запах лютопсів, то, обіцяю, ми одразу звідти вшиємося. Але не зважати на цуценят у біді ми не можемо. І хто знає, вони, можливо, ще стануть нам у пригоді.

— У пригоді? — перепитав Мікі.

— У ці дивні часи кожен уцілілий собака важливий.

Скидалося на те, що його слова не переконали фермерського пса, опроте він, хоча й неохоче, кивнув на знак згоди.

Щасливець і Мікі повільно повзли по м’якій землі, вкритій травою і листям, поступово наближаючись до території лютопсів. Час від часу вони зупинялися й принюхувалися до повітря. Собака-Сонце стояв високо в небі, але в затінку розлогих дерев було прохолодно.

Що ближче вони просувалися до паркана собачого саду, то більше напружувалася Щасливцева спина. Мікі мав рацію: дуже насторожувала відсутність свіжих запахів дорослих собак. Запах їхньої лискучої шерсті був давнім і невиразним, але навіть і цього було задосить, щоб серце гупало в грудях і страх заповзав глибоко під хутро.

Ось обидва собаки нарешті дісталися високого паркана, що оточував собачий сад. Щасливець здригнувся: це зловісне місце було сповнене страхітливих спогадів.

Вони почали дуже обережно рухатися вздовж паркана, шукаючи діру, яку Ритка викопала під огорожею. Щасливець ледь чутно заскімлив, коли таки знайшов її — отвір тепер був більшим, набагато більшим. На дроті зачепився жмут блискучої чорної шерсті.

— Лютопси вже вилазили назовні через цю діру, — тихенько дзявкнув Мікі.

А Щасливець знав, що вилазили. Він бачив одного з них біля паркана минулого разу, коли вперше почув страхітливе собаче завивання. Це було неминуче. Видно, для гостровухих собак стало звичною справою виходити зі свого лігва й повертатися через лаз. Знову Щасливець уловив неясний запах величезного лютопса і ще дещо — присмак крові? Він напружив обидві задні лапи і приготувався лізти до собачого саду.

Щасливець пригнувся й поліз під паркан, Мікі рушив за ним.

Лігво лютопсів сильно змінилося, відколи Щасливець бачив його востаннє. Колись акуратно підстрижений газон зараз заріс високою травою і в’юнким плющем. Подекуди із землі пробивалися паростки дерев, а будяки розрослися колючими кущами. Невдовзі це місце перетвориться на ліс, за винятком низьких будиночків та металевих мисок перед ними. Щасливець наблизився до однієї такої миски. Там уже не було твердих шматочків — певно, їжа скінчилася, і лютопси пішли звідси.

— Довголапі сюди не поверталися, — здогадався Щасливець.

Він чув про лютопсів ще задовго до того, як уперше побачив. Довголапі тримали їх, бо вони нещадні й навчені охороняти оселі від непроханих гостей. Але відколи довголапі зникли, лютопсів не було кому годувати та тримати в неволі, і більше ніхто не казав їм, що робити. Вони залишилися самі. Проте Щасливець змусив себе відкинути такі думки, бо вони наганяли на нього страх і викликали бажання розвернутися та чкурнути назад під паркан. Скавуління щенят стало ще голоснішим. Здається, воно долинало з великого будинку.

Щасливець і Мікі шмигнули у високу траву й побігли до будинку, який височів віддалік від собачих будиночків. Щасливець поліз по дерев’яних сходах до вхідних дверей, а Мікі залишився внизу.

Щасливець унюхав щенят ще до того, як їх побачив. Їхній запах дуже нагадував запах Носи й Непосиди: був м’яким, солодкуватим, молочним. Пес видерся на ґанок, що обперізував будинок, та обережно поповз праворуч. І завмер. Троє цуценят лютопсів викручувалися одне біля одного на м’якій шкурі, схожій на підстилку, на якій зазвичай спали повідкові собаки в помешканнях довголапих до Великого Гаркуна. Малята зазирали за край ґанку, кліпали очима, дивлячись на зовнішній світ. На тому боці собачого саду не було низьких собачих будиночків, повсюди росла висока трава. Щасливець добре бачив маленькі мордочки щенят і їхні тремтливі вуса. Вони відчували, що хтось до них наближається, хоча ще не бачили хто.

Знову Щасливець пригадав свою останню зустріч з лютопсами.

«Вони здогадалися, що я в їхньому лігві, хоч я й підійшов до них із підвітряного боку».

Невже цуценята мають настільки гострий нюх?

Так само, як і дорослі лютопси, песики мали лискучу темно-брунатну шерсть, але трохи світліші мордочки — кругліші й менш загрозливі. І на відміну від дорослих лютопсів із гострими вухами, у цих щенят обабіч голівок погойдувалися м’якенькі довгі вушка.

Щасливець безшумно розвернувся та рушив ґанком до місця, де на нього чекав Мікі.

— Їх троє, — повідомив він. — І вони самі.

Мікі перелякано вирячився.

— Тут відбувається щось страшне, — заскімлив він тихенько.

Щасливець насторожився:

— Що ти маєш на увазі?

Фермерський пес тремтів. Тепер уже і Щасливець відчув запах смерті, що йшов з-під землі на тому місці, де вони зараз стояли. Він опустив голову до дерев’яної підлоги. І крізь чималу шпарину між дошками розгледів щось велике і темне.

Його ніс сіпнувся, коли він вдихнув солодкувато-кислий запах, ніби від молока, яке залишили на сонці.

Мікі заскімлив:

— Я думаю, що оце і є їхня мати-собака!

Щасливець згідно вискнув:

— Це вони плачуть від голоду. — Його серце сповнилося жалощів. Він пригадав м’якеньку шовковисту шерсть мами-собаки, своїх сестричок і братика. — І від горя, — додав він тихо, пригадавши сумовиті стогони, які чув, коли минав собачий сад дорогою до міста.

Щасливець винувато опустив вуха. Невже тоді так тужно завивала мати-собака?

«А я нічого не зробив, щоб їй допомогти…»

Мікі тицьнув носом Щасливця у морду:

— А що, коли її вбили інші лютопси?

— Чому вони мали її вбивати? — запитав Щасливець, хоча і в нього з’явилася така підозра.

Мікі дивився на траву:

— Не знаю. Але чому вони тоді покинули цуценят?

Щасливець мусив погодитися: лютопси завжди роблять щось таке, що не вкладається в голові.

— Хто знає… Мікі, нам треба поговорити з малятами й дізнатися, що до чого.

Той кивнув:

— Гаразд, Щасливцю. Так і зробимо, не можна залишити їх напризволяще. Якщо вони в біді, то швидко їм допомагаємо або беремо із собою. Нам не слід тут вештатися й чекати, поки повернуться лютопси.

— Авжеж, — запевнив його Щасливець.

Він пішов краєм ґанку, одразу за ними потрусив Мікі. Коли завернули за ріг, то побачили клубок щенят. Їхні звислі вушка заворушилися, нашорошилися.

— Чую якийсь запах, — пискнуло одне маля, показавши маленькі білі зубки. Двоє інших закрутили головами. А побачивши Щасливця і Мікі, задзявкотіли тоненькими голосками.

— Хто ви такі? Ану геть звідси! — гавкнуло одне цуценя.

— Наші вже повертаються! — додало друге.

Мікі стривожено глянув на Щасливця.

— А що, як воно каже правду? — спитав він. — Нам такого не треба.

— Усе добре, — заспокоїв його Щасливець. — Воно тільки так каже. Тут нікого немає.

Щасливець придивлявся до щенят. Він помітив, що вони, на відміну від своїх дорослих безхвостих родичів, мають короткі товсті хвостики.

Мікі знову заскімлив:

— Чим ми їм допоможемо?

Щасливець нахилив голову набік і продовжував роздивлятися малят.

— Хіба ти не бачиш, що вони перелякані? Ми мусимо їм допомогти. — Він ступив маленький крок до щенят, і ті зайшлися переляканим гавкотом і пронизливим вереском. Перед шкурою, на якій вони лежали, Щасливець побачив дві миски. В одній на дні було трошки води; в іншій кілька шматочків сухого корму. Щасливець пригадав, що цуценята їдять кожних кілька годин. Певно, ці голодують.

Він ліг перед собачатами, показуючи, що не зробить їм нічого поганого:

— Я Щасливець. А це мій друг Мікі. Ми хочемо вам допомогти. Як вас звати?

Усі трійко щенят витріщилися на Щасливця. Чи зрозуміли вони, що він їм сказав? Певності в цьому не було.

— Ви не з нашої зграї! Чого ви сюди прийшли? — дзявкнув один із малюків.

— Ага, ви не маєте імен, — здогадався Щасливець.

Цуценята нічого на це не відповіли.

Щасливець не зводив із них очей. Якщо їх не назвали, то, певно, ще дуже малі. Їм потрібна допомога — такі цуценята не можуть роздобути собі їжу. Якщо їх тут покинути, то вони швидко помруть від голоду.

Він зиркнув на Мікі, що стояв від нього за кілька кроків, а тоді знову перевів погляд на цуценят.

— Ми знаємо, що ви голодні, — вів далі Щасливець. — Ми вам допоможемо, але не можемо тут залишатися. Тут нема чого їсти. Ми відведемо вас у безпечне місце, там багато поживи і є де бавитися.

Щенятко-дівчинка дзявкнула, її оченята зблиснули надією. Вона боязко махнула своїм коротеньким хвостиком і незграбно ступила крок до Щасливця. Збоку від неї заскимів і почав облизуватися її братик — найменший з-поміж цуценят. Він струснув головою, від чого шийка стала пухнастою.

А ось останнє щеня — міцний хлопчик — і далі дивилося недовірливо.

— Ідіть геть! Що ви тут забули? — дзявкнуло воно сердито.

Коли до нього підійшов Щасливець, воно загарчало й позадкувало. Щасливець подивився на дерев’яні дошки в нього під лапами. Там лежала мертва мати цих малят.

«Їхня поява на світ, певно, стала причиною смерті матері-собаки», — подумав Щасливець, і його серце сповнилося смутку, бо згадав свою маму. Ось чому це щеня нікому не довіряло.

— Так, я розумію, — дуже спокійно вів далі Щасливець, хоча ледве стримувався, аби не завити від відчаю. — Справді, я тебе розумію. І мене забрали від моєї мами-собаки, коли я був цуценям, ну, десь таким, як ви тепер. Досі за нею сумую і часто згадую. — Він схилив морду й опустив вуха.

Тепер навіть недовірливе щеня замовкло і разом із братом та сестрою слухало Щасливця із широко розплющеними очима.

— Вашої мами-собаки більше немає на світі, — мовив Щасливець. — Найкраще буде, якщо ви передасте її Собаці-Землі.

Малята уважно дивилися на нього, у їхніх очах і гострих мордочках вгадувалося занепокоєння і збентеження.

— А хто такий Собака-Земля? — запитала дівчинка.

Мікі підійшов до Щасливця і проскімлив йому на вухо:

— Якщо зграя їх кинула, то нам треба віддати їх собакам, які про них подбають. Думаю, нам потрібно відвести їх до дикої зграї.

Щасливець, сповнений недоброго передчуття, переступав з лапи на лапу. Альфа вигнав його зі зграї, то що він скаже, коли вони приведуть трійко щенят лютопсів?

— Зграйникам це не сподобається, — так само тихо відповів він.

— Так… Але як іще зарадимо їхній біді?

«І справді», — подумав Щасливець.

Ці малята мають бути біля собак, що знають, як із ними поводитися. Біля таких, як Лада.

Щасливець торкнувся морди Мікі своїм носом.

— Беремо їх із собою, — погодився він.

Обернувся до цуценят:

— Собака-Земля — це один із собачих духів. Але про це ми поговоримо дорогою.

— Ми маємо бути тут, — загарчав більший хлопчик.

— Я нікуди без мами-собаки не піду, — додала дівчинка. — І ніякому собаці її не віддам!

Щасливцеві стиснуло груди. Він сів біля щенят.

— Вибачайте. Я знаю, як вам тяжко. Я також дуже сумував, коли мене забрали від мами-собаки. Але про вашу матір тепер може подбати тільки Собака-Земля.

Малята дивилися на нього здивованими очима.

— Якщо вона залишиться із Собакою-Землею, то чи ми будемо з нею зустрічатися? — запитав найменший хлопчик, який досі не промовив і слова.

Він боязко махнув хвостом, сподіваючись на краще, але Щасливець тільки ковтнув слину і сумно опустив голову. Що він міг розповісти щенятам про смерть? Як їм це пояснити, якщо і сам мало що розумів?

— Будете, але трохи інакше, — почав Мікі. — Вам треба заплющити очі й пригадати. Ви не зможете її бачити… але зможете її відчувати. Вона буде біля вас всюди і завжди. У землі під вашими лапами, у повітрі, яким дихаєте. У хмарах над головою, у сонячному промінні та в дощі.

Щасливець аж замахав хвостом, бо пригадав свою маму-собаку, а ще відчуття безпеки і тепло щенячої зграї.

— А ти навчиш нас, як це робити? — запитала дівчинка.

— Аякже, — відповів Мікі.

Десь у лісі каркнув самотній ворон, і чорно-білий собака здригнувся.

— Вечоріє, — пробуркотів він.

Щасливець поглянув угору і побачив темну блакить за стіною дерев поза собачим садом. Шерсть на його спині настовбурчилася, коли подумав, що дорослі лютопси можуть повернутися ще до настання несонця. А чи вони взагалі повернуться?

Він знову заговорив до щенят:

— Ми маємо вирушати в дорогу. Але спочатку потрібно дещо зробити. Мікі вас потім навчить, як згадувати маму-собаку. Я обіцяю.

І малята з цим ніби погодилися. Щасливець і Мікі повели їх до дерев’яних сходів, щоб зійти з ґанку на землю. Мікі нахилився, щоб схопити найбільше щеня за карк, але воно випручалося й гонорово забило хвостом. Цуценя то зістрибувало, а то просто падало зі сходинок. Його брат і сестра потяглися за ним, а внизу всі троє зібралися в живий клубок.

Собачата спостерігали, як Щасливець знайшов затишне, заросле рідкою травою місце в затінку великого будинку і почав дуже швидко порпати суху землю. До нього приєднався Мікі.

По кількох хвилинах роботи дівчинка-щеня й запитала:

— Що ви робите?

Щасливець перестав рити землю:

— Це такий ритуал. Ми повинні передати вашу маму Собаці-Землі. Там вона знову стане частиною землі й повітря — частиною всього світу. Вона до вас вернеться, але в інший спосіб, як уже вам пояснював Мікі.

Мала мовчала. Її менший братик тихо стояв позаду, облизувався й дивився на неглибоку яму, яку випорпали в землі Щасливець і Мікі. І тільки найбільше щеня-хлопчик недовірливо спостерігало за всім, примруживши очі.

Щасливець уже хотів був знову взятися до роботи, аж раптом побачив, як дівчинка подибала високою травою, принюхуючись. Він нашорошив вуха й пішов за нею. Аж тепер він розгледів, що поруч із густим кущем плюща вона вилизує якийсь темний згорток.

Коли Мікі простежив за його поглядом, то аж верескнув. Щасливець стояв біля того згортка і щеняти-дівчинки, боячись відвести очі.

— Здається, ще одне цуценя… — А тоді обернувся до дівчинки: — Не чіпай, маленька! Постій тут.

Щеня-дівчинка підняла на нього сумні оченята.

— У нього щось болить… — пискнула вона.

— Йому ти вже нічим не допоможеш, — відказав Мікі.

Щасливець скривився. За мить дівчинка відійшла від темного згортка й повернулася до братів, що вовтузилися біля будинку.

Щасливець розсунув високу траву і наблизився до маленького немічного тільця. Так само, як мати-собака, цуценя, мабуть, померло десь день чи два тому. Металевий запах крові ще досі залишався на його шерсті. На шиї маляти, одразу під білою латкою у формі ікла, Щасливець зауважив відбиток зубів — дуже схожих на його власні. Пес занепокоєно вдихнув повітря. Так, на щеня напали і вбили; у цьому сумнівів не було.

«Якби його вбили койот чи лисиця, то вони б його з’їли. Що за собака це зробив?»

Мікі підігнув задні лапи й обережно пошкрябав землю біля бездиханного тільця.

— Щасливцю, мені це дуже не подобається. Що тут сталося?

Щасливець обернувся до товариша й опустив голову. Він не знав навіть, що подумати: кому потрібно було вбивати оте цуценя, чому померла мати-собака, куди поділися лютопси, чому залишили напризволяще трьох малят. Але вони можуть згадати про щенят і повернутися!

— Маємо обов’язок перед померлими собаками, — тихо прошепотів Щасливець. — Навіть лютопси заслуговують на те, щоб їх передати Собаці-Землі.

Аж тут до них гукнула щеня-дівчинка:

— Ви зможете допомогти йому?

Її два братики залишалися на місці. Менший низько опустив голову й підібгав хвостик; більший примружив очі, його губи тремтіли, він скалив зуби й наче ледь стримував свою злість.

Щасливцю дуже хотілося б захистити малят від ще однієї сумної новини. Але що він міг зробити?

— Боюся, що ніхто не зможе, — прохрипів пес. — Він був твоїм братиком?

— Ні! — дзявкнуло більше щеня різким голосом.

Щасливець чекав, що воно ще щось скаже, але маля мовчки стояло на своїх міцних ніжках і люто зиркало.

— Щасливцю, нам треба звідси драпати… — заскімлив Мікі.

Фермерський пес мав рацію. Щось дивне й жахливе відбулося в собачому саду.

Ворони пообсідали всі високі дерева, що росли навколо табору. Собака-Сонце почав помалу котитися до небокраю. Щасливець знову взявся за копання і порпав лапами землю доти, поки яма не стала достатньо велика, аби туди покласти матір-собаку.

Тим часом Мікі випорпав меншу ямку для мертвого цуценяти. Він узяв обвисле тільце за холку й обережно поклав його в яму. А тоді допоміг Щасливцю витягти матір-собаку з-під дошок. Вони вхопилися зубами за товстий чорний ошийник і поволокли тіло до ями. Вона було неймовірно важка; Щасливцеві аж не вірилося, що собака може стільки важити. Її тіло ледве помістилося у щойно випорпану яму.

Під скімлення і дзявкання собачат Щасливець і Мікі засипали землею тільце цуценяти, а тоді перейшли до могили матері-собаки. Щасливцеве серце розривалося від розпуки, коли знову почув скавучання і пхинькання щенят.

Йому з Мікі не вдалося повністю засипати землею тіло матері-собаки. Якусь мить Щасливець стояв і розмірковував, що робити. Тоді побіг до паркана, нарвав повну пащу трави та гілок. Повернувся до могили, труснув головою й розкидав принесене гілля і траву поверх тіла матері-собаки. Кілька раз бігав рвати траву й ламати гілля, аж поки повністю не вкрив мертве собаче тіло.

А тоді обернувся до трьох цуценят.

— Собака-Земля тепер подбає про вашу маму, — мовив він урочисто.

— Я не хочу, аби Собака-Земля її забирав, — тоненько заскімлило найменше щеня-хлопчик.

Сестра нахилилася до нього й лизнула його у вушко. Щасливець відвернувся й подивився повз високу траву, жалкуючи, що нічим не може полегшити страждання малят.

Мікі завив. Щасливець повернувся до нього й дуже тихо, аби не чули щенята, спитав:

— Щось не так?

— Та все не так, — відповів Мікі. Його темні очі блукали по небу. — Он Собака-Сонце сідає у лігво. Ми що, поночі з трьома цуценятами підемо лісом?

Йому хотілося б запропонувати щось інше, але що тут скажеш? Мікі знову мав рацію.

«Уночі в лісі небезпечно навіть для двох дорослих собак, а як нам буде там з трьома малятами?»

Щасливець глибко зітхнув і спробував говорити впевнено й розважливо:

— Собака-Ліс нас захистить. Наразі ще не стемніло, а якщо ми вирушимо негайно, то пройдемо значний відтинок шляху ще до настання несонця.

«Собако-Лісе! Благаю тебе, нехай із цими щенятами не станеться нічого лихого! Вони вже і так багато горя зазнали».

Він глянув на великий будинок, що зловісно темнів у довгих тінях, потім повернувся й задумливо подивився у хащі. На них чекала довга мандрівка, а вже сутеніло.

Що швидше вони підуть із цього місця смерті, то буде краще.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У сутінках, що опускалися на ліс, Щасливець крокував попереду — під лапами похрустували гілки, шурхотіло листя. Собаки подолали хіба що чотири кролячих перегони, а у Щасливця аж тремтіли боки, коли він думав, настільки далі вони вже були б із Мікі, якби подорожували самі. Щенята чеберяли до неможливо повільно, довго видиралися й дряпалися через кожен корінь або колоду. Їхні малі ноженята швидко втомлювалися, і вони раз за разом зупинялися, аби перепочити. Але мужньо продовжували свій шлях, підбадьорюючи одне одного тоненькими голосочками.

— Ось так, — мовило щеня-дівчинка, звертаючись до своїх братиків. — Ми молодці!

— Тільки уявіть, як далеко ми зайшли, — погоджувалося більше щеня-хлопчик.

Щасливця вражала стійкість малят.

«Мені було так погано після того, як мене вигнали зі зграї… Але якщо оці собачата знаходять у собі мужність іти далі після всього, що вони пережили, то і я зможу знайти в собі достатньо мужності й перестати занепадати духом».

Цуценята гордо позадирали свої куці хвостики, але Щасливець не був упевнений, що їм надовго вистачить сили. Він стиха мовив до Мікі:

— Нам треба по черзі нести їх, а третє щеня йтиме між нами.

Мікі недовірливо глянув на міцних собачат із лискучою шерстю.

— Я й сам про це подумав, але ж… вони лютопси. Дуже гонорові. Думаєш, схочуть, щоб ми їх несли?

Щасливець не був певен. Він обернувся до малят:

— Ви так гарно йдете. Але тепер доведеться дертися вгору. То, може, погодитесь, щоб ми вас трохи понесли?

Цуценята закліпали одне на одного. Стояли з напруженими ногами, а щеня-дівчинка невдоволено заскиміла.

— Ми зі Щасливцем любимо змагатися: хто з нас швидше збіжить на гору, — втрутився Мікі. — Якщо ми вас понесемо, то для нас це буде добре тренування.

— Так, так! — Щасливець вдячно глянув на Мікі, а тоді — на малюків. Невже йому вдалося їх переконати?

Щасливець невпевнено підійшов до більшого, недовірливого щеняти-хлопчика. Воно напружилося, але не заперечувало, тому Щасливець понюхав його лискучу шерсть, що була вже досить густою на шиї, ніби в дорослого пса. Цуценя не пручалося, довірилося Щасливцеві, тож він обережно взяв його за холку. Тоді вже й Мікі підняв другого хлопчика, а смілива дівчинка пішла між ними. Вони продиралися крізь лісову гущавінь, Щасливець — попереду з важчим щеням.

«А цуценята геть не сердиті, не такі, як дорослі лютопси, — подумав Щасливець. — Певно, отієї злості їх навчають довголапі. Щенята нічим не відрізняються від будь-яких інших малят-собачат; їм потрібне добре виховання».

За якийсь час Щасливець почув, як загуркотіло в животику меншого хлопчика. «Я навіть не знаю, що вони їдять!» — подумав він. Пригадав залишки сухого корму, які бачив у мисці на ґанку. Тож вони, певно, подужають якусь мишку, ба навіть щура. Пес уважно роззирнувся й нашорошив вуха, намагаючись почути шарудіння гризуна чи ще щось.

Іти було важко. Щасливцеві та Мікі доводилося часто зупинятися. Щоразу, коли вони знову рушали в дорогу, то міняли щенят, аби кожне трохи відпочило. Але все одно просувалися вони повільно.

Наразі між дорослими собаками йшов більший хлопчик. Він зупинився біля зламаної гілки в підліску, глибко вдихнув повітря, а тоді перестрибнув через перешкоду. З другого боку гілки він невдало приземлився, не втримався на ногах, перевернувся через голову і тільки тоді встав на лапи. Серце Щасливця пропустило удар: він бачив, що щеня не звикло до таких переходів. Пес кинув погляд у гущавінь лісу, де Собака-Сонце швиденько заходив до свого табору на нічліг. Ще трохи — і настане несонце.

— Треба перепочити, — сказав Щасливець й опустив щеня-дівчинку на землю.

Мікі охоче й собі поклав меншого хлопчика, а тоді всі вони втомлено розляглися на траві та почали вмиватися.

Щасливець підійшов до вузлуватого стовбура старого дерева, принюхався. Земля навколо нього була суха і чиста. Можна залишитися ночувати.

— Ми тут не спатимемо, правда? — запитало більше щеня-хлопчик, вдивляючись у темне небо. — Бо ж якщо піде дощ?

Щасливець занюшив повітря.

— Ні, дощем не пахне. Усе буде добре. Не хочу я тягтися вночі. Хіба що будемо змушені.

Маля насупилося, але більше нічого не сказало. Щасливець дивився, як воно вилизує куций хвостик.

Щасливець хотів був оголосити час, коли вони завтра мали б вирушити в дорогу, аж раптом почув шарудіння. Пес нашорошив вуха і пішов до найближчих кущів. Незважаючи на метушню Мікі та цуценят, він утупився поглядом у чагарники. Ось у траві побачив латку оксамитової шерсті.

Треба ж чимось повечеряти!

Дорослі пси припали до землі наподалік від щенят та роздирали на маленькі шматочки впійману Щасливцем полівку. Собачата дивилися широко розплющеними очима, від нетерпіння збуджено помахуючи хвостиками. Щасливець лише відчув, що м’ясо на смак ніжне й тепле, але не дозволив собі його ковтнути.

«Я з’їв би цілого зайця, — присоромив він себе. — Це для малят!»

Спочатку він нахилив голову і запропонував шматочок полівки найменшому цуценяті, яке лизнуло Щасливця в морду, а тоді вхопило поживу і вдоволено його проковтнуло. Побачивши, як це робить Щасливець, Мікі також простягнув шматок полівки щеняті-дівчинці, яка взяла м’ясо з його зубів і замахала куцим хвостиком.

Щасливець знову повернувся до полівки, обережно відкусив трішки м’яса та легенько пожував його. Смачний сік залоскотав у горлі, і пес відчув, як його шлунок приготувався прийняти поживну їжу, але він знову втримався і не ковтнув її. Підійшов до більшого щеняти-хлопчика, яке дріботіло до нього з висунутим язиком. Недовірливість цуценяти, схоже, потроху зникала, бо коли він отримав свій шматочок м’яса, вдячно лизнув Щасливцеві морду.

А потім обернувся до свого меншого братика:

— Тепер твоя черга.

Щасливець був зворушений тим, як малята підтримували одне одного і як чемно брали їжу. Коли найменше ступило крок уперед, то одразу замахало куцим хвостиком. У Щасливця запекло в грудях.

«Ми дуже потрібні цим малюкам… — Він вдивлявся в темну гущавінь. — Дякую тобі, Собако-Лісе, за те, що подарував нам їжу, за те, що врятував їм життя».

Мале щеня радісно дзявкало, вигиналося всім тілом, пустувало, крутило дупцею і лизало Щасливцеві морду.

Собачата з’їли полівку і вдоволено позгорталися калачиками одне біля одного, вилизуючи свої лапки. Щасливець нахилився над ними й лизав їхні вушка. Тепер йому було з ними легше. Пес кинув погляд на лісові хащі. Уже майже стемніло, навіть ворони перестали каркати, і в повітрі задзижчала мошка.

Він обернувся до Мікі та щенят.

— Маємо ще одну дуже важливу справу, — проголосив пес урочисто. Мікі стривожився, але Щасливець одразу грайливо висунув язика. Фермерський пес заспокоївся і заметляв хвостом. А Щасливець вів далі: — Завтра вирушаємо, щойно прокинеться Собака-Сонце, але спочатку маємо придумати для вас щенячі імена.

Цуценята перезирнулися, а тоді поглянули на Щасливця.

— Коли трохи подорослішаєте, то вам дадуть справжні імена, а зараз отримаєте тільки щенячі… — Він обернувся до меншого хлопчика, пригадавши, як він радісно крутив задом, коли Щасливець нагодував його. — Думаю, ти будеш Круть.

Щеня зробило коло навколо себе й затупало лапками.

— Круть, — одізвалося воно.

Тепер Щасливець повернувся до відважної дівчинки:

— А ти будеш…

І Мікі продовжив:

— А якщо Лиза?

— Так, гарне ім’я, — погодився Щасливець.

Маленька замахала куцим чорним хвостиком і підняла голову, аби лизнути Мікі в ніс. «О,  здається, їй сподобалося», — подумки зауважив Щасливець.

Обернувся до більшого хлопчика.

— А ти…

Собача сердито зиркнуло, а тоді підозріло нахмурилося.

— Не треба мені ваших «щенячих імен», — буркнуло воно.

На мить Щасливець замислився.

— Ми назвемо тебе Бурко. Чудове ім’я.

Мікі схвально гавкнув, а двоє інших малят радісно задзявкотіли, хоча більшеньке щеня продовжувало супитися.

Щойно Щасливець назвав щенят, як душі стало якось легко і щасливо. За такий короткий час пес устиг їх полюбити. Досі почувався ніяково, бо не знав, як їх кликати. Але ж тепер він за них відповідав. Спочатку урятував, бо не міг вчинити інакше, потім повів до дикої зграї, а тепер…

«Тепер я про них дбаю».

І, задоволений, улігся біля трьох цуценят, спина до спини з Мікі.

Лиза й Бурко міцно спали, а Круть крутився й совався. Щасливець нагнувся і лизнув його у вушка.

Щеня кліпнуло і запхинькало:

— Щось не можу заснути.

Щасливцеве серце охопив жаль. Він пригадав своє життя у щенячій зграї. Коли не міг заснути, то мама-собака притискала його до себе, і він заспокоювався, слухаючи, як б’ється її серце.

— Поклади голову мені на груди, — прошепотів Щасливець.

Круть присунувся й зарився мордочкою в його хутро. За хвилю він почав дихати глибше, його очі заплющилися, а ротик розкрився. Щасливець також зажмурився, але вуха все одно чули — були насторожі, вбираючи звуки нічного лісу.

Звідкись іздалеку долинуло завивання. Щасливець миттю схопився на ноги й занюшив повітря. Щенята тривожно задзявкали, але він швидко їх зацитькав.

— Усе добре, — заспокійливо мовив. — То десь далеко. Але нам треба сидіти тихо, щоб себе не виказати.

— А це що таке? — запитав Мікі.

У темряві Щасливець бачив тільки обриси фермерського собаки.

— Не знаю, — відповів він. — Скидається на собак, але не впевнений…

Мікі нервово вискнув:

— Вовк?

Щасливцеві вже доводилися чути вовків, тому він здригнувся, пригадавши їхнє завивання.

— Сподіваюся, що ні.

Аж тут звук повторився, до нього приєдналося ще кілька голосів. Тепер завивання долинуло начебто десь із ближчої відстані. Шерсть на карку настовбурчилася, а серце забилося дужче.

— Їх багато, — заскімлив Мікі.

— Усе буде добре, але нам треба йти звідси. — Щасливець мордою розтуркав собачат, і вони завовтузилися біля його лап, сонні й налякані. — Мікі, ти йдеш із одного боку від щенят, а я — з другого. — Він знову занюшив повітря, але не вловив жодного підозрілого запаху.

— Вони відчули наш запах? — запитала Лиза.

— Не думаю, — прошепотів пес. — Вони не знають, що ми тут.

— Ти нас не залишиш, правда, Щасливцю? — запхинькав Круть.

— Ми весь час будемо біля вас, — запевнив Щасливець малих. — Нема чого боятися. Мовчимо та йдемо — десь далі знайдемо безпечніше місце. — Він сподівався, що говорить переконливо, хоча казав неправду: звірі, які так завивали, мали бути великими й небезпечними.

І всі замовкли. Намагалися пересуватися нічним лісом якнайтихіше, але цуценята весь час шерхотіли опалим листям і гіллям, чіплялися за колючки. Щасливець розумів, що їм тяжко, але мусив бути напоготові, мусив до всього принюхуватися, а зі щеням у зубах це робити складно.

Раптом у повітрі він відчув якийсь різкий запах: тхнуло ніби вовком чи лисицею, але щось йому підказувало, що це інший звір.

Холодний страх скував його серце, коли подумав: хай би ким вони були, але запах собак вони вже відчули. Десь під лапами зашаруділо сухе листя, сморід наближався.

— Зачекайте! — вискнув Мікі, який ішов позаду всіх.

Щасливець одразу обернувся:

— Що таке?

— Круть! Він не встигає за нами.

— Він дуже змучився, — пискнула Лиза. — Він не звик так далеко і так швидко ходити.

Щасливець подумав, що ніхто зі щенят до такого не звик, хоча в Лизи очі світилися стійкістю, а мордочка Бурка вперто випиналася вперед.

Щасливцеві стало соромно: він забув про найслабшого. Почув, як важко хекає найменше щеня. Так, Мікі й Лиза слушно кажуть: Круть геть знесилився.

— Нічого страшного, — сказав Щасливець спокійно. — Я його трохи понесу. А ти, Мікі, будеш моїми очима й вухами.

Чорно-білий собака на знак вдячності за довіру схилив голову. А Щасливець підхопив Крутя, злегка стиснувши зубами шкірку, і вже хотів був рушати, але завмер, почувши чужий голос.

— Сюди! — прогугнявив хтось неподалік.

Щасливець відчув, як його серце перетворилося на камінь.

— Запах псячих дітей! Десь дуже близько.

— Щенят! Запах щенят!

Серце у Щасливцевих грудях швидко закалатало, і він мало не випустив на землю Крутя. Тепер він знав, що то за розбишаки — зграя цих звірів одного разу зайшла навіть до міста, вони гарчали й ричали. Але довголапі похапали дрючки та прогнали їх геть.

«Койоти! Оті хитрі й підступні звірюки, що вистежують слабких тварин. Вони спритні й дуже злобні. Видно, вже давно зачули запах щенят. Думають, що натрапили на легку здобич».

— Ану тихо, — шепнув Щасливець.

Він підняв ніс, намагаючись розібратися в запахах. «Щонайменше їх шестеро». Більше, ніж достатньо для того, щоб оточити й здолати Щасливця та Мікі. Більше, ніж достатньо для того, аби викрасти цуценят.

«Я не можу допустити, щоб із малюками сталося те саме, що і з Пухом», — подумав Щасливець.

— А тепер хутко, — скомандував він.

— Я також відчуваю їхній запах, — прошепотів Мікі. — Думаєш, ми від них відірвемося?

Щасливець хитнув головою, і фермерський пес замовк. Він не хотів при малятах вимовляти слово койот, бо від цього вони ще більше перепудяться. Мікі моргнув, давши йому знати, що все зрозумів. Лиза й Бурко подріботіли швидше, безладно дряпаючись через гілля в нічному лісі. Нарешті вони минули тунель між двома рядами високих тонких дерев на вершині невисокого пагорба й приготувалися пірнути в гущавінь пущі.

«Якщо сховаємося від них з підвітряного боку в хащах, то маємо надію відірватися».

Вони відійшли досить далеко, і Щасливець уже був подумав, що його план спрацює, аж тут почув, як позаду нього заскімлила захекана Лиза. Пес озирнувся й побачив: дівчинка щокроку спотикається на нерівній землі. Її енергія, здається, остаточно вичерпалася. Навіть міцний Бурко ледь волочив лапки, продираючись уперед, а його куций хвостик безсило повис.

— Ні, нам від них не втекти, — прошепотів Мікі. Він так низько пригинався до землі, що зливався з лісовим мороком. — Думаю, вони женуться за щенятами. Нам треба замаскувати наші запахи, заховати щенят і зачекати, поки вони підуть далі.

Щасливець кивнув і спитав:

— А як ми…

— Сховаємося? — загарчав Бурко. — Лютопес ніколи не ховається!

У Щасливця сіпнулося вухо. Бурко знає, що вони відрізняються від інших собак. А що ще він знає?

Мікі не зважав на щеня — він ліг на брудну землю й почав качатися в перепрілому листі. Тоді підхопився, підбіг до дерева і щосили потерся об стовбур боками, спиною та мордою.

Щасливця винахідливість друга неабияк здивувала — він навіть не думав, що заради виживання той здатний на таку вигадку. Відколи вони вперше зустрілися в місті, фермерський пес багато чого навчився.

Щасливець так само, як і Мікі, ліг на землю і потерся животом об опале листя.

— Нумо, щенята, робіть, як ми. І потім не митися!

Малята заповзялися качатися, порпати лапами бруд. Навіть Бурко ліг на землю й зарився мордою під листя, а тоді Щасливець накидав на нього гілок та землі.

— Чудово, — прошепотів Мікі. — А тепер маємо сидіти тихо-тихо й не ворушитися. — Він першим заповз під кущ і низько припав до землі. — До мене, мерщій! — наказав він.

Лиза зробила, як їй сказали, згорнулася клубочком біля Мікі, а тоді й Круть принишк поруч із нею.

Бурко навіть не збирався лізти під кущ.

— Я не ховаюся від інших собак! — загарчав він і пішов від куща до невисокого пагорба, де між тонкими стовбурами дерев виднілася прогалина.

— Ну й де ж ті цуцики? — почулося десь поряд.

— Ну ж бо, сюди, братани. Аж у носі вже крутить…

Щасливець ледве втримався, щоб не заскімлити від страху, а тоді кинувся вперед до Бурка і почав штовхати його в підлісок. Щеня опиралося, і Щасливець наліг на нього всією своєю вагою, відчуваючи, як малий пручається. Він був уже досить міцним собачам.

— Дуже добре, що ти такий сміливий, Бурку, — прошепотів Щасливець, тицяючи мордою малому у вухо. — Але тепер треба сидіти тихо. То не собаки, а койоти, і вони хочуть битися. Сиди й не пікай. Це серйозно.

Щасливець відчув, як щеня здригнулося.

— Койоти? Хто такі койоти? — запитав він, а ті саме обгинали невисокий пагорб.

— Ох і поласую я тими цуциками! Почну з їхніх ніжних мордочок! — зашипів один із койотів.

— А я похрумкаю їхніми хвостиками! — завив інший.

Бурко затремтів. Щасливцеві стало шкода цього крихітного лютопса, який хотів вдати із себе грізного й безстрашного собаку. Утім, він був лише щеням, і він боявся.

«Благаю тебе, — подумки звернувся Щасливець до Собаки-Ліса. — Ці малята щойно втратили маму-собаку. Дай їм пережити цю ніч…»

Койоти зійшлися на вершині пагорба під високими деревами. Вони нипали туди-сюди, принюхувалися. Як і вовки, мали густу кудлату шерсть, але ноги в них були довгі й тонкі. Їхні великі гострі вуха раз по раз вирізнялися на тлі неба, а від хижацького відразливого запаху Щасливця аж вивертало. Він пригадав, як Старий Мисливець розповідав йому про койотів, що якийсь час крутилися біля Харчевні, наскільки вони були огидними та підступними вбивцями, як полювали на гострокігтих і викрадали щенят. Ні, до цих малюків їм зась!

— Тута вони, десь тута… Пахне молоденькою собачатиною.

— Та ні, не тута… Повтікали. Вони повтікали, Вирво, я ж кажу.

— Сюди, братани, сюди вони пішли. Гайда за ними!

Це крикнув той койот, якого назвали Вирвою. Він був дещо вищим за інших, дуже гнучкий і жилавий, а замість хвоста мав волохатий обрубок — видно, решту втратив у якійсь сутичці. Хижак повернув назад до дерев із тонкими стовбурами, а відтак стежиною побіг із пагорба вниз.

«Якщо вони візьмуть наш слід, — думав Щасливець, — то він зрештою приведе їх до собачого саду…»

Невдовзі зграя койотів зникла з поля зору, а потім у нічному повітрі потроху розсіявся і їхній гострий сморід.

Коли Щасливець переконався, що небезпека минула, він підвівся і сказав із полегшенням:

— Вони пішли.

— Хто то був? — запитав Мікі. — Дуже подібні до Альфи, тільки сухорляві.

— Койоти, — відповів Щасливець і здригнувся. — Але я не дуже багато про них знаю.

— А більше мені й не треба. Я й так дізнався про них задосить, — гавкнув Мікі. Він пильно вдивлявся в темні густі зарості. — Нам треба забиратися звідси.

Щасливець звернувся до щенят:

— Ви все правильно зробили, і мені душе шкода, що нам не вдасться поспати. Ми мусимо йти, поки не з’явиться Собака-Сонце. Рухатимемося повільно і допомагатимемо одне одному. Зграя, до якої ми прямуємо, живе на березі великого озера, під скелями. Там наш притулок і їжа. Згода?

Бурко першим звівся на лапи, а тоді підштовхнув сестру та брата.

— Ходімо, швидше! — дзявкнув він, бо ті двійко анітрохи не квапилися.

Попереду йшов Щасливець, а Мікі пильнував ззаду, щоб койоти знову не наскочили.

Щасливець весь час принюхувався, вибираючи безпечний шлях між деревами. Коли обертався, аби переконатися, що зі щенятами все добре, то дуже тішився з того, як турботливо Бурко опікувався своїми братиком і сестричкою, щоразу підбадьорливо торкався їх мордочкою й ніжно лизав їхні вушка.

Щасливець із цього тішився, та на серці було тривожно. Їм удалося уникнути сутички з койотами, проте Бурко його не послухався. Щасливець пригадав, як пручалося щеня.

«Він не любить виконувати вказівки, — міркував пес. — Має багато сили, але не знає, до чого її докласти».

Бурко даватиме собі в житті раду — Щасливець це вже бачив, але він дуже нарваний.

А нарваний собака довго не живе.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець ліг на голу землю біля підніжжя скелі, що нависала над головою. Саме тут об’єднана зграя ночувала після того, як вийшла з лісу. Він так намучився, поки привів щенят сюди, а тепер…

Тут нікого не було.

Він знову уважно оглянув місцевість, шукаючи сліди зниклої зграї, а тоді, підібгавши хвоста й опустивши вуха, жалібно завив. Зграя щезла. Жоден собака не відгукнувся, жодного звука у відповідь. Нехай уже хоча б той Альфа показав свою гидку вовчу морду.

З-за скелі вибіг Мікі, тицьнув носом кам’янисту землю.

— І куди вони поділися? — запитав чорно-білий собака.

Лиза, Бурко і Круть стали позаду нього, важко хекаючи.

Щасливець зітхнув:

— Не знаю… Певно, пішли звідси одразу після мене. За ними і слід розвіявся.

Лиза підстрибнула до Щасливця і, роззирнувшись довкола, тоненько дзявкнула:

— А тут є щось поїсти?

Щасливець змовчав, а Мікі пробіг повз нього і попрямував до скелі. Він витягував морду над самісінькою землею, час від часу зупинявся, ретельно принюхувався до трави й камінців. Щасливець спостерігав за фермерським псом.

Ось Мікі помітив відбитки лап на мокрому піщаному ґрунті. Намагався зрозуміти, кому зі зграї вони належать. Оці великі, глибокі відбитки, мабуть, Мартині, а от щодо решти важко було сказати щось конкретне. Хто залишив крихітні сліди, що раз за разом перетиналися з іншими, великими, й губилися в багнюці: Сонечко? Ритка? Утім, навіщо вгадувати, якщо це все одно не має сенсу: вони пішли.

Щасливець так стомився, що ледве тримав голову. Він вирішив не ставати на відпочинок, поки Собака-Сонце не сягне своєї найвищої точки, і нестримно вів цуценят до табору дикої зграї. Коли Круть запхинькав, жаліючись на натерті лапки, то Щасливець намагався підтримувати його собачий дух розповідями про те, як вони бавитимуться у зграї, а їжі буде стільки, що й не з’їси. Він чудово розумів, що ці всі розповіді далекі від правди, адже собаки зі зграї нарікали на кам’янистий ґрунт і брак дичини, але його таки не залишала надія, що зграя нарешті облаштувалася та має достатньо здобичі.

— Вам сподобається зграя, — запевняв пес щенят. — Марта навчить вас плавати. А Пломінь… О, він вправний мисливець, у нього багато чого можна навчитися.

Щасливцеві аж у животі крутило від оцих казочок, але що мав робити? Мусив доправити цуценят до зграї й переконатися, що вони знайшли новий дім. Без інших собак вони загинуть вже за кілька днів, у цьому він не сумнівався. Проте ще невідомо, чи схоче зграя взяти до себе малих лютопсів. Але про таке Щасливець не хотів навіть думати. Безперечно, навіть якщо зграя його й не прийме, то ніколи не відмовить у притулку цим осиротілим щенятам.

«Як зграя могла отак раптом щезнути?» — подумав Щасливець і здригнувся. Покинутий табір під навислою скелею без звичної собачої метушні виглядав темною пусткою.

До нього підбіг Круть і втупився широко розплющеними очима.

— А ти казав, що тут буде добре, — дзявкнув він, підібгавши куцого хвостика. — Якось на вигляд не дуже привітно.

— Та знаю. А що поробиш? — відповів Щасливець. — Коли ми звідси йшли, то зграя була на місці. Треба взяти їхній слід. Підемо по ньому.

Але про себе додав: «А чи не забракне щенятам сили рухатися далі? І чи не чатує тут на них небезпека? Бо чому зграя так раптово залишила це місце?»

Щасливець хотів був заскімлити, але стримався, натомість підвівся й обтрусився, аби прогнати страхи, що пульсували в його натомленому тілі. Підійшов до Крутя, лизнув у маківку.

— Табір перенесли в інше місце, — відказав він малюку. — Але ми знайдемо його, правда, Мікі?

Фермерський пес згідно гавкнув:

— О, здається, я взяв їхній слід. Вони начебто пішли вздовж озера. Рушили всі разом, цілою зграєю. Це ж добре, хіба ні? Мабуть, повідкові собаки і дика зграя врешті-решт порозумілися.

Круть кивнув головою й побіг до Лизи та Бурка, які розляглися на великій пласкій брилі, гріючись у теплому сонячному промінні.

Щасливець подивився услід щеняті. Він нічого не відповів Мікі, бо згадав суперечку між Беллою та Солодунею вранці того дня, коли його вигнали.

— Ходімо, друже. Якщо поквапимося, то наздоженемо їх іще до несонця. — Мікі підбадьорливо торкнувся лапою Щасливцевої голови, а відтак питально глянув на нього: — Щось не так?

Щасливець опустив голову.

— Знаєш… — мовив він. — Не думаю, що вони хочуть, аби я їх шукав.

— Чого б це?

— Мікі, я пішов зі зграї.

Чорно-білий собака дивився на нього й нічого не розумів.

— Ну, утнули ми дурницю. Тепер скажемо: «Вибачайте», — і все пояснимо. — Він нахилив голову набік. — Ми ж уже це обговорили. Чим ти журишся? — Мікі поглянув на цуценят. — Ти не можеш кинути нас. Принаймні тепер.

Щасливець заглянув товаришеві у вічі і, підібгавши хвіст, нарешті зізнався:

— Ну, ти сам надумав піти. А зі мною було трохи інакше. Мене Альфа вигнав. — Він стишив голос, щоб щенята не почули. — Сказав, що я зрадник і що зграї без мене буде ліпше.

Мікі спохмурнів.

— Що за маячня? Який ти зрадник? Ти найхоробріший, найрозумніший пес, якого я тільки знаю. — Він лизнув Щасливця у морду. — Альфа остерігається, бачить у тобі суперника, боїться, щоб ти не посів його місце. Але ж ти кращий від нього геть у всьому! Інші собаки лишили б щенят у собачому саду, а ти — ні. Мені з тобою нітрохи не страшно. З Альфою треба якось домовитися. Ти зможеш. Та ти кого хочеш умовиш! Навіть зайця вилізти зі своєї нори.

— Я постараюся, — пробурмотів Щасливець, зворушений, але не переконаний.

Знуджені щенята, що відпочивали на кам’яній брилі неподалік, почали борюкатися. Бурко накинувся на Крутя, і вони зчепилися — качалися в болоті й гарчали. Лиза клацала зубами навколо стебел польових квітів, відтак заходилася їх жувати, а тоді виплюнула, відразливо скрививши писок:

— Тьху! Ох і гірке!

Крутеві врешті вдалося вивільнитися від Бурка.

— А коли ми їстимемо? — спитав він і заплямкав. — Я голодний!

— Я теж, — підхопив за братом Бурко.

— Скоро ми знайдемо їжу, — відказав Щасливець невпевнено.

— А он їх можна вполювати? — дзявкнув Бурко і помчав до озера.

Зупинившись на березі, він загавкотів на птахів, що сіли на воду. Ті спочатку насторожено повернули голови до щеняти, але за мить заспокоїлись і більше не зважали на нього.

Щасливець стежив за птахами, хоча й знав, що їх не спіймати.

— Ми знайдемо ще одну полівку або, може, навіть зайця. Нам тільки треба бути терплячими й не проґавити те, що пошле Собака-Ліс.

Він не бачив бодай чогось їстівного, але ж воно тут точно має бути! Почав обходити покинутий табір, принюхуючись. Так, Мікі мав рацію: зграя пішла вздовж берега понад озером, подалі від хащів і лігва лютопсів, просяклого зловісними запахами смерті та пустки. Щасливець сердито глипнув у тому напрямку. Там, далеко за лісами й полями, лежало місто, де колись був його дім. Пес здригнувся, згадавши величезних гуркітливих птахів, і подумав, чи не залетіли вони аж сюди? Можливо, це вони прогнали зграю.

— А хто такий Собака-Ліс? — запитала Лиза. Вона стрибала вздовж краю скелі й полювала на мурашок.

Щасливець здивовано глянув на неї.

— Колись, як матиму час, то обов’язково розповім вам про собачих духів, — пообіцяв він.

— А що, Собака-Ліс робить нам їжу? — поцікавився Круть.

— Він не робить їжі, але пильнує дерева й тварин. Він захищає нас і дбає про нас. Він оберігає собак від біди, а коли він задоволений, то посилає нам щось смачненьке — полівку чи зайця. Тому про Собаку-Ліс потрібно весь час пам’ятати і завжди бути вдячним йому. Якщо ви зголодніли, то можете сказати: «Благаю тебе, пошли мені їжі, мудрий Собако-Лісе». Коли ви вполювали і з’їли полівку, то скажіть: «Дякую тобі, Собако-Лісе, за частування».

Круть здивовано перезирнувся з Бурком, який саме до них підійшов. Лиза на мить задумалася, зморщивши чорного носика:

— Якщо Собака-Ліс пильнує дерева і тварин, то чому він не пильнує полівок і зайців?

— А де спить Собака-Ліс? — запитав Круть, порухавши вушками. — Він має свій табір? То, певно, дуже великий табір. А сам Собака-Ліс, щоб усе бачити, мусить бути височезним.

— Ми навіть не в лісі зараз, — нагадав Бурко. — Тут дерев майже немає. А якщо два чи три дерева, то це ліс?

Щасливцеві пригадалася нічна гроза. І як він, малий, теж розпитував свою маму-собаку про собачих духів і дуже хотів збагнути отой неозорий таємничий світ навколо себе, а вона розповідала йому про Небо-Псів і Блискавця.

— Слушно кажеш, Бурку: у лісі багато дерев. — Мале щеня радісно захекало, ніби зробило якесь відкриття.

Щасливець замахав хвостом: авжеж, цуценята правильно міркували. На очі йому потрапило самотнє дерево з плямисто-сріблистою корою, що стояло віддалік від навислої скелі. Він уже й забув, як це — дивитися на світ зі щенячою допитливістю й наївністю. Знову поринув у спогади про час, коли його ще називали Гирком і він бавився-передирався зі своєю сестрою Скавою. Вона, траплялося, підстереже його, підкрадеться ззаду і жартома вхопить зубами за вухо.

Щасливцеве серце огорнули безтурботні веселощі, він обернувся й легенько стиснув зубами пухнастий карк Крутя. А Бурко радісно вискнув і побіг уздовж берега назад до навислої скелі.

— Ти мене не спіймаєш! — гавкнув він.

Коротенькі ніжки щеняти тупотіли по піщаному берегу, і він уже далеченько відбіг, коли Щасливець зірвався на лапи й кинувся навздогін. Наздогнавши, жартома загарчав і напосівся на Бурка, а той дзявкнув і собі почав гарчати, проте Щасливець тільки лизнув його в мордочку. Відчув, як Круть, що підскочив до нього ззаду, покусує його за лапу. Скінчилося тим, що вони зчепилися і, бавлячись, весело покотилися по траві.

Щасливець радісно хекав. Приємно пустувати з такими шибениками!

Він геть забув про Лизу, аж поки не почув, як Мікі крикнув їй:

— Ти її все одно не спіймаєш!

Щасливець підняв очі й побачив, що мала вже досить далеко, з другого боку навислої скелі, і щодуху біжить. Перед нею шаснула сіра пляма хутра.

— Майже була впіймала! — гавкнула Лиза схвильовано.

Щасливець побачив, що вона женеться за білкою, яка саме шмигнула до сріблястого дерева. А Лиза мчить, мов на крилах, тільки мелькають її маленькі лапки, збиваючи пилюку.

«Вона жене, як вітер! Зараз вріжеться в дерево!»

— Зупини її! — злякано гавкнув Щасливець і сам кинувся за малою. Серце калатало у грудях, а лапи несамовито тупотіли по піску.

Мікі був дещо ближче до дерева і також рвонув білці навперейми, але пухнаста виявилася спритнішою. Вона шаснула в нірку між корінням і щезла. Лиза — за нею: пірнула вниз у діру саме в ту мить, коли Мікі підбіг до дерева. Спочатку здавалося, що Лиза зможе протиснутися за білкою в нірку, бо її голова й передні лапи сховалися в отворі, але раптом вона завмерла.

Половина Лизиного тіла опинилася всередині дерева, але її задні лапи залишалися зовні й несамовито дряпали землю, а тулуб звивався й викручувався.

— Вона застрягла! — заскімлив Мікі.

Щасливець проїхався юзом, гальмуючи перед деревом, а тоді нахилив голову вниз до стовбура.

— Лизо? Лизо, чуєш мене? Не крутися! Замри! Ми зараз тебе витягнемо.

Почувши його голос, щеня ще дужче забилося й завертіло хвостом. Щасливцеві аж недобре стало від запаху страху, що йшов від її малого тільця.

— Усе добре, ми вже тут, — заспокоював він цуценя. Відтак обернувся до Мікі: — Тримай її, щоб не крутилася.

Мікі поклав свою довгу морду і шию поперек Лизиного тіла та притиснув її до землі. Її хвіст і далі смикався та метлявся, але тулуб і задні лапи були нерухомі, тож Щасливець заходився навіжено шкрябати кору дерева, намагаючись розширити отвір. Але виявилося, що зробити це набагато важче, ніж здавалося. Кора була твердою і міцною, не йшла в жодне порівняння із землею.

Бурко і Круть стояли трохи осторонь і відчайдушно дзявкотіли.

— Сестричко! — заскимів Круть.

— Лизо! — гавкнув Бурко. — Лизо! Вилазь звідти!

Застрягле в дереві щеня, певно, чуло, що вони казали, бо намагалося відштовхнути Мікі; хвіст щеняти знову засіпався, затремтів.

— Ану цитьте! — рикнув Мікі до обидвох цуценят, але Круть із Бурком і далі шаленіли поряд.

Щасливець на них не зважав і дряпав стовбур, аж поки не відірвав від нього шматок деревини. Але цього було замало…

— Вона щось уже й не ворушиться! — гавкнув Мікі тремтячим від страху голосом.

Щасливець відскочив назад. Лизин хвіст обм’як.

«Їй немає чим дихати!»

Пес облишив дряпати стовбур дерева. Тепер він запхав лапи під Лизин тулуб й заходився порпати землю під дірою. Посипалася земля, він рив і рив, добре знаючи, що треба квапитися, бо задні лапи малої полонянки не ворушилися. Він перебирав лапами, аж поки вони не задеревіли від утоми й різкий біль не пронизав усе тіло. Аж тут геть несподівано Лиза видерлася з отвору і, хрипко дихаючи, знесилено впала на землю.

Щасливець і Мікі полегшено загавкали й почали вилизувати її маленьку брудну мордочку. Бурко і Круть приєдналися до них і теж узялися ніжно вмивати свою сестру.

Бурко обернувся до Щасливця і лизнув його морду.

— Ти врятував її! Дякую! — дзявкнув він і повернувся до Лизи.

Круть нічого не казав, лише тицявся носом до боку сестри, ніби хотів у такий спосіб захистити її.

Відсапуючись, Щасливець хляпнувся на кам’янисту землю біля них: він відчував, як напруга струменить із кожної шерстинки, із кожного вуса. Коли він остаточно усвідомив, що готовий буквально на все, аби захистити цих цуценят, у грудях запекло.

Мікі й собі впав біля нього.

— Ще трохи — й було б по всьому, — стиха мовив він.

— Таки так, — зітхнув Щасливець.

Нарешті він почав заспокоюватися. Краєм ока дивився на собачат. А вони тим часом уже готувалися до ночі. Тулилися одне до одного, виконуючи свої звичні снокола, покусували й вилизували одне одного, ніби нічого не сталося. Вони безтурботні та повні енергії.

«Невже і я колись був таким?»

Аж тут Щасливцеві вуха вловили звук — ніби хтось лапами шкрябав по землі. Він підхопився й нашорошив вуха. Щось повзло у високій траві. Він не міг помилитися: хтось перебирав лапами. І це собака!

Щасливець випростався на повний зріст. Зиркнув на щенят, які бавилися за кілька стрибків від нього. Подумки заприсягся, що не дасть їх нікому скривдити. Навіть якщо зграя його не прийме, він супроводжуватиме малят доти, доки зможе. І якщо наближатиметься небезпека, він буде готовий.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Висока трава розсунулася і звідти вигулькнула кудлата голова маленької білої собачки.

Ритка!

Вона радісно гавкотіла, крутилася, бігала по траві й високо підстрибувала.

— Щасливець! Щасливець! А я знала, що ти прийдеш! Та ще й Мікі привів!

Щасливець теж неймовірно зрадів. Він кинувся до неї, а за ним і Мікі.

— Ритка! — гавкнув він, а хвіст лупцював повітря. — Ми вже подумали, що ви всі перейшли на інше місце!

Вона опустила голову, а Щасливець та Мікі стрибали навколо неї, раз за разом облизуючи.

— Та вже вибачайте, — заскімлила Ритка. — Нам не можна було вас відпускати…

— Ми повернулися, а вас нема! — поскаржився їй Мікі.

Ритка підняла голову, її очі яскріли:

— Вони всі казали, що ви вже ніколи не повернетеся, але я знала: ви прийдете! — гавкнула вона. — Просто знала… — І раптом замовкла: очі натрапили на щось позаду Щасливця і Мікі.

Щасливець крутнувся на місці. Трійко собачат принишкли і спостерігали, що з того буде.

Ритка ступила крок назад:

— А вони що тут роблять?

Круть подріботів і став біля Щасливця, але з Ритки не зводив очей. Щасливець лизнув його в носик.

— Я відчуваю запах страху… — заскімлив Круть. — Як від Мікі, коли він уперше нас побачив.

Мікі почув його і підійшов до цуценяти.

— Я більше не боюся, — заспокоїв він малого.

— Але спочатку боявся, — дзявкнув Круть. — І чого ви нас боїтеся?

Мікі глипнув на Щасливця, який міркував, що відповісти. «Хіба ми можемо сказати, що їхні батьки були вбивцями?» Бурко нібито знав, що він лютопес, але чи розумів він, що це означає.

Найбільше щеня якраз подріботіло повз них до Ритки, яка позадкувала від несподіванки. Запах страху подужчав.

Бурко загарчав:

— Вони нас бояться, бо ми щодня стаємо більшими й більшими. Скоро ми будемо великі-превеликі, як наша мати-собака й інші собаки в нашому таборі. Тоді ніхто не посміє нам навіть кривого слова сказати. — Хоча його голос був тоненький і писклявий, Ритка все одно зіщулилася й підібгала хвіст.

По Щасливцевій спині сипонуло крижаним холодом. «Отже, вони дуже добре все розуміють», — майнула думка.

— Щасливцю, — заскімлила Ритка, пильно дивлячись на нього. — Ти що викрав щенят лютопсів?

— Ні, не викрав. Мусили взяти із собою, бо іншого виходу не було, — відповів він.

— Забрали їх із собачого саду? І це після того, що з нами там сталося? Хіба ти забув, що то за пси?

Щасливець ступив крок до Крутя, який мав спантеличений вигляд. Він тицьнув щеня носом і зиркнув на Ритку.

— У собачому саду вже не було дорослих псів, Ритко. Лише цуценята. Ми не могли їх залишити там.

— Чому не могли? Лютопси не кидають своїх цуценят надовго. Вони їх шукатимуть! Певно, вони страшенно розлютилися! І тепер захочуть помститися тим, хто викрав їхніх дитинчат! — Ритка здригнулася всім тілом, і навіть вуха стурбовано сіпнулися.

— Послухайте, але ж ми біля вас, — задзявкотіла Лиза. — Ми вас чуємо!

— Ритко, тут усе чесно, — запевнив її Щасливець і підійшов до Бурка. — У собачому саду ми нікого не бачили. І запах лютопсів був давній. Вони не вернуться. Ці щенята були дуже голодні, а їхня мати-собака… — він затнувся, — вже пішла до Собаки-Землі.

Ритка співчутливо покивала головою, але й далі підозріло поглядала на Бурка.

Щасливець вів далі:

— Ми просто не могли їх там покинути на голодну смерть. Кожен собака вчинив би так само. — Він схилив голову і тицьнув носом Буркові між вухами. Напружене цуценя люто зиркало на Ритку.

«Аби він хоч не утнув якої дурниці», — подумав Щасливець, пригадавши, як цей малюк хотів битися з койотами.

Ритка боязко ступила до них, але завмерла, коли Бурко вишкірився, а з його горла вихопилося тоненьке гарчання.

— Усе добре, — сказав Щасливець і опустив морду до Буркового вушка. — Ритка — наш друг, вона зі зграї.

— Але вона поводиться не як друг, — зауважила Лиза.

— І вона каже про нас недобрі слова, — додав Круть похмуро.

Тим часом Бурко припинив гарчати, але й далі шкірився.

— А куди всі пішли? — запитав Мікі, кинувши погляд назад на скелю, що нависала над тихим озером. — І чому ти тут сама?

— Після того як ви залишили зграю, Альфа відрядив Бету, Пломеня й Хапу у розвідку. Не було чого їсти: дичиною навколо табору навіть не пахло. Стриба казала, що земля тут занадто кам’яниста, зайці не можуть рити в ній ходи, тому ми їх тут і не бачили. Тож ми й перейшли на нову територію, що за озером, біля річки. Мабуть, це та сама річка, що тече в лісі. Але я не впевнена. Вода в ній нічим не смердить, чиста й смачна.

Щасливець кивнув головою і полегшено зітхнув: рішення зграї перейти на нову територію не пов’язане з величезними гуркітливими птахами. Проте його здивувало, з якою невимушеністю Ритка розповідає про собак з дикої зграї — так, нібито вони давні друзі. «Швидко вона звиклася з жорсткими порядками напіввовка», — подумав він трохи ображено, однак тепер його найбільше непокоїла їхня реакція на його повернення. Цікаво, чи дика зграя залучає повідкових до Великого Завивання, яке дуже зближує псів?

Ритка почухала вухо задньою лапою.

— Вони всі казали, що ви пішли й ніколи не повернетеся, але я знала, що ви прийдете! Уже кілька разів сюди прибігала подивитися, чи вас тут нема. Аж сьогодні нюхаю — ніби ваш запах. — Раптом вона замовкла й похнюпилась: — Щасливцю, мені було дуже шкода, що ти пішов. Уся зграя тішитиметься, коли побачить вас обох! Белла, Марта — та геть усі!

Щасливець задумливо дивився на озеро. «Не всі зрадіють моєму поверненню». Він згадав про Солодуню.

«Цікаво, як вона зустріне мене».

Його груди стиснув смуток, коли пригадав її розгніваний погляд. Чи пробачить вона йому коли-небудь?

— Веди! — гукнув він до Ритки удавано радісно.

Маленька собачка крутнулася на коротких лапах і побігла високою травою вздовж озера. Щасливець пропустив уперед Мікі та щенят, а сам пішов дещо позаду. Круть пробіг повз, а за його вертким хвостиком погналася Лиза, яка намагалася спіймати меншого братика.

Бурко йшов попереду Щасливця, високо задерши хвоста і не зважаючи на брата й сестру. Потім озирнувся — у його погляді були холод і порожнеча.

Щасливець здригнувся. Він задумався: чи вдасться Буркові ладнати з іншими собаками у великій змішаній зграї?

«Він не любить коритися… Ще більше не любить, коли йому ставлять запитання».

Якщо він розмовлятиме з Альфою так, як щойно розмовляв із Риткою, то це матиме серйозні наслідки.

Але для кого?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Міцний солодкий аромат соснової хвої перебивав усі інші запахи, але Щасливцеві все ж таки вдалося унюхати собак зі зграї, щойно вони наблизилися до берега річки. Він радісно замахав хвостом, почувши Мартин запах і зрозумівши, що вона десь поруч. І аж згорбився, коли відчув їдкий дух напіввовка…

Альфа.

Ритка дріботіла попереду, а тоді весело крутнулася до Щасливця:

— Он там, за деревами. Тобі сподобається! Там тепло й затишно; табір — у великій печері, а вхід до неї порослий ожиною, ніби попередження для непроханих гостей, що туди їм зась. О Щасливцю, усі так радітимуть, коли тебе побачать!

Якраз у цьому пес мав великі сумніви. Але вони здолали стільки шляху не для того, щоб тепер зупинитися. Пес опустив голову і звернувся до щенят:

— Ви всі троє якийсь час сидіть тут. Я швидко повернуся. Мені потрібно розповісти про вас у зграї.

Круть подивився на нього маленькими очима й заскимів:

— Але ти від нас не підеш, так, Щасливцю?

— Вони нас не хочуть, — дзявкнула Лиза.

— Вони нас перепудяться, — і собі докинув Бурко, похмуро глянувши на Ритку, яка бігла поміж деревами.

— Вони не перепудяться, і вони схочуть вас, — запевнив Щасливець. — Чекайте тут, я прийду і всіх заберу.

Відтак він швиденько лизнув кожне щеня у голову, розвернувся й побіг між деревами за Риткою та Мікі.

«Принаймні я дуже на це сподіваюся».

— О, вертаються наші мандрівники.

Від погляду Альфи повіяло крижаним холодом, аж дрижаки пробігли по Щасливцевій спині.

Пес повернув голову до півкола собак. Белла витягнула голову, Стрілка і Стриба завмерли обабіч неї. Кремезна добра Марта вивалила язика між великими щелепами. Солодуня стояла спокійно, її погляд нічого не виказував, м’які вуха були опущені. Біля неї, підібгавши хвіст, стояв Бруно.

— Що таке? — дзявкнув Носа, але Лада зацитькала його своєю мордою. Вона опустила вуха й обмінялася поглядами з Пломенем.

«Вони збентежені через те, як обійшлися зі мною, — здогадався Щасливець. — Та нехай! Вони дозволили Альфі мене вигнати. Тож добре, що зараз їм соромно».

Єдині собаки, яким було справді приємно бачити Щасливця, — це Хапа, що задоволено метляла в повітрі тонким хвостом, і ще малий Скигля, чиї очі радісно зблиснули.

Щасливця тут не було якихось кілька мандрівок Собаки-Сонця, але здавалося, що набагато довше. Він почувався чужаком, бо побачив, що повідкові собаки і пси з дикої зграї стоять одним змішаним гуртом. І коли це вони встигли так заприятелювати?

Він обернувся й подивився на Мікі, який низько опустив голову й чекав, що хтось заговорить. Шерсть фермерського пса виблискувала на тлі густої соковитої зелені. Луг буяв життям. Над головою щебетали пташки, а в траві відчувався міцний запах заячого посліду. Він таки зможе дотримати даної щенятам обіцянки про сите життя у зграї.

Щасливець був просто вражений новим табором. Зграя знайшла дуже затишну галявину біля підніжжя похилої гори, яку з одного боку обступили сосни, захищаючи від вітру, а з другого боку текла повноводна чиста річка. Неширокий луг тягнувся ген до скель віддалік, звідки повівав вітерець, щоразу доносячи густий запах польових квітів. За скелями великою зеленою плямою знову починався ліс. Щедра мирна місцина. Вони непогано влаштувалися тут і без нього. Горло Щасливця стиснула якась туга, але вона одразу розвіялася, щойно його очі зустрілися з очима Альфи.

Напіввовк глумливо хмикнув і вишкірив зуби:

— Що, не зміг вижити зі своїм домашнім цуциком?

За Щасливцевою спиною тихо вискнув Мікі.

— А де твоя довголап’яча іграшка, хатній песику? — насміхався далі Альфа.

Мікі остовпів.

— Я залишив її. — Він облизав зуби. — Просто я думав, що довголапі повернуться, а вони не вернулися. У місті порожньо. Так, як було… Навіть гірше.

Ритка й Марта скрушно покивали головами.

— Мені не треба було йти, — казав далі чорно-білий собака. — Я хотів би… — він зиркнув на Щасливця, — …ми хотіли б знову пристати до зграї.

Альфа зморщив морду, аж блиснули жовтуваті ікла.

— Якщо вам потрібна моя зграя, то маєте заслужити, аби до неї знову пристати. — Він випнув довгу морду.

«Він хоче, щоб ми плазували, — подумав Щасливець і відчув, як у нього наїжачується загривок. — Я не збираюся падати ниць перед нікчемним боягузом, який рознюнявся, як те мале цуценя, щойно побачив чорну хмару!» Він вдихнув на повні груди повітря й зусиллям волі прогнав геть незадоволення, згадавши про трійко самотніх щенят, які чекали на нього перед табором. Зараз не час для суперечок.

Альфа ступив крок до них. Його очі вперлися у Щасливця. Верхня губа тремтіла, з неї звисала слина, стікаючи вниз по блискучих іклах.

— Заслужи право, міський щурику! Аби до нас пристати, треба ще здобути на це право!

Щасливець знав, що він нізащо не зіщулиться перед напіввовком. Він випростався на повний зріст і вже було розтулив пащу, аби загарчати у відповідь. Але ще не вихопилися перші звуки з його горла, як розлігся пронизливий вереск.

Щасливець обернувся. Сонечко промчала вздовж кола собак і стала між Щасливцем та Альфою.

— Лютопси! — відсапуючись, задзявкотіла вона. — Я чую їхній запах, а ви чуєте? Лютопси десь дуже близько!

Зграєю прокотилася хвиля переляканого гавкоту. Пломінь притулив до себе Носу й Непосиду та загарчав. Солодуня нюшила повітря. А курдупель Скигля заскімлив, і його маленький хвостик дрібно затремтів.

— Я теж чую їх, — загарчала Солодуня.

Альфа зірвався з місця, його сіра шерсть настовбурчилася, від чого він здавався вдвічі більшим:

— Де вони? Де ті полохливі байстрюки? Ану показуйтеся!

Коли вожак подивився у бік сосняку, Щасливець упіймав на собі схвильований погляд Мікі. Їхнє повернення до табору відбувалося геть не так, як вони сподівалися.

— Нема чим перейматися, — гиркнув Щасливець і заглушив ґвалт у зграї. — Це трійко малих щенят. Ми їх привели із собою.

Альфа крутнувся на місці.

— Це ти їх привів?

— Лизо! Бурку! Крутю! Ходіть-но сюди, — покликав Щасливець малюків.

Зграя спостерігала, як собачата вигулькнули з-за дерев. На чолі з Лизою вони прямували високою травою до Щасливця.

Белла, Стрілка і Стриба розступилися, аби дати цуценятам дорогу. Бруно почав дряпати землю позаду Ритки, а малий Скигля накрив голову лапами.

У Щасливця стиснулося серце. Він уже знав, як на щенят відреагували Мікі та Ритка, але сподівався, що цього не станеться з його давніми зграйниками.

«Диво та й годі! Собаки пережили Великий Гаркун — і бояться якихось трьох маленьких цуценят».

Хапа сіла на задні лапи і притисла вуха до голови, її губи тремтіли від страху. А зазвичай вона так добре з усіма ладнала… Щасливець обійшов малят і став збоку від наляканої собаки — йому не сподобалися вогники в її очах. Бурко понюхав повітря у напрямку Хапи й насупився. Щасливець здогадувався, що від її шерсті повіяло ворожістю, і щеня це враз відчуло.

— А що це ти собі думав, дурнуватий міський псюго? — захрипів Альфа. — Це ти хотів мені помститися, і тому привів до мого табору цих мерзенних злобних потвор?

Лиза заскімлила, а Щасливець не стримався й загарчав:

— Та ж вони щенята! Їхня мати-собака померла, а зграя кинула їх помирати голодною смертю.

— А де їхнє лігво? — завила Стрілка, її плечі тремтіли.

— Далеко звідси, аж там за лісом, під містом, — запевнив її Щасливець.

— А що, коли лютопси стежили за вами? — запитала Белла. Це були її перші слова, звернені до Щасливця.

Мікі відповів за нього:

— За нами ніхто не йшов. Лютопси покинули свій табір, а малюків залишили помирати від голоду. Щасливець каже правду, він не міг просто так узяти й піти від них.

Альфа придивлявся до щенят підозрілими примруженими блакитно-жовтими очима.

— Наразі вони малі, — загарчав він, — але дуже скоро виростуть і стануть справжніми лютопсами, страхітливими, злобними тварюками.

Круть дзявкнув і притиснувся до Щасливцевого боку, а Лиза й Бурко слухали, опустивши куці хвостики.

— Та не обов’язково вони виростуть саме такими, — заперечив Щасливець. — Собаки не народжуються злобними або лютими. Ось я ж бо не народився вуличним собакою. Лютопсів навмисно вчать бути злими… Життя робить їх такими. — Він обвів поглядом коло собак і всюди бачив насторожені, підозрілі очі. — Альфо, от ти — напіввовк, правда? Але ти очолюєш зграю собак. — Щасливець розумів, що ступив на небезпечну стежку.

Лиза задерла мордочку до Щасливцевого вуха та прошепотіла:

— І чому вони нас так не люблять?

Пес зазирнув у її збентежені очі.

— Вони не тямлять, що кажуть, — відповів він теж пошепки. — Вони розгубилися й думають, що ви ті, ким насправді не є.

Щасливець добре розумів, що щенята заледве щось уторопають із його слів, але як інакше йому було щось їм пояснювати? Мікі став на крок ближче до Бурка, який і далі дивився зухвало, хоча й з опущеним хвостом.

Альфа не зважав на Мікі та цуценят, він втупився у Щасливця й загарчав:

— А до чого тут мій родовід? Який він має стосунок до цих почвар? Я, може, і вовк наполовину, але я також наполовину собака і вмію керувати зграєю!

Вожак ступив крок уперед, і Круть дзявкнув і шмигнув під Щасливців живіт, а пес похапцем заговорив:

— Повідкові собаки не звикли до життя у зграї, але швидко навчилися. — Він обернувся до Бруно та з хитринкою в очах запитав: — Хіба не так?

Старий бійцівський пес відвернув погляд, щось зніяковіло плямкаючи на знак згоди.

— Загалом собаки не міняються, — втрутилася Солодуня. — Вони вміють вдавати, що змінилися, але це дещо інше.

Серце у Щасливцевих грудях стиснулося.

«Що вона хоче цим сказати? На що вона натякає?»

— А я думаю, що міняються, — відказав Мікі, виступивши уперед і ставши між собачатами і Щасливцем. — Усі ви пам’ятаєте, яким я був. Ніколи навіть не думав, що виживу без довголапих. Я собі просто не уявляв життя без них. І тепер знаю, що вони не вернуться. І також знаю, що і без них виживу; я можу полювати, захищатися, можу допомагати зграї. Разом ми сильніші, хіба не так?

Марта гавкнула на знак згоди, а Хапа схилила голову набік і слухала з нашорошеними вухами.

— Якщо такий повідковий пес, як я, міг змінитися, — провадив своє Мікі, — то і щенята зміняться. Собаки не народжуються злюками.

— Думаю, він правильно каже, — втрутилася Лада і, струснувши своє шовковисте хутро, подивилася на Лизу, Крутя й Бурка. — Зграї під силу виховати з них гарних собак, навчити працювати і жити у гурті. Їм не потрібно бути злими й жорстокими, як їхні батьки. Щасливець уже казав: якщо повідкові пси навчилися виживати серед дикої природи, то чому ці щенята не навчаться бути по-собачому шляхетними?

Повітря над головами псів, що стояли півколом, розсікло вовче завивання Альфи, і Лада одразу перелякано позадкувала.

— Ви що, подуріли? Ми не можемо виховувати лютопсів! Це все одно, що вирощувати власних ворогів! Треба оте поріддя знищити, поки воно ще не виросло й не перегризло нам горлянки. Жорстокість у них у крові, і те, що ми їм даватимемо їсти, їх нітрохи не змінить.

— А звідки ти це знаєш? — гавкнув Щасливець і міцно вперся ногами в землю, готуючись протистояти вожакові зграї.

— Ось звідки! — заричав Альфа.

Він виставив уперед ліве передпліччя. І Щасливець побачив на ньому глибокий шрам, що тягнувся довгою кривою лінією вздовж половини вовчої передньої лапи — під пасмами кудлатої сірої шерсті виднілися рубці від колись розірваної плоті. Раніше він того ніколи не помічав, а тепер, як уздрів, то аж здригнувся.

 — Коли я був цуценям, то один із їхнього поріддя мало не відгриз мені лапу, — прогарчав Альфа. — Ви називаєте їх лютопсами, а от вовки далі їм інше ім’я. Вовки називають їх «ікла довголапих», бо довголапі використовують їх як інструмент, що кусає тих, кого вони хочуть укусити. Я дивуюся тобі: невже ти настільки дурний, аби привести їх до нашого табору?

Щасливець здригнувся, холодне тремтіння пробігло його тілом. Озираючись довкола, він натрапив на запитальний погляд Белли.

«Вона також вважає, що я зробив неправильно…»

Потім він нагадав собі, як Белла дозволила Альфі вигнати його, пригадав її недолугу затію з нацьковуванням лисиць на дику зграю. Його сестра втратила право судити про вчинки собак.

А напіввовк не вгавав:

— Ти кажеш, що знайшов цуценят, покинутих самих на себе? — гарчав він. — І мати-собака померла?

— Так… — Щасливець глянув на Крутя, який притиснувся до його боку. Лиза стояла біля братика, а Бурко — за крок чи два перед ними одразу за Мікі.

— І чого б це лютопсам було кидати собачат? А що коли вони повернуться, аби їх забрати, і побачать, що їх нема?

— Мене також це здивувало, — сказав Мікі. — Але в таборі запах дорослих собак майже вивітрився, а мати-собака була мертва щонайменше протягом однієї мандрівки Собаки-Сонця.

Альфа вдивлявся кудись у напрямку сосен.

— Отже, зграя лютопсів десь недалечко, нишпорить лісом… Та вони можуть бути будь-де! І чекати він них треба будь-чого!

— Якщо вони вже нишпорять лісом, то становлять для нас загрозу незалежно від того, у нас щенята чи ні, — спробувала пояснити Марта своїм глибоким, добрим голосом.

Вона вийшла наперед, неквапно переставляючи перетинчасті лапи. Марта була завбільшки з Альфу, але не використовувала свого зросту, щоб командувати іншими собаками. Вона схилила захекану пащу до цуценят.

— Вони такі маленькі, — пробурмотіла Марта. — Вони виростуть і будуть сильними й добрими. І хто ми такі, щоб називати їх «злими» псами, коли вони ще й не жили?

Лиза подріботіла до Марти і сховалася в її густій темній шерсті. За нею до великої собаки дременув Круть, а тоді й Бурко. Марта тицяла малят своєю мордою, а вони відповідали їй тихим скавучанням і тиснулися одне до одного в неї під животом.

— Вони ж тільки щенята, мусимо це пам’ятати, — продовжила Марта. — А Щасливець заслуговує на нашу довіру. Він привів до нас Мікі. Маємо йому тільки дякувати, що він до нас повернувся після того, як ми змусили його піти… — Вона сумно подивилася на Щасливця. — Після Великого Гаркуна наше життя змінилося, і тепер ми думаємо над тим, як вижити. Мікі правильно сказав, що нам треба гуртуватися. — Вона підвела велику кошлату голову до Альфи. — Якщо до табору таки прийде біда, то ми дамо відсіч усією зграєю, а Щасливець, як ніхто інший з нас, уміє захищатися.

— Так, собачат треба залишити! — втрутився Пломінь. — Придивитися до них.

Хапа також подобрішала:

— Вони ще нікому нічого злого не зробили, хіба не так?

Альфа крутив головою, окидаючи собак знавіснілим поглядом.

«Він бачить, що зграя не тягне за ним, — подумав Щасливець. — Але якщо йому дуже схочеться, аби щенят вигнали або вбили, то він свого доможеться».

Альфа витріщився поверх свого довгого носа на цуценят, а тоді підвів голову і перетнувся поглядом з Мартою.

— Ну, що ж, — сплюнув він. — Нехай залишаються… — Тепер його різнобарвні очі вперлися у Щасливця. — Але на твою особисту відповідальність.

 — То ми залишаємося з вами?! — дзявкнув Круть, виповзаючи з-під Мартиного живота, і торкнувся мордочкою до ноги Щасливця.

Марта зітхнула з полегшенням, а Мікі тицяв носом Бурка й Лизу.

Щасливець не зводив очей з Альфи:

— Чи… означає це…

— На перших порах тебе якось терпітимуть, — гаркнув Альфа. — Ти повертаєшся на місце омеги, але також маєш займатися з цуценятами, аби з них виросли віддані, слухняні собаки, що приноситимуть користь зграї, а не якісь почвари, що перегризуть нам горлянки, поки спатимемо.

— Такого ніколи не станеться, — пообіцяв Щасливець.

— Ох, і несолодке життя в омеги, — Скигля насміхався зі Щасливця, а його куций хвіст лупцював повітря. — А ти впевнений, що потягнеш роботу, міщуку?

Щасливець ледве втримався, щоб не показати роздратування. Нічого, він терпітиме приниження, якщо тільки Альфа дозволить малюкам залишатися в таборі.

Напіввовк розвернувся й пішов собі геть. Щасливець бачив, як він поплівся до горбка, порослого м’яким зеленим мохом, і розлігся на осонні, а тоді, позіхаючи, перевернувся на бік.

Вожак робив усе, аби врятувати свою репутацію, і Щасливець марно сподівався, що його влада похитнулася після появи чорної хмари.

«Невже решта собак не бачить, що він, як і всі ми, шукає у цьому світі без довголапих твердого ґрунту під лапами?»

Щасливець обернувся до щенят, які тулилися між Мартою та Мікі.

— Тіштеся, малі, ви залишаєтеся, — сказав він їм.

— Але вони нас не хочуть, — заскімлила Лиза.

— Бо думають, що ми злі, — докинув Круть.

Марта нахилилася до цуценят і заповзялася вмивати їх язиком. Малята тикалися в неї мордочками, і це дуже розчулило Щасливця. Він бачив, як їх тягне до неї, може, тому, що вона нагадувала їм їхню матір-собаку. Навіть Бурко весело дзявкав і тицяв куцою мордочкою у Мартину ногу.

— Вам тут буде добре, — запевняла вона. Відтак повільно обернулася й пішла до свого лігва, а щенята потяглися за нею. Якийсь час Щасливець дивився їм услід. Може, все буде добре.

Його погляд упав на Солодуню, що сиділа неподалік, вилизуючи тендітну струнку лапу; її очі мали якийсь дивний вираз, коли дивилися на нього. Вона сумна… чи сердита? Щасливець опустив вуха і повернувся до неї, але прудкобігунка відвела погляд, вигнулася й почала чепурити хвіст.

Щасливець здригнувся від штурхана… Белла! Він навіть не помітив, коли вона підійшла. Її рожевий язик звисав із роззявленої пащі, а сама вона потяглася до Щасливця, аби лизнути його в ніс. Утім, він відхилився і ступив крок назад.

— Та не будь ти таким! — Белла дряпнула лапою землю і знову рушила до нього, але пес напружився, і вона зупинилася на пів дорозі. — Ну, будь ласка, Щасливцю. Мені дуже шкода, що так сталося. Ми нормально так і не поговорили з тобою після тієї колотнечі. А мені дуже цього треба.

Щасливець крутнувся і хотів був піти, але вона проскімлила:

— Я розповіла Альфі всю правду. Так, я утнула велику дурницю, коли затіяла отой напад на дику зграю, а ще більшу, коли не розповіла тобі про свої наміри.

Щасливець підняв морду:

— А нащо лисиць кликала?

Белла опустила голову:

— А звідки я знаю? Щось на мене найшло. А ще я мала за тебе заступитися перед Альфою, коли він тебе виганяв із табору. Я хотіла… але, розумієш… Я дуже хотіла, але тоді думала про повідкових собак. Боялася, що Альфа на нас накинеться або вижене зі зграї… І що б ми тоді робили? Як виживали б? Ти пробачиш мені?

Щасливець відчув, як у грудях щось кольнуло. Але він намагався не зважати і лише загарчав.

«Белла ж не промовила й слова, коли Альфа витурював мене з табору, — нагадав він собі. — Вона переклала на мене всю провину за напад на дику зграю і за бійку між собаками. Вона зрадила мене! Такого не вибачають».

Він махнув хвостом, розвернувся й пішов був геть, проте за кілька кроків Белла його гукнула:

— Гирку?..

Щасливець ураз зупинився й закляк. Він потрапив у дитинство: біля теплого материного боку його брат і сестри тулилися до нього своїми м’якенькими тільцями. Він обернувся й зустрівся з Беллою поглядами. Вона низько опустила довгу морду і дивилася на нього великими сумними очима.

Щасливець зітхнув:

— Авжеж, я знаю, що ти робила все це заради зграї. Так, ти хотіла всім добра. Ти й тепер цього хочеш.

— Пробач за те, що сталося, — прошепотіла вона.

— Ходи сюди, — покликав сестру Щасливець. Вона підбігла до нього й лизнула в морду, відтак притулилася й заскімлила з полегшенням.

«Так, я можу тобі пробачити, Белло, — подумав він. — Але не можу тобі забути».

Йому дуже хотілося повірити у щирість сестри, але не міг… Після всього того, що вона накоїла, серце до неї не лежало.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець позіхнув і присів у високій траві — слухав, як Мікі розповідав Беллі, Бруно, Ритці та Сонечку про те, що коїться в зруйновану місті, у будинках їхніх довголапих. Марта сиділа дещо віддалік зі щенятами лютопсів. Решта зграї розсіялася по табору, відпочиваючи перед настанням несонця.

Щасливець вдячно роззирався довкола. Табір виявився точнісінько таким, як казала про нього Ритка: з лугом, що потопав у сонячному промінні й де собаки полюбляли вилежуватися, з величезною печерою на краю пущі, де вони спокійно спали в теплі й затишку. У глибині печери був закуток зі щенячим лігвом, і Лада бавила там Носу й Непосиду.

Як добре отак повернутися до зграї після всіх отих хвилювань і блукань!

— Ви не повірите, — заскімлив Мікі. — У місті тепер ще гірше, ніж тоді, коли ми пішли з нього. Усі передні двори поросли бур’янами, а вулиці — яма на ямі, і всюди смердюча багнюка.

— І там геть нема довголапих? Не повернулися? — запитала маленька Сонечко, яка щосили намагалася вигризти реп’ях зі свого брудного білого хвоста. — Зовсім нікого?

— Куди їм повертатися, — заскавулів Мікі. — Усе там заросло чагарниками, скрізь пустка.

— Я навіть уявити не можу міста без довголапих, хоча бачила його саме таким на власні очі, — відказала Белла.

Мікі пирхнув:

— О ні! Направду, там були довголапі… Принаймні двоє.

Бруно нашорошив вуха, а Ритка зірвалася на лапи.

— Але то якісь погані довголапі, — пояснив Мікі. — Непривітні й сердиті. Ті, що полюбляють чіплятися до собак.

— Оті страшні довголапі у жовтих шкурах і з чорними мордами? — запитала Белла.

— Ні! Ці були обдерті й брудні. Вони ламали двері та крали з будинків чужі речі! А ми не дали їм обікрасти будинок моїх довголапих, правда, Щасливцю? О, хотів сказати: Омего, — виправився чорно-білий собака.

Щасливець кивнув.

«Гаразд. Буду Омегою. Нехай Альфа тішиться».

Аж тут Мікі зовсім опустив вуха, коли оповідав далі:

— Не встигли ми вийти, як будинок обрушився, геть чисто розвалився. Страхіття! Нема чого робити в місті.

Щасливець задер голову й подивився на небо. Собака-Сонце повільно спускався понад високими білими хмарами. Пес знову поклав голову на мох і заплющив очі. Він мав кілька важких днів, а тепер можна трохи відпочити, поміркувати.

— Вони справді пішли назавжди, — сказав Бруно сумно.

— А нам що робити? — зітхнула Сонечко. — Мусимо якнайшвидше викинути їх із голови. Тільки так і виживемо.

Щасливець розплющив одне око. Він був здивований, що ця білявка чи не єдина з усіх повідкових, хто виявляє таку рішучість.

Сонечко побачила, що він дивиться на неї.

— Омего, — розпочала вона схвильовано, — а з чого це ти надумав повернутися? Ні, я рада, що ти прийшов… Але не вірила, що прийдеш.

Щасливець зітхнув:

— Та Мікі ж уже казав: місто розвалене, а потім ми знайшли щенят. І вирішили, що тут їм буде ліпше.

Мікі дзявкнув на підтвердження його слів.

Сонечко схилила на бік пухнасту білу голову:

— Тільки через це?

Щасливець хотів був уже визнати, що скучив за зграєю, коли ж його увагу привернуло якесь далеке фуркотіння, дуже схоже на дзижчання жуків, яких він бачив на деревах. Він нашорошив вуха і підвів голову.

Нічні комахи?.. Подивився на небо. Але ще навіть не смеркалося.

«І чого б це вони розліталися ще до того, як Собака-Сонце закінчив мандрівку?»

Щасливцеві думки потонули в гучному звукові, який швидко дужчав, і тепер уже було чути, що то низьке деркотіння. Собаки позадирали голови, а Мікі гавнув:

— Це ж оті величезні гуркітливі птахи! Ми їх бачили в місті!

Щасливець підозріло зиркав на небо, і в його нутро глибоко заповзав страх. Що ці гуркітливі птахи тут роблять? Вишукують хворих довголапих?

А Мікі слушно сказав: кілька величезних птахів з’явилися над лісом і летіли далі. Зграю охопила паніка. Сонечко й Бруно заскавучали, припали до землі. Поряд на лапи зірвалися Альфа із Солодунею і голосно гавкали. Мікі далі щось казав, але один із птахів різко знизився і завис над головами собак, щосили молотячи повітря, тож слова фермерського пса потонули в жахливому гуркоті. Щасливець побачив, як Мікі позадкував до Белли. А та задерла голову і зайшлася гавкотом. Двоє собак стояли одне біля одного посеред жахливого гармидеру й метушні.

За якусь хвилю гуркітливий птах піднявся вище, і Щасливець почув, що саме гавкотіли собаки навколо нього.

— Довголапі! — дзявкнула Ритка. — Там усередині довголапі! Вони в череві птаха!

На мить собаки змовкли й подивилися в небо. Справді, з дірок у пташиних боках визирали довголапі у жовтих шкурах.

— Таки так! — хекав Бруно. — Довголапі хочуть вилізти з черева того страхітливого птаха!

— Ми маємо їм допомогти! — заскавуліла Сонечко.

Щасливець скоса несхвально зиркнув на неї. Невже вона забула про те, що казала: треба якнайшвидше викинути довголапих із голови?

— Ні, Сонечку! — застеріг Мікі. — Ці довголапі нам не друзі! Нам потрібно триматися подалі від них.

До гурту повідкових собак наблизилася Хапа, певно, розуміючи, що Мікі та Щасливець можуть щось розповісти про цього велетенського птаха. Стрілка і Стриба потяглися за нею, і всі троє обступили Щасливця й чекали, що він скаже.

— З ніякого черева вони не втікають, — пояснював Щасливець якнайголосніше, бо велетенський птах саме робив коло над їхніми головами. — Ми вже бачили, що такий птах сів у лісі. І довголапі вийшли з нього, а тоді знову зайшли всередину. А це означає, що ніхто їх там не тримає. Мені здається, що вони тим птахом якось керують.

Не зводячи очей з летючого страховиська, підійшли Альфа із Солодунею. Вони гарчали і валували, коли птах почав знижуватися над долиною, здійнявши крилами сильний вітер, що куйовдив хутро на собачих спинах і хитав верхівки сосен на краю табору.

— Він сідає! — гавкнув Бруно. — Можливо, довголапі хочуть вийти, як тоді в лісі. — І заповзявся збуджено порпати землю. — Нам треба дізнатися! Треба допомогти довголапим.

Тим часом птах повернув назад углиб пущі понад верхівками сосен. Бруно кинувся навздогін. Щасливець бачив, як погасли очі Альфи. Напіввовк хотів було щось сказати, але його випередила Белла.

— Ані руш! Ні! — гавкнула вона, і Бруно став як укопаний. — Собаки не бігають за птахами! — Вона обернулася до повідкових та окинула їх суворим поглядом. — Це стосується всіх і кожного з вас. Хіба ви забули, як оті довголапі у жовтих шкурах повелися з Риткою? Вони нам не друзі. Я ніколи не повірю довголапому, який ховає своє обличчя, а тим більше такому, що добровільно живе в пташиному череві!

Альфа схвально загарчав, а Бруно винувато хляпнувся на землю, міцно притиснувши хвіст до боку. Сонечко й собі припала до землі біля нього.

Щасливець стояв осторонь, вуха тримав нашорошені. Блискучий птах зник за соснами. Невдовзі його деркотливий гуркіт став тихішим. Гілля сосен далі похитувалося, але стовбури вже не рухалися. Щасливець витягнув шию, аж тут його тіло заціпеніло. Він почув хрускіт гілок і шерхотіння листя під розміреними кроками довголапих. Їхні грубі голоси лунали якось дуже зловісно в раптовій тиші. Щасливець притиснув вуха до голови. Живіт судомило, ніби от-от мав узяти корч.

За якийсь час знову почалося оте страхітливе деркотіння. Уся зграя напружено чекала, припавши до землі. А тоді з виряченими очима собаки дивилися, як гуркітливий птах здійнявся вгору і полетів далі над лісом.

Щасливець підвівся на рівні лапи, вуха мав нашорошені, хвіст напружений.

«Що це може означати? — дивувався він. — Що задумали довголапі?»

Щасливець блукав краєм табору й почувався дуже самотньо, дивлячись поверх швидкоплинної течії на будяки, що росли на протилежному березі річки. Але відкинув смуток. До вечора має виконати роботу — роботу омеги: назбирати чогось м’якого для собачої підстилки. Мордою згорнув докупи сухе листя і хмиз, потім узяв їх у пащу й побіг до печери. Поклав видобуток біля входу, який заступав кущ ожини, і знову подався до річки. Пройшовши трохи далі, принюхався і знайшов гарну м’яку купку моху. Випорпавши його лапами, пес дуже скоро отримав чималеньку вогку копичку. Коли мох висохне, то буде що постелити на ніч. На моху дуже добре спати.

Гоноровіший собака сказав би, що такі завдання його принижують. Щасливець і сам згоряв від сорому, коли минав Стрілку і Ритку, які саме вартували табір.

Він потеліпався назад до печери з повним ротом моху. Аж тут десь іззаду із заростів кропиви вигулькнув Скигля.

— Уважніше, Омего, ти загубив цілий віхоть!

Щасливець різко повернув голову і лютим поглядом уп’явся в малого собаку.

— Та просто хочу тобі допомогти! — дзявкнув той.

Але Щасливець устиг побачити в його очах полиск справжньої радості. Колишній омега насолоджувався приниженням свого наступника. Щасливець задер хвіст і покрокував повз Скиглю до печери з високо піднятою головою. Коли він завернув за схил у напрямку до куща ожини, то від несподіванки мало не випустив з пащі мох — купа для підстилки, яку він назбирав, збільшилася майже вдвічі. Щасливець від подиву покліпав очима, коли до нього підбігла Сонечко зі ще одним жмутком сухого листя.

Пес поклав мох на траву і лапою почухав під нижньою щелепою, ніби хотів витерти гіркий присмак.

— Сонечку, що ти робиш?

Вона помахала хвостом і з гордістю повернулася до купки моху та листя.

— Що роблю? Допомагаю. Коли я була омегою, то робила таке аж двічі. Я знаю, де є листя, м’якеньке, як пух. Дуже сухого не бери, бо воно кришиться, коли на нього лягти. Коли я стелила підстилку в печері, то спочатку клала мох, тоді м’які гілки й лише після напівсухе листя. Виходить дуже гарна підстилка, ти навіть не можеш собі уявити. Ліпша, ніж та м’яка шкура, на якій я спала у довголапих!

Щасливець витріщився на неї:

— Ти була омегою?

Сонечко ствердно гавкнула, носом поправляючи купу листя.

— Але я думав, що то Скигля був…

— Ні, омегою була я.

Щасливець похнюпив голову, коли подумав, що бідолашній собаці довелося зазнати приниження у зграї.

Але вона виструнчилася і випнула морду вперед:

— І не дивися на мене отак, Щасливцю! Мені не потрібна твоя жалість. Мені навіть сподобалося бути омегою. До мене дуже добре ставилися Белла, Марта і Ритка, та й Хапа не ображала. У мене дуже добре виходило з тією роботою, яку інші собаки не хочуть виконувати, бо вони занадто зарозумілі. — Вона примружила очі, понюхала купку листя й витягла з неї старий листок. — Перетлів, дуже крихкий, — пирхнула Сонечко. Тоді знову обернулася до Щасливця: — Моїм довголапим подобалося, коли я їм допомагала, а мені все вдавалося! Щодня я бігла забирати папір, який нам кидали крізь щілину у дверях. Несла його довголапим. А ввечері приносила їхні покришки для лап.

— Покришки для лап? — Щасливець ніколи не чув про таке.

— Так, покришки для лап, — повторила Сонечко так, ніби про це всі знають. — Довголапі не мають хутра на ногах, і їм холодно!

Він не міг собі таке й уявити.

— А ти направду на цьому знаєшся, — сказав він. — Дуже дякую тобі за допомогу. Але боюся, що Альфа за це тебе не похвалить… Не хочу, аби він подумав, що я такий собі ледарюга й уникаю роботи.

Сонечко з розумінням покивала головою:

— Так, я розумію. Але якось негарно… То, може, нехай хоч позаношу все це до печери?

Щасливець схилив голову, й обидва собаки потягли мох і листя для підстилки до печери. Сонечко на своїх коротких ногах потупцяла першою, а Щасливець ще й устиг лизнути її в ніс.

— Сонечко, ти дуже добра собачка, — сказав він їй. — Твої довголапі напевно були тобою вельми задоволені.

— Дякую, — сказала вона й зарила ніс у хутро на його шиї. А тоді розвернулася й пострибала до решти собак на лузі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Готовий? — запитав Щасливець.

— Готовий! — дзявкнув Круть. Він кинувся до Щасливця, але той останньої миті відскочив, і щеня його навіть не торкнулося. — Я все одно тебе спіймаю! — жартував Круть і знову нападав на Щасливця, і щодуху біг до нього на своїх товстеньких лапках.

Цього разу Щасливець не відхилився, тому цуценя з розбігу лупнулося в нього, і між ними почалася штовханина і шарпанина. Щасливець дуже здивувався, що Круть настільки сильний. Довелося докласти зусиль, аби скинути його із себе і притиснути до землі.

— З тебе буде справжній борець, — хекав Щасливець, бо малий був не тільки сильний, а ще й спритний.

Лиза та Бурко тільки дивилися й метляли куцими хвостиками. Щасливець зиркнув угору й зустрівся з поглядом Солодуні, яка, примруживши очі, спостерігала за їхніми вправами.

«Вона пильнує за щенятами чи за мною?» — майнула думка.

Хоча такі заняття й були погоджені з Альфою, але вони щось не дуже вписувалися в обов’язки омеги. Щасливець не мав жодних сумнівів, що напіввовк наказав Солодуні стежити і за ним, і за цуценятами лютопсів.

Круть загавкав і спробував вирватися з обіймів Щасливця, тому пес знову зосередився на щеняті. Стискав він малого міцно, але обережно, щоб не пошкодити його горла чи живота — найніжніших ділянок тіла.

«Собачата швидко ростуть. Незабаром я з ним не впораюся!»

Якщо Щасливець навчить щенят шляхетності та доброзичливості, то вони стануть великим надбанням для зграї. Хто наважиться напасти на зграю, у якій є лютопси?

— Хапай за горлянку! — гавкнув Бурко. — А як не годен дотягнутися, то дряпай лапами! Уяви, що на тебе напало чудовисько — злюще-презлюще, та ще й хитрюще, але ти розумніший і спритніший. Шукай м’які місця на його тілі — шию або морду, а тоді щосили кусай!

Круть несамовито пручався і дряпав лапами, а тоді з такою силою копнув обома задніми ногами Щасливця у груди, що тому аж дух перехопило. Але він не відпустив малого.

— Так не піде! — загарчав Бурко. — Вперед, Крутю! Якби так ти бився з койотами, то вже був би мертвий! Кусай!

Щасливець грізно зиркнув на Бурка, відчуваючи, що за всіма ними чотирма спостерігає Солодуня.

— Ні, не так, Крутю, як каже Бурко. Тут треба думати не про те, аби завдати якнайбільшої шкоди своєму супротивнику, — сказав Щасливець спокійно, — а про те, щоб захистити себе та свою зграю і при цьому не втратити собачої честі. По-перше, потрібно завжди уникати бійки. Але якщо ти вже мусиш битися, то найперше треба думати про захист, а не впадати в нестримну лють. — Він суворо глянув униз на Крутя, який відчайдушно брикався й пручався. — Ось тепер Круть у небезпечному положенні, але може захищатися, навіть лежачи на спині. Ось так… — Щасливець упав на Крутя і перекотився з ним так, аби щеня опинилося зверху; а тоді спритно обхопив малого лапами за голову і притиснув його морду до землі. Круть загарчав, а Щасливець пояснював далі: — Бачили? Найгірших ушкоджень інший собака може завдати своїми зубами, а цей прийом не дасть супротивнику так легко вас укусити. Бачите, як я тримаю Крутя за голову? У такому положенні він не зможе мене хапнути зубами! Спробуй іще раз, Крутю. — Щасливець відпустив щеня зі своїх лещат, і воно звелося на лапи, а тоді обтрусилося й сердито дзявкнуло.

— Ти все правильно робиш, — додав Щасливець і лизнув малого в голову. Круть упав на землю і перевернувся на спину. Щасливець поклав лапи на груди цуценяті. — Спробуй обхопити лапами мою шию і нагнути її донизу.

Круть потягнувся лапами вгору, намагаючись ухопитися ними за шию суперника, але ніяк не міг дотягнутися, бо виявилося, що вони закороткі, аби як слід це зробити. Малюк напружився й загарчав, його лапи аж затремтіли, проте Щасливець вивернувся, став на ноги й обтрусився.

Круть ліг на землю й розчаровано гавкнув:

— Це неможливо!

— Ні, ти зумієш, — почав був Щасливець, але в цей момент Бурко пройшов повз нього і підійшов до брата.

— Не здавайся! — сказав він Крутю. — Ти мусиш знайти слабке місце свого ворога. Наступного разу ти його точно здолаєш!

Круть підняв голову, і Бурко лизнув його в ніс. Щасливець тішився відданістю більшого собачати своєму меншому братові. Бурко — природжений вожак. Ще б трохи йому терпіння та співчуття до інших — і він стане незамінним у зграї. Пес сподівався, що Солодуня це теж бачить.

— Спробуймо ще раз, — запропонував Щасливець.

Круть розвернувся й кинувся на нього, захопивши зненацька. Щеня замолотило передніми лапами по морді суперника, а коли той присів, то повисло на його спині й глибоко ввігнало свої зуби в шию. Зойкнувши від болю, пес умить струснув із себе малого і сердито загавкав. Солодуня загарчала, напружилася всім тілом, але не зрушила з місця. Щасливців лемент привернув увагу Белли, що саме чепурилася на протилежному боці галявини, а тепер мружила на них очі.

Круть, ошелешений криком Щасливця, відскочив.

— Вибач, — заскімлив він, похнюпивши голову й підібгавши хвоста. — Я не хотів. Я не хотів так сильно.

Щасливцеві не раз перепадало в подібних ігрищах, але жодного разу аж так. Біль не вщухав, проте пес намагався не показувати, що йому болить.

«Круть справді не хотів так кусати — він просто не знає своєї сили. Здається, у нього вже прорізуються ікла…»

— Нічого, — буркнув Щасливець і ніжно лизнув малого у вуха. Він покликав щенят ближче до себе і заговорив тихо, але так, щоб Солодуня чула, що він каже. — Ви дорослішаєте, і у вас прорізуються ікла. Вони дуже важливі для собаки; вони дуже помічні в полюванні на дичину й під час оборони у сутичках. Вони здатні завдати великих ушкоджень, якщо кусати з усієї сили. Тому сподіваюся, що без потреби ви цього не робитимете, особливо коли бавитиметеся одне з одним або з іншими собаками. Пам’ятайте: сильно не кусати!

Лиза і Круть гавкнули на знак згоди, а потім і Бурко кивнув головою.

— Гаразд, — сказав Щасливець. — Коли у вас проріжуться ікла, тоді вам дадуть дорослі імена.

— Справді? — вискнув Круть.

— Авжеж. Усі дикі собаки, коли виростають, вибирають собі імена. Повідкових називають їхні довголапі. — Щасливець обтрусився, бо на нього накотили не вельми приємні спогади. Довголапий, у якого він жив щеням, не дбав про нього так, як це робили інші довголапі для своїх повідкових собак.

— Хай там як, але невдовзі ви станете дорослими, — сказав Щасливець і сам здивувався, що в животі відчув холодок смутку.

З-за кущів ожини, що росли біля печери, з’явилася Марта і, повільно ступаючи перетинчастими лапами, рушила до них. Застрибали, забігали, завищали від радості цуценята й кинулися їй назустріч, а тоді потицяли мордочками їй у лапи. Вона привітала кожного, лизнувши у вушка, й одразу звернулася до Щасливця:

— Хотіла б ненадовго забрати твій молодняк. Ми з Ладою та її щенятами вирушаємо на варту; може, Лиза, Бурко і Круть нам допоможуть? На варту кличемо тільки дуже кмітливих собак із дуже чутливими носами.

Схвильовані цуценята почали нарізати кола довкруг Марти.

— Так, ми такі. Візьми нас! — гавкала Лиза.

— З нас найкращі вартові! — додав Бурко. — Жоден собака не має такого чутливого носа, як у нас!

Щасливця дуже зворушила готовність щенят допомагати зграї.

— Добре, — сказав він і сів мити свої лапи, а Марта пішла до Лади з трьома собачатами, що стрибали й бігали обабіч неї.

Після укусу Крутя у Щасливця боліла шия, але, здається, рана не кровоточила. Він поглянув на Солодуню, а вона, як побачила, що він дивиться в її бік, швидко відвернулася й подибала геть із якимось незрозумілим виразом в очах. Щасливець сумно дивився їй услід.

«Невже їй не хочеться перекинутися зі мною хоча б кількома словами? Можливо, Бета не хоче, аби бачили, як вона говорить з нікчемним Омегою?»

Йому залишалося тільки сподіватися, що Солодуня не дуже наголошуватиме на вчинку Крутя, коли доповідатиме Альфі.

На протилежному боці табору Белла підвелася й попрямувала до нього, час від часу зиркаючи на кудлату Марту зі щенятами, які завернули за сосни і зникли з поля зору.

— Я бачила, що зробило щеня, — сказала Белла.

Вона нахилилася, щоб подивитися, чи серйозне ушкодження, але Щасливець відсторонився й не дав їй цього зробити. Від різкого поруху рана запекла вогнем, і пес ледь стримався, аби не скривитися й не зойкнути від болю.

— Він тільки бавився, — твердо відказав пес сестрі. — Він ненавмисно це зробив.

Белла недовірливо гавкнула:

— Він тільки бавився, а вже серйозно тебе поранив. А що буде, коли вони матимуть у своїх пащах смертельну зброю? Ти вже забув про собачий сад? — Вона здригнулася і смикнула вухами.

— Вони ще малі, Белло. Але ми їх виховуватимемо. Ми їх навчимо, як треба поводитися. А те, що вони лютопси, ще нічого не означає…

Аж тут він затнувся на пів слові, бо до них долинуло завивання, а за ним стривожений гавкіт. У Щасливця закалатало серце. Він кинувся до річки в напрямку гавкоту, Белла — за ним. Інші собаки теж почули ґвалт і вже щодуху мчали через галявину. Щасливець побачив, як попереду промайнули чорно-білою плямою Мікі й картатою латкою Стрілка. І поки вони з Беллою добігли до води, там уже зібралася добра половина зграї. Утім, Альфи з-поміж них не було.

Щасливець не вірив своїм очам: добродушна Марта стояла навпроти Лади і гарчала так, що на її товстих губах виступила піна. Щенята лютопсів вишикувалися за нею. Лиза і Круть були насторожені й перелякані, а ось Бурко сердито гарчав і клацав зубами. Щасливець побачив, що він уже має маленькі білі ікла, так само як і Круть.

Щасливців ніс унюхав запах ворожості та страху. Такою Марту він іще не бачив, і це його дуже налякало. А де Ладині цуценята? Він відчував їхній запах, отже, вони десь недалечко.

Белла, Мікі й решта собак стояли, спостерігаючи за суперечкою.

— Та вони просто дикі! — гарчала Лада. — Подивися, що він їй зробив! — вона люто зиркнула на Бурка.

Щасливець тихцем обійшов Марту й Ладу. Побачив Непосиду, що припала до землі біля рудуватого куща. Вона жалібно пхинькала, а її менший брат Носа тицяв мордочкою її в бік і роздратовано глипав на щенят лютопсів.

У Щасливця аж запекло в грудях:

— Що сталося?

Лада звела на нього очі:

— Малий злюка Бурко не знати чого раптом напав на мою Непосиду!

— Вони просто бавилися, — відрубала Марта. — Нічого такого не сталося, в іграх всіляке трапляється. Бурко не хотів нічого поганого. — Вона потрусила кудлатою головою і глибоко зітхнула. Її очі подобрішали, а сама вона трохи присіла і вже не нависала над мамою-собакою. — Нащо нам сваритися, Ладо? Малий Бурко так більше не буде.

Лада довірливо глянула на Марту й повільно опустила наїжачене хутро на карку. Щасливець із полегшенням зітхнув, коли дві собаки торкнулися носами, а Лада обернулася до Непосиди, якій уже не дуже й боліло. Добре, що хоч Пломеня зараз тут немає, мабуть, ходить десь із Альфою й Солодунею. Щасливець навіть думати не хотів, що великий брунатний собака міг зробити з Бурком.

Лиза і Круть дряпали лапами землю біля Марти, і та, нахиливши голову до щенят, намагалася їх заспокоїти. Бурко стояв осторонь із похмурим виглядом і дивився, як Лада відводить своїх цуценят.

Щасливець тупцяв поруч і вже майже не зважав на біль у шиї. Хвилювався за малят лютопсів, адже саме він привів їх до табору. І хоч би що тепер сталося, винен у всьому буде він.

Ще одна така сутичка — і всіх їх із тріском виженуть зі зграї.

«Щенят треба ще багато чого навчити, — подумав він. — А найперше Бурка».

Щасливець зітхнув і посновигав лісом до річки. Потрібно замінити підстилку в лігві мисливців. Скидалося на те, що на посаді омеги найбільше допікала одноманітність і нудьга, бо доводилося день у день виконувати одну й ту саму роботу. Ніякої тобі участі в захопливому полюванні чи хоча б у вартуванні навколо табору.

Біля річки ріс найм’якіший мох, до того ж його було легко випорпати. Щасливець дістався берега й почав нюхати, просуваючись у високій траві, що росла між могутніх дерев, за якими починалися хащі. Він пірнув під густе гілля і знайшов наполовину сухе листя — саме таке йому й радила збирати Сонечко. Тож він заповзявся згрібати його на купку, аж тут почув, як під чиїмись лапами хруснула гілка. Пес обернувся й побачив Бруно, який саме обходив величезного дуба. Поки Щасливця і Мікі не було у зграї, той устиг дослужитися до посади мисливця. Щасливець здогадався, що зараз він винюхує здобич. Інші мисливці, певно, також десь у пущі, але їхнього запаху не відчувалося.

Щасливець поклав на купу повну пащу листя і рушив углиб лісу, аж тут його гукнув Бруно.

Шерсть на Щасливцевій спині настовбурчилася.

— До настання несонця маю назбирати листя, — не зупиняючись, гавкнув він через плече. Ззаду чув незграбні кроки Бруно, який намагався бігти за ним. Щасливець розумів, що старому собаці, щоб не відстати, треба добряче напружитися.

«І як тільки він став мисливцем? Не думаю, що він може щось уполювати, — майнуло в голові. Він пришвидшив крок. — І чого він причепився до мене? Я і так знаю, що я — Омега. Мені не потрібно про це нагадувати».

— Щасливцю! Почекай! — захекано покликав Бруно.

Пес зупинився й почав дряпати лапою землю, а шерсть у нього аж засвербіла. Адже за цих кілька днів він уже звик, що його називають отим зневажливим іменем Омега, але тепер Бруно звернувся до нього на ім’я, і саме це його й образило.

«Він ніколи б не назвав мене Щасливцем, якби десь недалеко був Альфа…»

— Полювання тут просто ніяке, — поскаржився Бруно. — Пломінь наказав розділитися і спробувати щастя окремо. Але яке тут щастя, коли я вже не знати скільки винюхую, а вполював тільки одну мишу.

Щасливець пирхнув, озирнувся, але замість того, щоб дивитися Бруно у вічі, окинув поглядом ліс. Потроху смеркалося. Йому треба поквапитися з підстилкою, щоб не дати Альфі зайвого приводу напосісти на нього. Краєм ока побачив, як Бурно схилив голову.

— Вибачай, Щасливцю, — сказав він. — Вибачай, що допоміг тоді тебе впіймати. Просто не знаю, що на мене найшло. Звісно, тому ти й сердишся.

Старий собака мав такий жалюгідний вигляд, що у Щасливця защеміло серце. А тоді він пригадав, як Бруно на вимогу Альфи повалив його на землю.

«Якби не чорна хмара, то напіввовк мене скалічив би назавжди!»

Щасливець сердито обернувся до Бруно:

— А ти що думав? Ти вчинив, як зробили б лисиці або гострокігті. Підкрастися, а тоді нишком напасти — то не по-собачому. Де твоя честь? І це після всього того, що ми пережили!

Бруно геть похнюпив голову.

— Та правильно, правильно, — скімлив він. — Вибачай. Я злякався… злякався Альфи, ну, була дуже напружена ситуація. А про лисиць я нічогісінько не знав. Усе сталося так швидко. Я направду злякався. Думав, якщо пристану до зграї, то знову буду в безпеці і все буде добре… — Він повісив вуха. — Щасливцю, пам’ятаєш, як я напився отруйної води і мені стало зле?

— Та певно, що пам’ятаю! — відрубав Щасливець. — Це ж бо я тебе тоді врятував. А ти пам’ятаєш це, Бруно?

Старий пес хляпнувся на живіт.

— Пам’ятаю. І не забув. Просто хотів сказати: ніколи б не подумав, що проста вода може такого наробити. Навіть щось безневинне після Великого Гаркуна перетворилося на небезпечне. Думав, що вже якось змирився з тими змінами, коли пристав до повідкових собак. Але… — І він знову жалісно заскавулів.

Щасливець добре розумів, що оті зізнання даються йому геть нелегко.

Бруно глибоко вдихнув повітря:

— Справа в тім, що мене здолали мої ж страхи. Я ніколи нічого не боявся. Був найкрутішим псом на вулиці! А тепер уночі не засну — боюся, що на зграю хтось нападе. Навіть світло Собаки-Сонця не допомагає. Весь час здається, що хтось ховається за кущами, хтось стежить із гущавини. Тепер я геть усього боюся.

Очі Бруно забігали по деревах, і він увесь затрусився, хоча нітрохи не було холодно.

— Тоді, певно, я дуже хотів залишитися у зграї. Коли Альфа наказав… то я навіть подумати не міг про відмову. Він уміє так сказати, що я одразу готовий йому прислужуватися, робити те, що йому потрібно нібито заради зграї. Після того як ти пішов, він підвищив мене до мисливця, сказав, що такий відданий і мужній собака, як я, не повинен засиджуватися у вартових. Спочатку я дуже тішився, але потім щоразу, коли виходив на полювання, почувався винним. — Бруно дивився вниз на свій опущений ніс і говорив ніби до землі. — Будь ласка, Щасливцю, пробач. Ти ж бо добре знаєш, що я дуже непоганий пес.

Щасливець обернувся до Бруно, його злість розвіялася.

— Та знаю, що непоганий, — відказав він.

Бруно поглянув на нього великими сумними очима. Його волохатий хвіст нерішуче метельнувся по землі.

— Пробачиш?

Щасливець зітхнув:

— А що з тобою поробиш…

Бруно підвівся. Він радісно захекав і заходився лупцювати хвостом повітря.

Щасливець дещо заспокоївся, але тривога, що оселилася глибоко всередині, нікуди не зникла. Він подивився на гілля високо над головою.

«Якщо навіть такі добрі собаки, як Бруно, накидаються на друзів, то чого можна сподіватися від щенят лютопсів?»

Він обтрусився:

— Допомогти тобі в полюванні?

Бруно весело замахав хвостом.

— Думав, ти й не запитаєш про таке! — гавкнув він і витягнув шию, аби торкнутися зі Щасливцем носами, але той його зупинив:

— Ти розумієш, що я — Омега? — сказав він, озираючись.

— Ну, це тільки назва, — відповів швидко Бруно. — Ти не такий. Я знаю, чого ти насправді вартий.

Щасливець підняв морду і глибко вдихнув носом повітря, принюхуючись. Відчув запах теплої землі, чистої річкової води, тепло собачих тіл у печері, навіть смолистий запах сосен аж ген із того боку табору. Пахло дрібними гризунами, але десь віддалік.

— Ходімо, — сказав Щасливець. — Треба шукати!

Вони вдвох заглибилися в пущу, і незабаром Щасливець відчув запах дичини. Він опустив ніс до самої землі, обнюхав купу опалого листя й натрапив на слід.

До нього підбіг Бруно:

— Щасливцю, чи не здається тобі, що запах якийсь… трохи дивний?

Щасливець знову понюхав і відчув на ґрунті щось тверде, наче кам’яне, незрозуміле. Хутро на карку стало сторчма, і він зі страху ковтнув слину.

— Тут щось дуже дивне, але не знаю, що саме. — Він роззирнувся. Тіні від дерев помітно подовшали. — Але їжа є їжа. Варто поквапитися, бо скоро вже стемніє, і ми нічого не побачимо.

Над головою у верховітті защебетали пташки, і Бруно зупинився. Але Щасливець і далі петляв між деревами: він почув, як бійцівський пес квапиться слідом. Собаки обійшли зарості ожини й піднялися на невисокий пагорб. Аж тут Щасливець упіймав теплий солодкуватий запах малих тваринок. Поглянув на Бруно, і той коротко кивнув — він також зачув поживу.

Обидва собаки припали до землі й почали підкрадатися. Вони продиралися крізь зарості плюща, що розрісся навколо величезного стовбура поваленого дерева. Запах тваринок дедалі дужчав.

«Птахи… але хіба вони не гніздяться на деревах? Чого це вони розсілися на землі?»

Щасливець зупинився.

— Вони не ворушаться. Може, поранені або… — він знову занюшив повітря. Тепер зрозумів — це запах смерті. Холодок страху пробіг по спині, однак Бруно вже кинувся вперед, оббіг повалене дерево і схвильовано загавкотів:

— Голуби! Цілих два!

Щасливець наблизився обережніше. Двійко сірих пташок лежали на землі й не дихали, їхні маленькі очі блищали мертвим полиском, дзьоби були трохи розтулені. Щасливець не рухався. Вдивляючись у темні зарості, він прислухався до шерхоту й шелесту.

— Вони щойно померли…

— Значить, свіжі, — зауважив Бруно, облизавшись.

Щасливець невпевнено гавкнув:

— Це також означає, що той, хто їх убив, може бути десь поряд.

— Але я не відчуваю ніякого запаху, — відказав Бруно, зневажливо махнувши хвостом. — Берімо їх і несімо до табору.

Щасливець також не відчував стороннього запаху, але насторожено тупцяв на місці й не наважувався торкнутися мертвих птахів. Хутро на його спині настовбурчилося.

— Не знаю, Бруно… Щось я не впевнений. Ті, хто вбив цих птахів, за ними повернуться — і повернуться дуже скоро. Вони підуть по наших слідах аж до табору. А там щенята…

— А ще Альфа, Бета, Пломінь та інші. Нехай тільки спробують устромити туди свого носа!

Він рішуче підняв із землі одного голуба й розвернувся, щоб рушити в бік табору. Щасливець вичікував, вуха тримав нашорошеними. Наче хруснула гілка десь углибині пущі? Прислухався, намагаючись не зважати на тупотіння лап Бруно.

Нічого.

«То, видно, так діють на мене… оті розмови про небезпеку».

Щасливець обтрусився, ухопив у зуби другого птаха й помчав наздоганяти Бруно.

Коли Щасливець прибіг до табору разом із Бруно, то першою побачив Солодуню, яка вийшла їм назустріч. Радісно затріпотіло його серце — невже прудкобігунка хоче з ним нарешті поговорити? Він замахав хвостом і схилив голову набік, але Солодуня не відповіла на привітання й зупинилася на деякій відстані перед Щасливцем.

— Омего, Альфа хоче з тобою поговорити, — гавкнула вона.

Не встиг Щасливець щось відповісти, як Солодуня розвернулася і зникла в печері. Пес здогадався, що йому треба йти за нею.

— Я понесу здобич, — сказав Бруно.

Щасливець згідно кивнув, поклав у траву бездиханного птаха, аби Бруно відніс його разом з другим. Адже омега не має права полювати, і буде ліпше, якщо його не бачитимуть зі здобиччю в пащі.

Солодуня вже була всередині, коли Щасливець, пригнувши голову під гіллям ожини, увійшов до тьмяно освітленої печери. Вона рушила в кут Альфи — найтепліший і найдальший від входу — і стала поруч із напіввовком. А той розлігся на підстилці з моху й листя, назбираних Щасливцем, бо це входило в обов’язки омеги. Коли Щасливець підійшов ближче, Альфа звівся на лапи і, позіхаючи, закинув назад голову, показавши свої величезні гострі ікла. Щасливцеві в животі щось зашкрябало, коли інші собаки почали підходити і з цікавістю очікували, що з того вийде. Там уже були Пломінь з Ладою, а також Марта, але малят лютопсів він не бачив. Оглянувши гурт собак, Щасливець помітив, що також немає Стриби: мабуть, вона залишилася в глибині печери з цуценятами.

Нарешті Альфа перестав позіхати й витріщився на Щасливця, що саме підійшов.

«Що йому від мене треба? Я граю за його правилами, я слухняний омега. Чи він усе ж таки хоче вигнати мене зі зграї?»

Щасливець спіймав Беллин погляд, вона міцно стискала зуби. Певно, думала те саме.

— Ти, мабуть, Омего, гадаєш, а чого це я тебе покликав? — розпочав напіввовк своїм дивним низьким голосом.

Шерсть на Щасливцеві наїжачилася, але він мовчав.

— Попри твій низький статус, я роблю тобі велику честь і запрошую тебе на обговорення серйозного питання, бо ми в таборі маємо клопіт, і маємо ми той клопіт саме через тебе.

Щасливець одразу подумав про щенят і про сутичку між Ладою і Мартою. Він зиркнув на велику чорну собаку й побачив тривогу в її очах.

Знову обернувшись до Альфи, Щасливець зробив над собою зусилля, аби вгамувати тремтіння в голосі, і спитав:

— Ти про що це?

— Оті твої малі лютопси напали на Ладиних дитинчат. Є свідки. Тепер нам потрібно ухвалити рішення щодо того, чи будемо прихищати в себе потенційних ворогів — особливо тих, які пристали до нас після попереджувальної появи чорного Небо-Пса.

Солодуня й Лада, що стояли біля Альфи, схвально загавкали. Щасливець відчув, як швидко-швидко закалатало його серце. Що ж це таке сталося, поки він був у лісі? Як непорозуміння під час звичайної щенячої забави може зашкодити цілій зграї?

— Якщо цуценя здатне напасти на інше цуценя без жодної на те причини, — загарчав Пломінь й оскалив зуби, — то що воно робитиме, коли стане дорослим лютопсом?

— Та чорна хмара була нам знаком! — втрутилася Стрілка. — Хіба не пам’ятаєш того страшного дня? Небо загарчало — і насунула та хмара! А тоді вже й вони з’явилися!

Її підтримала гавканням Лада.

Альфа підняв морду, і всі собаки замовкли.

— Я хотів був прийняти трьох щенят до своєї зграї, хоча й мав щодо них певні застереження, а що з того вийшло, ви самі бачите. Вони виявили всю свою дикість і схильність до безчинства, а саме цього ми найбільше й побоювалися. Скоро дійде до справжніх ран. Уже невдовзі у цих цуциків проріжуться ікла, вони наберуться сили, і тоді від них не буде порятунку жодному собаці.

— Вибач, Альфо, що перебиваю, але насправді все не зовсім так, як ти кажеш, — обізвалася Марта. — Так, дійсно, малята сильні, але вони швидко вчаться. За натурою вони не жорстокі й не злі. І дуже шкодують, що так сталося.

Белла гавкнула, підтримуючи Марту, а Щасливець змовчав.

«Те, що каже Марта, стосується Крутя й Лизи, — подумав він. — А як щодо Бурка?»

Він добре пам’ятав вираз очей щеняти під час протистояння між Мартою і Ладою. Бурко анітрохи ні про що не шкодував…

Щасливець стрепенувся.

«А чого це я так суворо його суджу, та ще й після всього, що йому довелося пережити?! Найперше горе, яке його спіткало, — це смерть матері-собаки. І першими його почуттями були смуток і злість, причин яких він не міг пояснити. Він ще має час навчитися керувати своїми почуттями і стримувати свої поривання. Бурко може вирости непоганим собакою».

Альфа випростав довгі передні лапи і продовжив:

— Маємо дошукатися їхньої справжньої природи. Треба бути певними, що вони не збираються перегризти нам горлянки вві сні.

Більшість собак зі зграї схвально загарчала, навіть деякі повідкові, як-от Ритка та Сонечко.

— Усі собаки здатні на агресію, коли думають, що їхньому життю загрожує небезпека, — зауважив Щасливець. — Та ж кожен пес із цієї зграї йшов буквально на все, аби тільки вижити. Хіба не так?

— Виживання — це одна справа, а безпричинна агресія — щось цілком інше, — гаркнув Альфа. — Так, у кожному собаці, навіть у найслабшому, — тут він зиркнув на Скиглю, який перелякано відвів погляд, — живе бойовий дух. Але лютопси — вони інакші, вони отримують задоволення від того, що вбивають своїх ворогів. — Напіввовк лизнув шрам на передпліччі, а тоді підняв очі й наче прогриз ними Щасливця наскрізь. — Мені потрібно знати напевно, чи ці малі злюки віддані нашій зграї і чи вони слухатимуться. І ми маємо повне право довідатися про них усю правду, поки вони достатньо малі, щоб із ними впоратися.

По Щасливцевій спині сипонуло холодом. Він уже хотів був запротестувати, але його випередила Марта:

— Що ти маєш на увазі, коли кажеш «впоратися з ними»?

На Альфиному загривку настовбурчилася шерсть, а його водянисті страшні очі так вилупилися на неї, що вона мусила відвести погляд і схилити голову. Коли він знову заговорив, то його голос був беззастережний і категоричний:

— Найперше — щенята пройдуть випробування. А тоді я скажу, що з ними робити. — Він опустився на своє ложе з моху та листя й відвернув голову. Собаки зрозуміли, що можна розходитися.

Марта занервовано переступала лапами й незадоволено бурчала, а Мікі намагався її втішати. Щасливець ішов одразу за Солодунею. Коли вони були досить далеко від Альфи, аби той не міг уже їх чути, Щасливець запитав:

— Ти це також підтримуєш?

Вона відповіла, навіть не повернувши голови в його бік:

— Усі рішення ухвалює Альфа. На те він і Альфа.

А Щасливець тим часом подумав про інше: «Як це Альфі вдалося стати на чолі зграї? Аби стати вожаком, треба бути найлютішим собакою чи як? А тихий і добрий пес хіба може вибитися в альфи?»

Солодуня нетерпляче облизала лапу. Вона давала Щасливцеві зрозуміти, що нічого не змінилося, — вона досі йому не пробачила.

Пес незадоволено загарчав:

— Так не чинять зі щенятами. У них померла мати-собака, а тоді їхня зграя їх покинула. Вони й так уже натерпілися! Не дивно, що після всього цього вони не такі, як решта собачат, і легко дратуються. Але вони зміняться.

— Курдуплі без честі й совісті, — загарчала Солодуня і зневажливо затрясла лискучою головою. А тоді поглянула на Щасливця. — Їм нема віри.

Прудкобігунка намірилася вже йти. Щасливець відчув себе геть знекровленим і знеможеним.

— Солодуню, послухай, — гавкнув він. — Щенят не можна піддавати ніяким випробуванням. Ти добре знаєш, що собаки міняються. Навіть ти змінилася! Тепер ти крута, посідаєш у зграї високе становище. Але ти не завжди була такою, пам’ятаєш?

Солодуня зупинилася, сіпнувши головою, і обернулася. Відтак грізно вишкірила всі зуби:

— Омего, що ти хочеш цим сказати?

Це приголомшило Щасливця.

— Називай мене, як хочеш… Бето, — загарчав він. — Принаймні я не боягуз! Не я злякався мертвого довголапого, правда ж? Тепер ти собою хизуєшся, але там, у місті, ти була зовсім іншою… ти була до смерті налякана, безпорадна… жалюгідна.

Її очі запалали гнівом. Щасливець одразу пошкодував, що бовкнув зайве. Він би негайно забрав свої слова назад. Хай Солодуня насміхалася з нього і зневажала, але наразі він, здається, дозволив собі забагато.

Пес дуже здивувався, коли лютий погляд Солодуні раптом почав м’якшати:

— Авжеж, ти кажеш правду. Але тобі не потрібно нагадувати мені про це в такій грубій формі.

— Так, так. Просто я дуже засмучений. Я погарячкував.

На його слова прудкобігунка тільки похитала головою:

— Ліпше не згадуймо того. — Вона озирнулася на той куток у печері, де розлігся напіввовк. — Але треба зрозуміти також Альфу. Лютопси — наші вороги. І ми мусимо точно знати, чи вони піддаються перевихованню у зграї. Бо від того залежать наші життя.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли Собака-Сонце сховався за дерева, зграя зібралася повечеряти здобиччю, яку принесли мисливці. Першим вийшов наперед Альфа, він облизнувся і вхопив вовчими зубищами найбільшого зайця.

Щасливець лежав у траві й вилизував лапи. Статус омеги навчив його терпінню, принаймні він чудово розумів, що нема чого витріщатися та пускати слину в той час, коли інші собаки один за одним беруть і їдять свою порцію, а йому доводиться тільки з острахом чекати й гадати, чи залишать вони бодай щось для нього.

Солодуня пішла після Альфи. Лада, яка недавно перестала годувати щенят, втратила право їсти раніше, ніж інші, але її місце зайняли відлучені від молока цуценята. Носа й Непосида вовтузилися й бавилися з мишею, а тоді побігли зі здобиччю до Лади, аби повечеряти біля неї. Сонечко пояснила Щасливцеві, що вони їстимуть після Альфи і Бети, аж поки не виростуть і поки їм не дадуть нові імена; а тоді вже їм доведеться боротися за становище у зграї на рівних з усіма іншими псами.

Наступними до купи дичини пострибали Бурко, Лиза та Круть у супроводі Марти, яка нахилилася і прошепотіла дівчинці на вухо:

— Багато не їж, чуєш? Візьми, скільки треба, але не будь ненажерою. І дивись, аби брати також забагато не хапали.

Лиза кивнула головою. І коли малий Круть потягнувся за другою полівкою, то вона легенько відштовхнула його плечем.

— Ненажера, — тихо сказала вона. І Круть неохоче залишив полівку на купі.

Потім їли мисливці на чолі з Пломенем, а тоді вартові собаки. Скигля так напихався, ніби хотів якнайменше залишити для Сонечка і Щасливця, що займали найнижче становище у зграї. Щасливець, щоб не показувати свого роздратування, позіхнув. Він не хотів, аби Скигля бачив, що ранг омеги вже починає його діймати.

Коли ж бо нарешті підійшла Щасливцева черга їсти, то на купі майже нічого не лишилося. Він проковтнув останній манюсінький шматочок зайця та оте пташеня, що вже було мертве, коли його знайшов Бруно.

Увечері не було Великого Завивання — морда Собаки-місяця наразі ледве вгадувалася над вузькою сріблястою скіпкою. Собаки розійшлися по своїх кублах. У кутку вартових Лада простягла ноги, і Скигля мусив скрутитися калачиком у темному вогкому закапелку. Щасливець бачив, як Бруно понюхав підстилку в лігві мисливців, а тоді подивився на нього і вдячно захекав. Бурко, Лиза і Круть вгніздилися біля Марти у загальній частині печери, а Лада і Пломінь поклали Носу та Непосиду у щенячому кутку.

Щасливець трусився на відведеному для омеги місці біля виходу з печери. Він занепокоєно перевернувся на інший бік: із голови не виходили цуценята лютопсів.

«Не можна піддавати їх якимсь випробуванням, вони ще дуже малі…»

Він побачив струнку постать Солодуні, яка легким кроком проходила поміж сплячих собак. Стала над Щасливцем, чекаючи, щоб він підвівся й пішов за нею.

Йому стиснуло груди. Що це Беті потрібно від нього посеред ночі?

Він безшумно звівся на ноги і рушив за прудкобігункою. А вона відійшла до дальнього боку печери, де Ритка скрутилася калачиком біля Сонечка. Щасливець спостерігав, як Солодуня торкнулася до носа Ритки, і його аж замлоїло.

«Навіщо вона будить Ритку?» — дивувався пес.

Ритка розплющила очі, покліпала й зиркнула на Солодуню, а потім її стривожений погляд ковзнув на Щасливця.

— Ходи зі мною, — шепнула їй Солодуня.

Маленька собачка широко позіхнула й різко підхопилася.

— Що таке? — запитала вона.

— Поясню зовні, — відповіла прудкобігунка й повела Щасливця з Риткою повз Беллу, що вартувала біля входу. Белла з цікавістю поглянула на них, але відвернулася, щойно вони вийшли з печери.

Надворі було вітряно й холодно. Небо-Пси відпочивали; безхмарним небом самотньо плив Собака-місяць. Вітер колисав верхівки дерев, роздував хутро на Щасливцевій шиї.

— Що сталося? — запитала Ритка збентежено. Вона зиркала знизу вгору то на Солодуню, то на Щасливця і занепокоєно стригла вухами.

— Я б і сам хотів те саме спитати у Солодуні, — відказав Щасливець. — Що, знову щенята?

— Як ти тільки здогадався? — звідкись із темряви долинув хрипкий голос Альфи, і в Щасливця на хребті шерсть піднялася сторчма. За мить він помітив обриси волохатої постаті напіввовка, що підкрадався до них з палаючими у тьмяному місячному сяйві очима.

Перелякана Ритка ступила крок до Щасливця.

А він подумав про собачат лютопсів, що мирно спали поряд із Мартою. У грудях стиснуло, у горлі пересохло.

— Сподіваюся, ти їх не випробовуватимеш просто зараз?

Щойно Щасливець промовив ці слова, як одразу зрозумів, що вони пролунали набагато зухваліше, ніж він хотів би.

— Не тепер, — загарчав Альфа. — На світанку. — Він повернувся до Солодуні та привітався з нею, доторкнувшись носом до носа. Відтак обернувся до Щасливця: — Я сьогодні ходив у розвідку з Бетою і Пломенем. Там далі за лісом тягнеться пасмо білих скель. Мені треба знати, що за ними. Чи живуть там інші собаки? Яка є дичина? Чи чиста вода в річці?

Щасливець слухав, і його проймав неспокій.

«Він що, хоче послати мене туди опівночі? А навіщо йому Ритка?»

Ніби прочитавши його думки, Альфа глипнув на Ритку, вперше звернувшись до неї:

— Ти візьмеш цуценят лютопсів.

— Візьму їх… куди? — Ритка широко розплющила очі.

— Так, візьмеш їх до лісу. Хочемо з’ясувати, наскільки вони нам віддані. Хочемо знати, чи слухатимуться вони старших у зграї, незалежно від… — Альфа затнувся, витріщившись на Ритку. Вона відступила назад й опустила очі.

У Щасливця стиснуло живіт, і він мало не вискнув:

— Ти не можеш отак використовувати Ритку! Не можеш так чинити з нею та щенятами. Відправити їх самих до лісу — це дуже небезпечно.

— Так потрібно, — відрубав Альфа. — Ритка відведе малих до білих скель, шукатиме місце для нового табору. Дізнається, що там, а тоді повернеться з цуциками та розповість нам, що вони там бачили. І ми вже знатимемо, чи здатні трійко малих лютопсів виконувати накази.

Щасливець був приголомшений. Своїм випробовуванням Альфа піддавав Ритку великій небезпеці. Адже вона — невеличка собачка, і щенята навіть тепер, якщо схочуть, здатні її здолати.

— У лісових нетрях небезпечно перебувати без захисту зграї, — правив своє Щасливець, згадавши підступних койотів, що нишпорять ночами. Але, помітивши перелякані Ритчині очі, вирішив про них не говорити. — Багато хто може там блукати.

— Ти не єдиний собака, що здатен вижити наодинці, — єхидно загарчав Альфа. — Ритка про себе подбає.

Щасливець подумав про Лизу, Бурка і Крутя, що міцно спали біля Марти. Він напружився:

— А щенята?

Ритка вся тремтіла. Дивилася кудись у височінь понад деревами за табором, що темним контуром окреслювали лісові нетрі. Потім перевела погляд на Солодуню:

— Бето?

— Так, Ритко, — загарчала прудкобігунка у відповідь. — Ти зробиш це заради зграї. Вирушаєте вдосвіта.

Щасливець і Альфа брели росяною травою через луг, за яким починався ліс. Проти вітру, за десять довгих стрибків перед ними, стежкою поміж деревами Ритка вела Лизу, Бурка і Крутя. Щасливець чув радісний лемент цуценят. Собака-Сонце тільки почав сходити, і малі ще не втомилися й не вередували.

«Чи надовго їх вистачить?» — подумав Щасливець.

— А чому в розвідку відправили саме нас? — спитала Лиза.

Щасливець також хотів би знати відповідь на це запитання, відколи Альфа розбудив його, грубо щипнувши зубами за плече.

— Вставай, Омего, і йди за мною. — Коли Щасливець сонно кліпнув на нього, Альфа тихо загарчав: — Хочу здалека наглянути за цуциками. Бо бажаю на власні очі побачити, як вони поводитимуться, де спіткнуться, і хочу, щоб ти це теж бачив.

Щасливець ледве стримався, аби не гиркнути від роздратування, і рушив за Альфою, який поплентався назирці за Риткою та щенятами, щойно вони покинули табір.

— Альфа вас вибрав, бо ви малі й сильні, як я, — відказала Ритка Лизі. — Ми зможемо зайти далеко вглиб пущі, і ніхто нас не побачить.

— Будуть усілякі пригоди! — радісно дзявкнув Круть.

— Нарешті важливе завдання, — промовив Бурко.

Щасливець не бачив його очей, але у щенячому голосі вгадувалося вдоволення. Тому пес відчув приплив упевненості. «Мабуть, Буркові саме цього найбільше і бракувало — поставленої мети».

Щасливець із Альфою йшли мовчки, весь час ховалися під низьким гіллям і пильнували, аби не наближатися надто близько до Ритки та собачат, які просувалися досить повільно. Раптом дерева полізли вгору, почався крутий підйом. Земля була піщана, що утруднювало й без того нелегке сходження, до того ж скрізь росли колючі густі кущі ожини.

Мандрівка для щенят заповідалася дуже нелегкою.

Щасливець почув, як Ритка їх повчала:

— Зараз буде стрімкий підйом на горб, — казала вона. — Будьте уважними, не посковзніться. Робіть маленькі кроки, не кваптеся, дивіться під ноги, бо можна зачепитися за колючки або скотитися вниз. Дивіться на мене й робіть так само.

Альфа суворо поглянув на Щасливця, тож він одразу здогадався, про що напіввовк думає: «Це лише перше випробування».

Лиза піднімалася на пагорб одразу за Риткою, а тоді мали дряпатися Круть і Бурко. Дівчинка була спокійною і зібраною, робила, як їй було сказано, маленькі кроки. Щасливець від гордості аж замахав хвостом.

«Вона пам’ятає той випадок із деревом».

Він бачив, як Лиза видерлася на пагорб і підбігла до Ритки. Цуценя радісно дзявкнуло й обтрусилося.

Потім подряпався Круть, але дуже квапився, тому посковзнувся і з’їхав униз. Відтак знову спробував видертися і знову втратив рівновагу.

— Крутю, роби маленькі кроки, — нагадала йому Ритка.

Щеня рішуче гавкнуло й почало сходити на пагорб. Цього разу воно усе робило так, як йому казали: не квапилося, обережно ступаючи крок за кроком.

— Дивись, я видряпуюся! — задзявкотів Круть.

За якусь хвилю він уже був на вершині й хекав поряд із сестрою, помахуючи коротким хвостиком.

— Бурку, а тепер ти, але пам’ятай, що я тобі казала, — промовила Ритка, коли найбільше собача почало свій підйом.

— Я сам знаю, що робити, — загарчав Бурко хижо. І щодуху побіг угору під крутий пагорб, енергійно перебираючи м’язистими задніми ногами й роблячи великі кроки.

Щасливець аж здивувався, що малий лютопес має стільки сили. Проте за мить Бурко втратив ґрунт під ногами і зсунувся до самісінького низу — лише пилюка закурилася. Він чхнув й обтрусився, напружився і знову спробував бігти вгору. Видряпавшись на половину пагорба, малий знову скотився до самого підніжжя.

Коли він опинився внизу, то загавкав:

— Якась дурня! Пішли з великого затишного табору з теплою печерою і просторим лужком — з усім, що нам треба, — щоб чогось дряпатися на порожню гору, де нічогісінько немає. Нащо нам це?

— Ти тепер дикий собака, — твердо мовила Ритка, а Круть і Лиза підступили ближче до неї. — Деколи мусимо щось виконувати для всієї зграї, як-от зараз шукаємо місце для нового табору. Промине трохи часу, і ти підеш на полювання чи заступиш на варту з іншими дикими собаками. Станеш частиною зграї.

— Ми вже маємо зграю, — гарчав Бурко.

Стоячи на деякій відстані за стовбуром старезного дуба, Альфа глянув холодними очима на Щасливця.

«Він думає, що це доводить, нібито щенята лютопсів не здатні навчатися».

Щасливець відвів погляд від Альфи і стежив за Бурком.

Собача знову почало дертися вгору, але тепер робило маленькі кроки, швиденько перебираючи лапами, аж пилюка за ним летіла, і невдовзі досягло вершини.

Щасливець і Альфа, як і раніше, рухалися мовчки неквапним кроком, з підвітряного боку від Ритки та щенят. Щасливець вдихав повітря, насолоджуючись густим ароматом землі, сосен і трави. Аж раптом завмер. Відчув інший запах, різкий і знайомий, — запах собаки.

Щасливець зрозумів, що саме цей запах він чув біля мертвих голубів, яких вони з Бруно знайшли в лісі поблизу табору. Зиркнув на Альфу, але той нібито нічого не відчував.

За кілька кроків Щасливець побачив рештки невеликої тваринки. Він торкнув її лапою й опустив голову, аби понюхати.

— Миша, — сказав Альфа.

Він зупинився й потягнувся, демонструючи свої довгі міцні лапи.

Щасливець узяв слід нового різкого запаху.

— Її вбив пес, — сказав він Альфі.

— Я знаю, — відповів напіввовк байдуже. — Дрючок.

 — Дрючок? — перепитав Щасливець.

Він підвів голову, його очі обмацували стовбури дерев і низькорослі кущі. Пригадав бідолашного кульгавого собаку, що продирався хащами: він його бачив, коли йшов до міста.

«Як тільки йому вдається полювати? Як він узагалі виживає?»

Альфа поверх свого носа дивився на Щасливця:

— А ти, бачу, здивований. Ти думаєш, це так важко? Думаєш, що тільки міський собака здатен вижити без зграї? Дрючок завжди покладався лише на себе. Попри каліцтво, йому непогано жилося. А може, й завдяки каліцтву.

Щасливець махнув хвостом. Він гадав, що Дрючкові наодинці не вдасться вижити, і тепер тішився, бо пес живий і якось дає собі раду. Краєм ока пес стежив за Альфою. Ніколи навіть подумати не міг, що напіввовк здатен заступитися за іншого пса. Можливо, під цією волохатою сірою шкурою живе шляхетний дух?

— Може, він хоче вернутися до зграї, — розмірковував Щасливець уголос.

Альфа випростався на повний зріст і кидав гнівні погляди на хащі, але говорив досить спокійно:

— Він утік від нас, як той боягуз! Мені він не потрібен у зграї. — Вожак повернув вовчу морду до Щасливця. — А якщо побачу, що він полює на нашій території, то схоплю і приб’ю.

За пагорбом тяглося узвишшя, з якого можна було бачити пасмо білих гір, що бовваніли вдалині. Тут також росли дерева, але значно рідше; замість велетів із товстими могутніми стовбурами височіли тонкі сосни з потрісканою корою. Ґрунт твердий, кам’янистий, тож малим ніжним лапкам тут буде непереливки.

Щасливець і Альфа припали до землі за великим валуном — на достатній відстані від Ритки й щенят, аби вони їх не почули. Коли Собака-Сонце підбився вище на небі, Щасливцеві стало жаль трьох малих собачат — вони вже точно втомилися і зголодніли. Їхнє хутро виблискувало під палючим поглядом Собаки-Сонця, а самі вони щоразу частіше й важче хекали. Одначе, хоч і повільно, але вперто малі просувалися далі за Риткою.

— Ми вже прийшли? — дзявкнув Круть.

— Ні, ще трохи. Недалеко чую воду, — сказала їм Ритка.

До неї обернулася Лиза:

— Вода? Ой, а я так хочу пити! Де вода?

— А хіба вода пахне? — пробурмотів Бурко.

Ритка зупинилася:

— Якщо глибоко вдихнете, то і ви її занюхаєте. — Вона припала до землі, поклала морду на кам’янистий ґрунт і набрала повні груди повітря.

Лиза і Круть одразу наслідували приклад Ритки й полягали на землю. А Щасливець стривожено спостерігав, що робитиме Бурко. Краєм ока він не переставав стежити за Альфою. А напіввовк також не зводив очей з упертюха.

«Будь ласка, Бурку, не сперечайся з Риткою», — підказував подумки малому Щасливець.

Спочатку Бурко недовірливо дивився, а тоді опустив голову і понюхав землю. Якусь мить він майже не рухався. А тоді задер догори хвіст.

— Вода! — гавкнув він. — Близько! Я відчуваю її запах!

— І я відчуваю! — дзявкнула Лиза. Вона підскочила до Бурка, і вони покотилися по землі — качалися й гавкотіли. А тоді помчали убік води.

— Помалу, — кричала їм навздогін Ритка, але голос мала бадьорий, а тоді й собі пустилася бігти, розмахуючи хвостом.

Лише малий Круть не зрушив з місця.

— Я щось не відчуваю ніякого запаху.

Ритка, різко загальмувавши, проїхалася юзом. Розвернулася, підбігла до цуценятка й ніжно лизнула його у вушко.

— Ще раз спробуй… — сказала вона йому. — Може, відчуєш.

Маленький струмок проклав собі шлях серед сірого каміння, що стирчало поміж соснами. Ритка та щенята жадібно хлебтали воду й мили лапи. А потім Ритка повела їх до білих скель.

«Вона якнайшвидше відводить цуценят від струмка, щоб ми з Альфою теж могли напитися, — здогадався Щасливець. — Вона знає, що ми йдемо за нею, але не хоче, аби про це дізналися малі лютопси. Розумниця!»

Він розумів її на відстані, і в грудях розходилося ніжне тепло.

Коли Собака-Сонце почав хилитися до обрію, Ритка зі щенятами вмостилися на нічліг в ущелині між двома кам’яними брилами під гіллям невеликого похиленого деревця. Наразі ще не стемніло, але Ритка, певно, не хотіла йти далі, та й собачата дуже тішилися, що нарешті можна впасти на землю після виснажливого денного переходу.

Недалеко від них Щасливець з Альфою знайшли затишне місце під тінистим деревом із гіллям, що звисало, ніби собачі хвости. Щасливець був задоволений, що Ритка надумала зупинитися й розбити табір.

«Щенята, видно, натомилися, — подумав він. — Вона хоче, аби вони ощадливо витрачали свою силу».

Він міркував про чуйну маленьку собачку, яка опікувалася цуценятами, і на серці в нього зробилося тепло та лагідно. Але спокій зник, щойно він обернувся до Альфи.

Напіввовк позіхнув, оголивши свої величезні гострі ікла. Витягнувши передню лапу, він лизав посинілий рубець.

— І як це сталося? — запитав Щасливець, дивлячись на шрам. — Як ти встряг у бійку з лютопсами?

Альфа виставив лапу йому під ніс і загарчав:

— А тобі того нащо? Хочеш посміятися з моєї слабкості? Так?

— Чому я маю сміятися? — здивувався Щасливець, намагаючись говорити не дуже голосно. Поглянув убік ущелини між скелями, де Ритка з малятами облаштували собі табір. «Якщо вони мене почують, то зрозуміють, що ми їх дуримо. Вони мені цього ніколи не пробачать. — Його погляд знову ковзнув убік напіввовка. — Але нащо мені провокувати Альфу? З того ніякої користі». Тож він заговорив тепер лагіднішим голосом: — Просто хочу зрозуміти, чому ти так ненавидиш лютопсів.

— Я не хочу про таке говорити, — загарчав Альфа. — А тим паче з тобою, міський песику! — Він мотнув головою. — Звідки в тебе стільки віри в цих цуценят? Усі знають, що вони вбивці.

— Я вірю у зграю, — відказав йому Щасливець. — За нашої підтримки навіть щенята лютопсів можуть стати добрими. Подивися, як вони слухаються Ритку.

— Мені подобається, що ти такої високої думки про зграю, — зауважив Альфа, потягуючись. — Але правда в тому, що собаки не міняються. Я вже давно ряст топчу і в цьому переконався. Подивися на себе. Ти самітник, воно у тебе в крові.

Щасливець похолов, хутро на загривку наїжилося. Він глибко вдихнув повітря і вже намірився гиркнути на Альфу, але той спокійно вів далі:

— З тебе завжди вилазитиме натура самотнього собаки. Спочатку ти пристав до повідкових, а тоді до дикої зграї. Тепер тобі схотілося взятися за виховання лютопсів. Думаю, що й на це тебе надовго не стане. Одного чудового дня прокинуся й побачу, що ти покинув зграю і своїх дорогоцінних лютоцуциків. І як ми потім із ними дамо собі раду? — Він втупився у Щасливця вовчими очима і всім своїм виглядом провокував його на образу у відповідь, ба навіть на сутичку.

«Не дочекається він цього від мене», — подумав Щасливець і відвернувся, намагаючись приховати від Альфи гидливий оскал.

Нащо йому сперечатися з напіввовком?

Альфа знову позіхнув:

— Біда в тому, Щасливцю, що…

Хрусь!

Тріск зламаних гілок змусив обох псів зірватися на лапи Вуха нашорошилися, а тіла напружилися. З-за сосен недалеко від них долинуло гупання важких, незграбних лап по сухому ґрунту. Настовбурчивши загривок, Щасливець спостерігав, як між деревами рухається темна тінь. Судячи з шуму та розмірів тіні, ішов хтось дуже великий. Щасливець занюшив повітря й уловив густий, міцний сморід. Потім почув, як знову хруснула гілка, бо той, хто йшов, розгортав гілля. У повітрі запахло хвоєю, а постать випливла з-за дерев і погупала кам’янистою височиною.

Щасливець за все своє життя не бачив настільки великого звіра. Він був більшим за найбільшого собаку. Мав густу кудлату чорну шерсть, а коли рухався, то глухо тупав лапами. Мав широке безхвосте тіло. Величезну голову вкривала та сама густа кудлата шерсть, на голові виднілися круглі вуха й маленькі сердиті очі, морда була кольору випаленої землі.

Щасливця охопив страх.

— Що це? — роззявивши рота, він ледве дихав.

Альфа стояв як укопаний, очі налилися вогнем.

— Кудлань! Живуть у хащах і полюють поодинці. Вони сильніші за найлютіших псів. Їх навіть вовки бояться!

На щастя, звір не помітив Щасливця та Альфу. Незграбно розвернувся й посунув у напрямку білих скель.

Щасливцеві стиснуло горло — він майже не дихав.

Ритка й щенята!

Обернувся до Альфи і, дивлячись йому у вічі, сказав:

— Певно, це не входило у твої плани, тож треба розбудити Ритку! Вона з цуценятами у страшній небезпеці.

Щасливець кинувся в напрямку білих скель, але Альфа вистрибнув наперед і перегородив йому шлях.

— Ти нікуди не підеш! — гарикнув напіввовк.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Як це нікуди не піду? Ти що таке кажеш?

Щасливець спробував проскочити повз Альфу, але від удару покотився назад.

— Нам треба їм допомогти! Хіба не зрозуміло? Що таке?

Від страху Щасливцеве серце шалено закалатало. Тут дорога кожна мить!

Напіввовк зловтішно зареготав:

— Так навіть ліпше, ніж я задумав! Тепер дізнаємося, з чого насправді зроблені цуценята лютопсів. Нехай спробують упоратися з цим самостійно.

— Ні, я… — почав було Щасливець, але Альфа так хижо загарчав, що слова застрягли у нього в горлі.

— Це не прохання, міський собацюго. Це наказ!

Вожак подивився поверх Щасливцевої спини наздогін кудлачеві, що продирався крізь густе гілля, і його очі запалали.

— Нарешті побачимо справжню природу лютопсячих пуцьвірінків. — Він перевів погляд на Щасливця. — Чи ти боїшся, що вони покажуть свою люту вдачу?

Пес обтрусився й сердито зиркнув на Альфу:

— Боюся, аби він їх не повбивав.

Ще ніколи Щасливець не почувався настільки безпорадним. Невже він рятував щенят для того, щоб тепер стояти осторонь і споглядати, як вони гинуть?

А кудлач гупав і гупав у напрямку білих скель. Не встиг звір наблизитися до двох валунів, між якими собаки облаштували собі нічліг, як виставилася Ритчина невеличка мордочка із виряченими від страху очима. Кудлач зупинився, покрутив туди-сюди головою, понюхав повітря. На кожній його лапі Щасливець зауважив величезні загнуті кігті.

«Не чіпай його, Ритко!» — подумки благав її Щасливець. Він підняв очі до неба. Який собачий дух може захистити Ритку та щенят? І беззвучно промовив: «Собачі духи. Собаки дня і ночі; собаки води і землі, будь ласка, захистіть моїх друзів. Благаю вас!»

Раптом збоку від Ритки вигулькнув Бурко. Він задер свого коротенького хвостика й загарчав на кудлача.

— Відступися! — наказала Ритка, але собача не послухалося. За ним тулилися Круть і Лиза.

Спостерігаючи за всім цим із безпечної відстані, Щасливець вмовляв Альфу:

— Ми маємо допомогти! Ми не можемо їх залишити сам на сам зі страховиськом!

 — Можемо, — гарчав Альфа перед самісіньким Щасливцевим носом. — Я вже казав тобі: для лютопсячих цуценят це випробування.

Кудлач ступив кілька кроків уперед і зупинився. Він опустив голову, понюхав суху землю і навіть не глянув на Бурка, який саме зайшовся пронизливим дзявкотом.

Раптом звір зірвався з місця й кинувся до Ритки та щенят. Собаки відскочили й принишкли за кам’яною брилою, а кудлач заревів і піднявся на задні лапи. Тепер навіть Бурко вступився йому з дороги, шмигнувши за стовбур сосни.

Кудлач підняв величезну передню лапу, але замість того, щоб обрушити її на собак, зачепив обвислу гілку похиленого дерева — і листя зливою посипалося на землю. Звір увігнав свої закарлючені кігті у щось схоже на жовтий наріст на стовбурі й витяг їх звідти вже з блискучою бурштиновою рідиною. Він запхав лапу в пащу і видав якийсь страшний рик. За мить навколо його морди зароїлися бджоли, він тряс і хитав головою, малі вуха сіпалися. Злизавши останні краплі бурштинової рідини з кігтів, кудлач іще раз запустив лапу всередину наросту на дереві — і бджоли закружляли над ним шаленою хмарою.

Щасливець зітхнув із полегшенням:

— Собаки його не цікавлять, він на них не зважає. На тому дереві є щось таке, чого йому дуже хочеться; ось, що йому треба.

Альфа мовчки не зводив очей з кудлача.

Щасливець потроху заспокоївся. «З ними нічого не станеться. Допоки Ритка і щенята спокійні, нічого не…»

Аж тут Бурко вийшов зі сховку і підскочив до кудлача ззаду, тоді як Ритка, Лиза і Круть далі тулилися до скелі.

Щасливець від страху затремтів. «Ой, що він робить?!»

— Втікай до нас, Бурку! — гукнула Ритка собачаті, що підскакувало до звіра.

— Я його не боюся! — дзявкнув Бурко й пішов на кудлача. — І що з того, що він великий?!

— От пришелепкувате цуценя! Йолоп! — загарчав Альфа.

Щасливець намагався говорити розсудливо і спокійно:

— Альфо, мусимо допомогти! Воно мале, дурне; воно просто не тямить, що робить. Йому потрібна допомога старших собак із досвідом, таких як ти.

Альфа зневажливо захитав головою:

— Лютопси — неслухняні телепні! Я тобі про це від самого початку казав. — Він далі стояв перед Щасливцем і не пускав його. — Нехай станеться те, що має статися.

Тим часом Ритка вмовляла Бурка не пхатися до кудлача.

— Ти тільки його розізлиш! — попереджала вона.

— Собака не відступає перед ворогом! — гавкнув Бурко.

— Мудрий собака уникає сутички! — Щасливець чув, як Ритка далі повчала малого. — Ти не переможеш такого великого звіра — ніхто з нас не переможе!

— Не переможеш! — і собі дзявкнула Лиза. — Ти тільки подивися, який він здоровенний! А ти з ним іще задираєшся!

Ніби на підтвердження Ритчиних слів кудлач нарешті обернувся до Бурка. Очі звіра зблиснули, і він пішов на щеня.

«Ой, ні! Ні!» Щасливець уже було хотів кинутися вперед, але напіввовк знову його не пустив, загородивши шлях. Тож пес мусив вигинати шию і спостерігати далі поверх Альфиної спини.

Величезний кудлач став на задні лапи й заповзявся вимахувати передніми, на яких зблискували закоцюрблені кігті. З однієї лапи стікала бурштинова рідина. Він задер угору величезну голову й заревів, показуючи червону пащеку з гігантськими жовтими іклами.

Відтак звір глухо тупнув, зробивши крок до Бурка, який зіщулився й позадкував до Ритки та щенят. Собаки опинилися притиснутими до скелі.

Від страху Щасливця аж занудило. Серце гупало, вистрибуючи з грудей.

— Альфо, ми маємо їм допомогти! — нетерпеливився він. — Навіть якщо не заради цуценят, то заради Ритки! Вона завжди була віддана зграї; взялася виконувати твоє доручення без жодних нарікань і зробила все, що могла. Вона не заслуговує на таку смерть! Ми не можемо кинути її на поталу чудовиську!

Альфа, нашорошивши вуха, напружено дивився, як Ритка та щенята зіщулилися біля кам’яної брили, а над ними навис величезний кудлач. Раптом він стрімко розітнув повітря здоровезною лапою. Ритка вискнула-заскавучала й покотилася набік, тягнучи за собою щенят. Коли вона звелася на лапи, Щасливець побачив плями крові на її білій шерсті — там, де здоровило зачепив її кігтем. Величезний звір знову заревів, і пес почув, що тепер він реве від задоволення.

Ритка зацьковано роззиралася, аж тут її погляд спинився на Щасливцеві й Альфі.

Щасливців живіт зсудомило від сорому. Штовхнувши Альфу, він вигукнув хрипким голосом:

— Що скаже зграя, коли ні за цапову душу помирає віддана тобі собака, а ти стоїш і дивишся?

Напіввовк смикнув хвостом, а Ритка відчайдушно заскавуліла:

— Допоможіть! Рятуйте!

Щось змінилося в Альфиних очах — він вагався.

— Гаразд, — зрештою мовив вожак. — Гайда за мною! — І рвонув до кудлача. Щасливець побіг за ним.

Наблизившись до здоровила першим, Щасливець уповільнив ходу. Кудлач крутнувся на місці й витріщився на нього, і пес низько присів до землі. Ритка, яка тремтіла під скелею разом із собачатами, вдячно заскімлила.

Альфа підступив ближче, порівнявшись зі Щасливцем. Його погляд був упевнений, а постава свідчила про спокійну гідність. Щойно кудлач побачив вожака зграї, його очі примружилися. Альфа залишався на місці — не нападав, але й не відступав. Щасливець мимоволі здивувався його витримці. Напіввовк давав зрозуміти, що не хоче битися, але й не відступить. Він почав повільно обходити звіра, аби стати перед Риткою й цуценятами, показуючи, що готовий їх захистити. Щасливець став поруч із вожаком.

Кудлач пильнував за ними, але ближче не підходив. Щасливець почав тихим, лагідним голосом:

— Ритко, коли скажу, починай відходити маленькими кроками вздовж скелі якнайдалі від кудлача. Так само нехай щенята роблять — маленькими кроками. Не тепер, — загарчав він, коли побачив, що Круть запанікував і вже розвернувся, щоб дати драла. Круть завмер.

— Коли скаже Щасливець, — повторила Ритка.

Лиза, що стояла біля неї, на знак згоди кивнула головою. Бурко мовчав.

— Омега і я також відступатимемо маленькими кроками, — додав Альфа, не зводячи очей з величезного звіра. — Ніяких різких рухів. Аби не потривожити його.

Щасливець кивнув головою:

— Скажеш коли.

Кудлач зиркав то на Альфу, то на Щасливця. Ось він підняв передню лапу.

— Відходьмо! — скомандував вожак.

— Маленькими кроками! — заскімлив Щасливець, намагаючись говорити якнайтихіше.

Вони з Альфою почали спроквола задкувати від кудлача. Ритка робила, як було сказано: повільно відходила вздовж скелі, від неї не відставали Круть і Лиза. Але Бурко закляк на місці. Він ніби вріс у землю, його тільце тремтіло від напруження.

Кудлач прикипів поглядом до Альфи та Щасливця. Він, здається, забув про інших собак під скелями. Опустив морду і лизав лапу, висмоктуючи рештки бурштинової рідини. Потім, важко гупнувши, опустився на всі чотири лапи, розвернувся до лісу й почвалав у гущавінь.

— Він пішов! — полегшено прошепотів Щасливець.

Але Альфа не квапився радіти:

— Якщо тільки твій лютопесик його не зупинить…

І справді, Бурко зробив крок уперед й навіжено загавкотів:

— Геть звідси! Тобі далеко до собак! Справжній воїн завжди перемагає!

Щасливець не вірив своїм очам. Очевидно, щеня сприйняло відхід кудлача, як його слабкість і свою перемогу.

— Тихо, Бурку! — гиркнув він, але цуценя не зважало.

— Тільки ще раз прийди сюди, то побачиш, що з тобою буде! — не вгавав Бурко.

— Цить, пуцьвірінку! — загарчав Альфа.

Кудлач зупинився й обернувся, його погляд уп’явся в Бурка. Він знову став на задні лапи, випустив кігті, а відтак кинувся до щеняти й заревів так гучно, що весь світ, здається, застугонів-задрижав дивним гуркотом. Щасливець рвонув до Бурка, схопив його й потягнув геть.

— Вшиваймося звідси! — гавкнув він, вже незважаючи на те, що звір міг почути. — Біжи до табору! Негайно!

— Сюди! — загарчав Альфа до Ритки.

Він обігнув скелю, і біла собачка побігла слідом, озираючись, чи не відстали Лиза і Круть. Вони мчали поміж скелями, прямуючи назад до лісу, квапилися зникнути серед стовбурів дерев у зеленій гущавині.

Щасливець біг останнім, щоразу штовхаючи або волочачи впертого Бурка. Кудлач став на чотири лапи і знову заревів, задерши голову й оскаливши величезні зубища. З його здоровезних іклів стікала слина. Щасливцеве серце тріпотіло від страху, але вони з Бурком вже добігали до лісу. Було чути гупання лап кудлача, що наближалося, — звір біг за ними і наздоганяв. А тоді раптом зупинився — так само несподівано, як і кинувся на собак. Щасливець наважився озирнутися: велетень нюхав повітря, спрямувавши ніс в інший бік.

Щасливець кинув на землю Бурка, а сам упав під деревом: його боки переривчасто піднімалися й опускалися. Пес обернувся до цуценяти й сердито загавкав:

— І що ти собі гадав?! Через свою дурість ледь не загинув! А чи ти думав про інших? Тобі байдуже, що буде з нами? Так?

Однак Бурко не збирався визнавати провину.

— А я не боюся здоровезних задирак! — загарчав він. — Ні перед ким не можна відступати!

Щасливець помітив, що голос цуценяти погрубшав. У його погляді тепер виблискувала якась уперта безжалісність, чого раніше Щасливець не помічав.

«Він дорослішає просто на очах».

— Через тебе ми всі мало не загинули, — сказав Щасливець щеняті. Він і сам не вірив, що малому Буркові потрібно пояснювати такі прості речі. — Ти поводився по-дурному і безвідповідально. Добре, що ти не боїшся «здоровезних задирак», але дуже погано, що хочеш із ними битися. Кудлач більший від нас усіх разом узятих! Спочатку треба думати, а тоді щось робити. Що тобі сьогодні казала Ритка? Гадаєш, вона пишається тобою?

Бурко опустив очі додолу. Щеня принаймні вдавало, що йому соромно. Щасливець виговорився, і весь його гнів улігся. Але головне те, що він ніяк не міг пояснити собачаті: Альфа його дурить, водить, як сліпе цуценя, і що вони разом із Риткою наразилися на страшенну небезпеку тільки тому, що цього схотів напіввовк.

Щасливець поклав голову на траву, заплющив очі й подумав, що, може, Альфа і має рацію.

Може, лютопси справді безнадійні?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Другого дня, коли Собка-Сонце видерся на самісіньку верхівку неба, зграя зібралася на галявині недалеко від невисокого пагорба. Легенький вітерець розносив густий запах хвої і теплої землі. Щасливець поглянув на білі скелі, що виднілися ген за лісом. Він думав про Бурка, Лизу і Крутя, які саме спали в печері під наглядом Стрілки. Незадовго до цього Щасливець чув, як Альфа велів Стрілці тримати «лютопсів» подалі від Носи й Непосиди, що відпочивали в щенячому лігві. Щасливець погоджувався, що Бурко повівся неправильно й має бути покараний, але за що разом із ним карати Лизу і Крутя?

Він обернувся до зграї. Недалеко від нього стояла Стриба і тихо розмовляла з Хапою. Почувши слова «зухвалий» і «неслухняний», Щасливець опустив хвіст. Ритка підійшла ближче до Щасливця та до Мікі, який сидів поряд, і підбадьорливо кивнула.

«Більшість собак стане на бік Альфи», — розмірковував пес, ловлячи на собі погляд Солодуні.

Вона відвернулася, щойно між соснами з’явився Альфа; вожак спускався схилом, щоб посісти своє місце в центрі зборів.

— Гадаю, вам усім цікаво дізнатися про результати випробовування, — почав він, окидаючи зграю холодним поглядом. — Дехто з вас, мабуть, уже чув про кудлача.

Собаки забурмотіли, прокотилася хвиля переляканого ґвалту.

— А ви таки бачили кудлача? — запитала Стриба. — Невже вони справді існують?

Лада зірвалася на рівні лапи.

— Де ви його бачили? — вона нажахано глянула на скелі й на вхід до печери.

— Звідси далеко, — запевнив її Альфа. Він почухав вухо й чекав, поки всі заспокояться. Коли собаки замовкли, продовжив: — Ми побачили те чудовисько, коли стежили за Риткою й цуценятами. Кудлач саме ласував чимось знайденим на дереві.

— Вони що, дерева їдять? — здивовано запитав Пломінь. — Хіба вони не споживають м’яса?

— Сюди я прийшов не для того, щоб говорити про кудлачів, — сердито загарчав напіввовк. — Звір був величезний. Він підійшов упритул до місця, де Ритка ночувала з цуциками. Але вони його не цікавили. Так було?

Альфа подивився на Ритку, і вона швидко кивнула головою:

— Так, кудлачеві спочатку було не до нас. Його зацікавило дерево. Він нас не чіпав, аж поки ми не стали йому на дорозі.

— А тоді що сталося? — запитав Альфа.

Щасливець напружився. Так нечесно: збоку могло здатися, ніби напіввовк просто ставить невинні запитання, але насправді він вів Ритку до того, аби вона сказала те, що потім окошиться на щенятах. Попри ненависть до Альфи і його правил, Щасливець був змушений укотре визнати, що в Альфи меткий розум. Пес міцно стиснув зуби, аби не гавкнути від обурення.

Ритка зиркнула на Щасливця й знервовано облизалася.

— Нема чого дивитися на Омегу! — загарчав Альфа, але враз опанував себе. Його очі забігали по мордах собак, ніби перевіряючи, чи, бува, хто не помітив його некерованого гніву та злості. Вожак набрав повні груди повітря і далі говорив уже спокійно: — Кажи зграї правду. І що було потім?

Ритка опустила погляд і продовжила розповідати ніби своїм лапам:

— Бурко почав гавкати і погрожувати кудлачу.

Собачий гурт вибухнув здивованими вигуками.

— Дурість, — підтвердив Альфа. — Дурість, на яку здатен тільки лютопес.

— Мерзенний бевзь! — підтакував Скигля, догідливо схиливши голову перед напіввовком.

Щасливець не витримав.

— Або хоробрий собака, — гавкнув він. — Так, це правда, що Бурко вчинив немудро, але він тільки щеня, і за цю випадкову помилку не можна його судити, як дорослого пса. Буркові та й іншим потрібен час, аби навчитися обачливості, от і все. Коли вони виростуть, то стануть усій зграї у великій пригоді — хоробро захищатимуть її від ворогів. І ти, Альфо, однозначно бачиш їхні можливості.

— Захищати — це одне, але шукати собі ґудзя й лізти в бійку — геть зовсім інше, — загарчав Альфа. — Вони постійно хочуть із кимось битися. Бо інакше не можуть! Особливо отой малий Бурко. Він росте дуже швидко, і що не день, то більше видно його злюче нутро. Ну, скажіть, який собака при здоровому глузді поженеться за таким здоровезним звіром уже після того, як той пішов і небезпека минула?

— А він що, погнався за ним? — дзявкнула Стриба.

Щасливець кинув на неї гнівний погляд. А Бруно, що стояв одразу біля Стриби, аж очі вирячив, але, йому, правда, стало розуму промовчати.

— А ти впевнений, що той звір уже йшов собі геть? — обережно запитала Белла. — Може…

— Будь певна, він ішов собі геть, — відрубав напіввовк і глянув на Ритку — та сумно кивнула.

— Ось бачите? — вів далі Альфа. — Лютопсам не можна довіряти!

Щасливця від обурення аж затрясло. Так нечесно! Як може Альфа викинути щенят зі зграї після того, як наразив їх на таку небезпеку? Пес розпачливо оглянув собачий гурт, намагаючись зрозуміти, хто з них на його боці. Стриба мала досить недоброзичливий, навіть сердитий вигляд; Хапа сиділа із сумно опущеними вухами і плечима, але це добрий чи поганий знак? Кожен собака, здавалося, заглибився в роздуми. Навіть Марта дивилася якимось незрозумілим поглядом: очі блукали невідомо де.

Альфа звівся на чотири лапи.

— Перед нами постало питання: що робити з лютопсами? Вигнати їх зі зграї і нехай собі живуть як знають, або, — і тут його вовчі вуха сіпнулися, — покінчити з ними раз і назавжди?

У Щасливця відвисла щелепа.

— Та ти що хочеш… повбивати цуценят? — загавкав Мікі.

Альфа анітрохи не знітився і спокійно відповів:

— Розглядаю і такий варіант.

— Треба швидко вирішувати, — сказала Хапа. — Вони он які вимахали.

— Вони щенята! — не витримав Щасливець. — Хіба так можна?

— Не дозволю! — завила Марта й виступила уперед. Поки інші собаки сперечалися, вона мовчала, але тепер її чорна морда пашіла гнівом. — І піду з ними. Вам не доведеться ними перейматися! Але якщо спробуєте їм зашкодити, то матимете справу зі мною!

Альфа розвернувся до Марти й загарчав, натомість Мікі заспокійливо лизнув її в шию. Відтак фермерський пес повернувся до Альфи і спокійно мовив:

— Цуценята не зробили нічого поганого. Треба їх учити. А на навчання потрібен час.

— Пізно з ними панькатися! — гавкнув Пломінь. — Один із них напав на Непосиду. Та ж він міг її вбити!

— Звичайне непорозуміння, — загарчала Марта у відповідь. Кілька собак позадкували, аби не втрапити між двома здоровезними псами. — Вони бавилися, і квит.

— Лише Бурко непокірний, — пробубніла Ритка. — А ті двоє — чемні й слухняні, робили все так, як я їм казала.

Обізвалася Лада:

— Ні, не можна їх убивати. Просто виженемо — та й по всьому.

Стриба захитала головою, гойдаючи вухами:

— Але ж вони можуть повернутися! Схочуть помститися й чатуватимуть на нас!

Помститися? Щасливець струснув вухами. Невже Стриба насправді думає, нібито щенята на таке здатні?

— Аякже, — прогугнявив Скигля. — Ліпше позбутися тієї напасті раз і назавжди.

— Вони ніяка не напасть! — гиркнув Щасливець, не в змозі просто так сидіти й слухати всі ці нісенітниці. — Вони щенята!

— А не треба було їх обманом заводити в хащі, — додала Марта, і її голос зірвався від обурення. — Так не робиться!

Аж тут повітря розтяло страхітливе завивання. Розбурхана суперечками зграя принишкла, запала гнітюча тиша. За кілька довгих стрибків від гурту собак стояли Бурко, Лиза і Круть.

Позаду них тремтіла Стрілка.

— Вони почули гармидер… і схотіли побачити, що відбувається. Я їх не втримала.

Бурко зайшовся сердитим гавкотом:

— Ага, то ти навмисно підпустив до нас кудлача? — Він люто зиркнув на Альфу. — Як ти смів? А що, якби він зжер нас живцем?

На несамовите дзявкання щеняти Альфа навіть оком не повів.

— Стули пельку, запортку! Я вожак, а ти хто такий? — відрубав він. — Про кудлача я не знав! Але таки так: я скористався нагодою, аби подивитися, як ви, лютопси, поводитиметеся в разі смертельної небезпеки. Бо я стою на сторожі зграї. Такий мій нелегкий обов’язок. І я зроблю все, щоб мати певність: моя зграя в безпеці.

— Бурку, — стиха загарчав Щасливець. Попри незгоду з підлими вчинками напіввовка, він хотів зробити все, що від нього залежить, аби залагодити сварку. — Ти маєш розуміти, що…

Його слова обірвало ще одне пронизливе гавкотіння:

— Як ти міг нас дурити? — Лиза глянула просто у вічі Щасливцеві. — А ми тобі так вірили!

Малий Круть дивився на Щасливця широко розплющеними брунатними очима, підібгавши куций хвостик. На відміну від сестри і брата, він не горлав, а говорив так тихо, що пес ледве розчув його слова:

— Я думав, ти нас любиш. Думав, ти наш друг.

Щасливцеве серце стиснуло почуття провини.

— А я і є ваш друг. Я не хотів цього. — Він шукав потрібні слова, але марно. Так і не зміг пояснити, чому на це погодився. Пес ніколи б не подумав зрадити цуценят, він просто намагався робити все правильно. Але так, саме він допоміг Альфі здійснити його план. Значить, він підвів щенят.

Щасливець ступив крок до них, глянув спочатку на Бурка, потім на Лизу й нарешті на Крутя:

— Вибачте.

Круть обернувся до сестри:

— Але все ж таки вони нас урятували, Щасливець з Альфою. Вони відвернули увагу кудлача. А ще Щасливець і Мікі допомагали нам, коли ми залишилися самі.

Лиза зиркнула на брата, а тоді схилила голову набік й подивилася на Щасливця:

— Ми тобі пробачаємо. Правда, Крутю?

Круть у відповідь підбіг до Щасливця, і пес нагнувся й лизнув маленькі вушка. Мікі покликав Лизу, а інші собаки з цікавістю спостерігали, що буде далі.

У Щасливця ніби камінь з грудей спав. Щенята йому пробачили. І вони це зробили на очах у всієї зграї, виявивши зрілість і великодушність. Вони цінують дружбу!

В очах Белли Щасливець побачив тінь сумніву. Солодуня задумливо дряпала лапою землю.

«Тепер вони бачать собачат з іншого, гарного боку».

Тільки Бурко стояв на місці, дещо віддалік від зграї. Глянувши на нього, Шасливець наразився на колючий погляд.

— Бурку, а ти? Ти пробачиш мені?

«Будь ласка, скажи «так». Навіть якщо не прощаєш, все одно скажи «так» і врятуй ситуацію».

Щеня випросталося на повний зріст і випнуло груди.

— Я ніколи тобі не пробачу! — гавкнув малий. — Сестра і брат — слабаки. А я ще здалеку бачу своїх ворогів. Не можна вірити несхожим на нас собакам, бо вони брехливі, підступні, невиховані, без честі й гідності. Ми утнули велику дурню, коли пішли за тобою.

Він обернувся до Лизи та Крутя й загарчав:

— Ви двоє, до мене! Ми вирушаємо!

Лиза ступила було крок до Бурка, але завагалася й обернулася до Мікі. Круть не зрушив із місця і стояв біля Щасливця.

Бурко завив до них:

— Ходімо! Вони нас тут не хочуть бачити, а ми й без них дамо собі раду. Знайдемо іншу зграю — зграю таких, як ми!

Раптом на гурт собак упала тінь. Щасливець озирнувся й побачив під соснами велику чорну постать. На лискучій голові виблискували темні очі, біліли вишкірені зуби.

А тоді долинув низький голос:

— Вам не треба нас шукати… Ми вас самі знайшли.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Лютопсиня звисока дивилася на принишклих собак дикої зграї. Хутро на ній виблискувало, щільно вкриваючи міцне треноване тіло. Від страху у Щасливця закрутилося в голові, живіт стиснуло. То була альфа зграї лютопсів на прізвисько Бритва. Він пам’ятав її ще відтоді, коли потрапив до собачого саду, пам’ятав загрозливий гавкіт і жорстокі накази.

Белла, що стояла неподалік, заскімлила:

— Це ж вона! Тоді ми від неї втекли. Але вона нас шукала. Хоче помститися!

— Ні, не ми їй потрібні, — відказав Щасливець, тицяючи мордою зіщуленого Крутя.

Він відтіснив щеня позад себе й заступив його від Бритви.

— Що таке? Що сталося? — питав Круть, намагаючись визирнути з-за Щасливцевої спини.

— Тихенько, — шепнув пес, не зводячи очей з Бритви.

Авжеж, нічого доброго ця зустріч не віщувала.

Обабіч Бритви розсунулася висока трава, і звідти вигулькнуло кільканадцять чорно-брунатних морд. Собаки вишикувалися вдовж краю соснового бору. Усі лютопси були тут!

Першою заверещала Стрілка:

— Напад!

На лузі вибухнула паніка. Скигля завив і, задкуючи, врізався у Бруно. А той наштовхнувся на Хапу, яка підстрибнула та зайшлася пронизливим гавкотом. Тільки Солодуня не розгубилася — вийшла вперед, захищаючи зграю, але Щасливець бачив, як тремтіли її боки, коли вона завила:

— Зайняти позиції!

Щасливець задрижав. Лютопси перегрупувалися позаду Бритви по троє в ряд, лише вуха стирчали. Такий стрій був дуже характерний для цих собак.

Уся дика зграя дивилася на Альфу, чекала на його наказ. Вожак же ніби вагався. Схоже, його, як і Щасливця, ошелешила дисципліна лютопсів.

Аж тут Белла вискочила вперед й, оскаливши зуби, завзято і впевнено загарчала:

— Ви чули її! Ну ж бо, шикуйтеся в лінію! Пропустіть Альфу та Бету й захищайте щенят!

Коли зграя почала формувати півколо довкруг трьох щенят, серце Щасливця сповнилося гордості за сестру. Проте Бруно зі Скиглею ошаленіли від переляку — нікого не слухали, гарячково бігали одне за одним і безперервно валували. Їхня паніка виявилася заразливою, і ось уже й Стриба затупцювала туди-сюди майже на місці, а Сонечко тряслася біля неї. Альфа повільно рушив до Солодуні, але завмер, коли його жовтий погляд упав на Бритву. Щасливець помітив спалах страху на його вовчій морді.

«Невже він знову розлізеться, наче мокра курка, як того разу, коли з’явилася чорна хмара?»

— Зграя! Перегрупуватися! — загуділа Бритва своїм потужним голосом.

Лютопси одразу кинулися виконувати її наказ, згуртувалися й посунули з пагорба від сосен на луг.

— Захищаймо табір! — завила Белла, безстрашно ставши попереду дикої зграї поряд із Солодунею.

— Нас не здолати! — бадьоро гавкала прудкобігунка.

Щасливець спостерігав, як лютопси крокують лугом. Їхні морди були незворушні, щелепи міцно стиснуті. Він пригадав, наскільки дисципліновано поводилися ці пси в собачому саду, коли спіймали повідкових, що крали їхню їжу. Щасливець добре розумів: якщо лютопси почнуть сутичку вже зараз на відкритій місцевості, то оця безладна біганина й нестримна паніка дуже зашкодять його друзям.

Зграї потрібно заспокоїтися й зосередитися — і негайно.

Альфа піднявся на повен зріст, і його хижі очі вп’ялися у Щасливця.

«Він зробить мене у всьому винним, — подумав пес, — бо це я привів щенят до табору. І я вмовив Мікі допомогти мені…»

— Зграя! Спокійно! — скомандував Альфа, по-вовчому завиваючи.

Марта кинулася до Ритки, яка аж захлиналася від гавкоту, закрутилася і вдарилася об Ладу, але паніка у їхніх очах потроху вщухала.

Щасливець побачив, як Солодуня порівнялася з Ладою.

— Вертайся до печери, — пробубоніла вона. — Не випускай Носу та Непосиду зі щенячого лігва; нехай сидять усередині, допоки все скінчиться. — Лада швидко кивнула у відповідь, зиркнула на Пломеня, а тоді помчала до скель.

А лютопси й далі наступали, їхні неквапні кроки були ідеально злагодженими, і вони скидалися на суцільну стіну чорно-брунатного хутра. Собаки дикої зграї наразі залишалися на своїх місцях, але Щасливець чудово розумів, що вони зовсім не готові до бою. Стрілка сховала голову в лапах й безпорадно скавуліла. Бруно безперестанку підгавкував. Повітря навколо табору просякло запахом страху.

Від того смороду у Щасливця паморочилася голова.

«Круть? А де Круть?» — раптом майнула думка, і стало геть недобре. У цій метушні він загубив щеня. Малих лютопсів ніде не було видно!

— Зграя! — гавкнула Бритва. — Оточити шавок — знайти цуценят!

Не встигли собаки дикої зграї навіть поворухнутися, як лютопси вже розділилися й почали їх обходити з боків.

— Повернутися до них мордами! — гавкнула Солодуня. — Не відводити погляду!

Собаки дикої зграї заходилися розвертатися, однак вони тіснилися та штовхалися одне з одним, аби тільки не опинитися навпроти грізних лютопсів. Щасливець відчував, як собаки купчаться й крутяться біля нього, а котрийсь зі своїх з переляку навіть цапнув його зубами за шкуру.

— Без паніки! Не втрачати голови! — завив Альфа. — Бо я вам зараз сам горлянки перегризу!

Раптом лютопси завмерли — кожен на своєму місці. Щасливець озирався, важко дихаючи, і дивувався, з якою швидкістю вони зайняли вигідні позиції навколо дикої зграї. Лиза, Круть і Бурко посередині кола тулилися одне до одного.

Щасливець повернувся до них:

— Малята, як ви? — Він намагався перекричати несамовите завивання й валування дикої зграї та поодинокий гавкіт лютопсів.

Круть тицьнувся в нього мордочкою, а Лиза відказала:

— Та все добре. Але чому така веремія?

Бурко відсунувся трохи вбік і люто зиркнув на Щасливця:

— А така веремія тому, що прийшла наша зграя, аби нас звідси забрати. Нарешті ми підемо з цього смердючого місця від цих брехливих собак.

Щасливець скривився, ніби його вдарили:

— Бурку…

Проте щеня його зневажило й кинулося в гущу диких собак, намагаючись протиснутися крізь їхнє кільце назовні. Щасливець рвонув за ним і спіймав уже майже за колом.

— Бурку, вернися! — Щасливець намагався заступити шлях цуценяті. Він підняв очі — і холодний дрож пробіг спиною: пес наразився на хижий погляд, який здався йому знайомий. То був бета зі зграї лютопсів.

— Вони тут, Альфо! — завив він. — Цей йолоп привів їх до нас.

— Дуже добре, Стилете! — загарчала Бритва. Вона й далі стояла під соснами та спостерігала за всім, що відбувається на галявині.

— Виконую твій наказ, Бритво! — гавкнув той у відповідь, а Щасливець відчув його смердючий подих.

Він помітив, що Стилет став якийсь жилавий. Морда загострилася, вилиці випнулися, а м’язи здрібніли порівняно з тим, як він його бачив востаннє під час сутички в собачому саду. Певно, лишившись харчів від довголапих, Стилет жив упроголодь, але це робило його ще лютішим.

Зрештою Бритва спустилася на луг і рушила вздовж кола диких собак, презирливо скривившись.

— Жалюгідні дворняжки! Тепер бачите, які ви слабаки? — Вона повільно оглядала псів дикої зграї, і Бруно та Стрілка заскімлили від страху.

Щасливець затремтів, коли вона наблизилася до нього. А тоді відчув якийсь рух позаду себе — поряд із ним став Альфа. Хоча його зграя майже повністю здалася на милість лютопсів, напіввовк на вигляд був зовсім спокійний. Однак Щасливець бачив, як гарячково піднімаються й опускаються його груди і як тривожно він дихає.

Альфа сміливо зустрів Бритву, коли та підійшла ще ближче.

— Що тобі треба? — запитав він. Голос був низький і рівний, у ньому не чулося ані покіри, ані виклику.

Бритва зробила крок уперед до Альфи та зміряла його поглядом. Він був вищий від неї, але альфа лютопсів мала ширші плечі, а її м’язи аж випиналися з-під лискучої шерсті.

— Ти вкрав наших дитинчат, — загарчала вона.

Щасливець відчув, як Круть хоче протиснутися з-за його спини, але він його не пустив, пригадавши матір-собаку, яку вони поховали. «Я чув, як вона благала про допомогу. Її вбили лютопси», — нагадав він собі. Страх заворушився в животі. Нащо тепер їм ці щенята? Що вони з ними робитимуть?

Альфа витримав погляд Бритви:

— Ми їх не крали. Наш омега знайшов їх — покинутих і самотніх. І привів сюди, щоб за ними доглядати. Він подумав, що ваша зграя назавжди залишила табір.

Бритва звернула свої темні очі на Щасливця:

— Ти?! Це ти, щуре невмиваний! Ти вже одного разу залазив до нашого табору! Тепер знову заліз, аби вкрасти цуценят!

У Щасливця затряслися ноги, і він спромігся тільки на те, аби не відвести погляду.

— Та я не хотів нічого поганого. Вони були голодні, а ми… я… хотів їм допомогти.

— Ніхто не залишав табору! — гаркнула Бритва. — Цуценята належать до моєї зграї. Я їх забираю.

Бурко весь час стояв позаду Щасливця так спокійно, ніби від початку знав, що лютопси прийшли саме за ним. І зараз він кинувся до Бритви:

— Я тут! — дзвінко задзявкотіло щеня. — Я готовий служити тобі.

Бритва задоволено кивнула, а Щасливець розчаровано опустив вуха. Невже Бурко тільки й чекав на цю мить? Невже його ніщо не тримало у дикій зграї?

У Щасливця майнула надія, що Буркової готовності повернутися до зграї лютопсів буде достатньо, аби задовольнити Бритву. Однак навряд… «Вона говорила про цуценят — вона хоче забрати їх усіх».

— А ще двоє? — гавкнула лютопсиня, підтвердивши його побоювання.

З гурту собак долинув гучний низький гавкіт. Це Марта задерла велику добру голову й крикнула:

— Альфо, не віддавай щенят! Ми обіцяли їх захистити!

Напіввовк обернувся до чорної собаки й подивився на неї важким поглядом:

— Я зроблю так, як потрібно зграї, — а тоді повернувся до Бритви: — Бери.

Марта сердито загавкала:

— Як ти можеш віддавати щенят такій псині? Вона знівечить їх! Хіба не бачиш?

Раптом Щасливцеві стало шкода Альфи. Бо що той міг удіяти? Оточений лютопсами, він не мав змоги опиратися і тим паче розпалювати бійку.

Бритва навіть не глянула на Марту, а обернулася до Щасливця:

— Тобі пощастило, що наразі мені потрібні лише дитинчата. Бо за те, що заліз у мій табір, треба було б вирвати твій язик, плюгавий дворняжко! І я це зроблю, якщо хоч раз перейдеш мені дорогу. — Її губи засмикалися, загрозливо зблиснуло біле ікло. — Де ще двоє? Поверніть мені моїх цуценят!

Щасливець нашорошив вуха. Невже Бритва хоче сказати, що вона — їхня мати?

Альфа примружив очі:

— Якщо вони — твої цуценята, то вони мусять піти з тобою.

Гуртом диких собак прокотилося шемрання згоди. У Щасливця аж голова сіпнулася, коли подумав: «Якщо Бритва — їхня мати-собака, то кого ми тоді поховали в саду?»

— Так. Щенята мають бути з матір’ю-собакою, — мовила Лада і трохи розслабила ноги.

— Правильно, — погодилася Хапа. — Не можна їх розлучати. Нехай вертаються до своєї зграї.

Солодуня прижмурилася:

— А я думала, що мати-собака померла.

«І я так думав», — майнуло в голові у Щасливця. Він упіймав погляд Мікі — фермерський пес, притиснувши вуха до голови, зиркав то на нього, то на щенят і Бритву.

Однак майже всі собаки дикої зграї хотіли, щоб уся ця колотнеча закінчилася якнайшвидше. Вони не ставили собі тих запитань, які ставили Щасливець, Солодуня і Белла.

— Аякже, собачата мають бути з мамою, — швидко промовила Стриба, погоджуючись.

— Так буде найліпше, — сказав Бруно. — Нехай живуть зі своїми родичами.

Щасливець ледве втримався, аби не назвати Бритву брехачкою. Але що то змінить? Більшість диких зграйників дуже підозріло ставилася до щенят навіть ще до Альфиного випробування, а Бурко вже й так перейшов на бік лютопсів. Тепер, перебуваючи в оточенні зайд, їм не лишалося нічого іншого, як погодитися з вимогами ворогів.

Раптом повітря здригнулося від пронизливого завивання Бритви:

— Віддавайте цуценят! Я так довго їх шукала!

Вона стрибнула в коло диких собак і кинулася на Ритку. Маленьку собачку напад застав зненацька, вона спробувала вивернутися, але не встигла.

Бритва обвила шию Ритки своїми величезними лапами. Собачка завмерла, вирячила від страху очі, тоді як альфа лютопсів притискала її до землі своїми міцними лапищами.

— Мені потрібні мої цуценята! Негайно! — гавкнула Бритва.

Коли вона вигнула шию, аби подивитися на Щасливця, то під її вухом він помітив білий знак у вигляді ікла. Пес одразу пригадав мертве щеня, яке вони з Мікі поховали біля матері-собаки.

«Те щеня на хутрі мало такий самий знак».

Збоку від нього забубонів Мікі:

— Ага, мертве маля… Певно, Бритва і є його мати-собака.

Щасливець кивнув. Потроху в його голові почало прояснятися.

— Можливо, материнський інстинкт велить Бритві піклуватися про цуценят — будь-чиїх, аби лише були з лютопсів.

Щасливець пильно придивлявся до альфи лютопсів. А чи не бачить він матір, якою рухає божевільне горе від того, що втратила своє дитинча? І це, безперечно, пояснює її злість, коли вона вважає, що дика зграя вкрала в неї найдорожче. Якби вона не була настільки безжальною вбивцею, то Щасливець, мабуть, навіть пожалів би її.

Із сумних роздумів його вивів відчайдушний зойк Ритки: щелепи Бритви майже зімкнулися на шиї малої собачки.

Альфа обернувся до зграї:

— Віддайте їй цуциків! — наказав він.

Бритва кивнула головою, і один собака із її зграї зробив крок назад, утворивши прогалину у щільному колі лютопсів: він давав дорогу щенятам. Тоді розступилися Бруно, Скигля і Стрілка, і стало видно Лизу та Крутя.

— Цуценята, вертайтеся до своєї зграї, — наказав їм Альфа.

Його слова були суворими, але промовив він їх м’яко. Щасливцеві здалося, що він навіть трохи шкодує, що мусить відпускати малюків лютопсів.

Лиза минула диких собак і зупинилася на деякій відстані від Бритви. Голову вона тримала високо, а куций хвостик задерла вгору. Щасливцеве серце сповнилося гордістю за неї, бо за короткий час Лиза дуже швидко подорослішала й багато чого навчилася. Ця хоробра, безстрашна дівчинка могла виявитися справжнім скарбом для зграї. Але тепер її вчитимуть, як бути агресивною і хижою; вона не матиме іншого вибору, як стати лютопсинею, про що попереджав і чого так боявся Альфа.

Дійсно, усі троє малят могли стати дуже гарними собаками, Щасливець це відчував.

«Навіть Бурко…»

Пес спостерігав, як старший брат привітав сестру, лизнувши її в ніс. Вона і собі його лизнула, а тоді кинула погляд назад на гурт диких собак. Знайшла очима Щасливця і сумовито закліпала.

Тільки Круть упирався, ніяк не хотів іти до своєї зграї. Марта підійшла ближче до нього, і він притулився боком до неї, а тоді заскімлив:

— Я не хочу з ними йти. Я хочу лишитися з тобою та зі Щасливцем, а ще з Мікі та іншими.

Марта роззирнулася і звернулася до диких собак:

— Ви що, справді готові їх віддати? Передати щенят отим негідникам?

— Сюди, Кинджале! — гавкнув Стилет.

До нього підбіг короткомордий лютопес зі світлішою шерстю. Дикі собаки розступилися, даючи їм дорогу. Не кажучи жодного слова, обидва підійшли до Крутя, і він не мав іншого виходу, як рушити з ними.

Марта відвернулася й жалібно завила, а потім вийшла з кола диких собак. Не звертаючи уваги на лютопса, що стояв на варті, минула його і пішла лугом з опущеною головою.

Лютопси повели Крутя до брата й сестри. Притиснувши вуха до голови, найменше собача притулилося до Лизи.

— Ми що, мусимо йти з ними? — запхинькало воно.

Бурко насупився на брата:

— Ми належимо до таких собак, як вони, до лютопсів, хоробрих воїнів, а не до он тієї купки нікчем, які тікають якнайшвидше, щойно побачать клишоногого кудлача.

У Бритви нашорошилися вуха, і вона допитливо глянула на Щасливця. Інші лютопси загарчали, нібито кудлач був десь уже на лузі. Виходить, ці пси не бояться навіть такого звіра. Щасливець сумовито підібгав хвоста.

Нарешті Бритва відпустила Ритку, яка одразу втекла якнайдалі і стала біля Белли, дрібно тремтячи.

— Рушаймо! — гавкнула альфа лютопсів, і вони миттю виструнчилися.

— Я не хочу йти! — заскімлила Лиза.

— І я не хочу, — сказав Круть. — Мікі, не віддавай нас!

Мікі тільки голову нахилив.

— Ми пам’ятатимемо про вас, — жалібно буркнув він.

Бритва кинула на нього гнівний погляд:

— Ще одне слово, пухнастий виродку, і я роздеру тобі горлянку!

Мікі знітився. А Щасливець напружився, готовий кинутись у бій, щойно виникне необхідність. «Якщо Бритва зачепить Мікі, матиме справу зі мною — навіть якщо це буде останнє, що я зроблю у своєму житті».

Бритва підняла морду й задирливо обвела поглядом зграю диких собак, що стояли півколом. Потім вона обернулася, її тіло залишалося напруженим, а трикутні вуха — нашорошеними. Лютопси рушили в бік сосен; попереду йшла Бритва, Стилет — останнім, а цуценят затисли посередині.

Щасливець стояв і дивився, як забирали малят.

«Собако-Лісе, заступися за цих щенят. Вони малі й невинні, а та зграя така люта. Благаю тебе, вбережи їх від найгіршого».

Собака-Сонце біг понад лютопсами, потроху хилячись до небокраю. Щасливець дивився в ясне блакитне небо. І як воно може бути таким спокійним, коли під ним стільки безладу? Йому пригадалися давні часи дитинства, гроза, що налякала їхню щенячу зграю, і як усі вони сховалися під боком у мами-собаки. Думав про могутніх Небо-Псів. Вони, мабуть, таки найсильніші з усіх собачих духів?

Щасливець подумки промовив іще одну молитву: «Благаю вас, могутні Небо-Пси, вбережіть моїх маленьких друзів».

Круть, що тягнувся скраю зграї лютопсів, обернувся й востаннє сумно подивився на Щасливця, і той підняв голову та вивалив на один бік язика з пащі. Намагався навіть хвостом помахати. Сподівався, що це хоч трохи збадьорить і додасть щеняті сили в довгому переході.

Він зробив зусилля над собою, аби не завити й не відвернутися. Смуток розпирав Щасливцеві груди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Туман огорнув гілля сосен на пагорбі, а тоді потягнувся вниз на луг і накрив його сірою шкурою. Світло Собаки-місяця ледь пробивалося крізь непроглядну імлу, але зірок у каламутній темряві не було видно.

Щасливець сидів між соснами й бездумно дивився кудись понад табір у далечінь. Час від часу він здригався від холоду, коли гострі зуби вітру хапали його за хутро. Щасливець виглядав щенят, хоча й знав, що вони не вернуться. Кілька разів йому здавалося, що він розгледів у тумані їхні темні обриси, — ніби вони стрибали вздовж озера до сосен. Краєм ока він наче бачив відблиск їхнього лискучого хутра. Вуха сіпнулися, коли йому вчулося їхнє схвильоване дзявкотіння та м’яке шурхотіння лапок по землі.

Щасливець зітхнув й ліг у високу траву. Малята наразі були далеко, десь уже, певно, спали разом із лютопсами. Як їм вестиметься у тій жорстокій зграї?

«Навіть Бурко — він значно вразливіший, ніж собі думає. А Лиза, хоч уже багато чого навчилася, все одно щеня».

А ще той бідолашний маленький Круть…

Відколи пішли лютопси, у таборі запанувала незвична тиша. Мікі знайшов пригнічену Марту й сидів біля неї у щенячому лігві. Пломінь повів мисливців на полювання. Стриба, Стрілка та Ритка заступили на варту. Того вечора зграя їла трохи раніше, ніж зазвичай, собаки заледве перекинулися словом, переважно мовчали. Лише, як завжди, розподіляли їжу залежно від становища, яке пес займав у дикій зграї. Потім Альфа пішов до печери. Ніхто навіть не згадав про Велике Завивання, і Щасливець у глибині душі цим тішився.

«Авжеж, я переконаний, що воно допомагає зграї відчути себе одним цілим. Але мені поки що цього робити не хочеться, принаймні не тепер, не з собаками, які дозволили лютопсам забрати цуценят».

Щасливцеві було гірко згадувати, з якою блискавичною швидкістю дику зграю охопила паніка, а от лютопси залишалися спокійними й організованими.

«Ми підвели щенят…»

Відчув запах Солодуні, хоча ще не бачив її. Вона підіймалася схилом пагорба до сосен і з’явилася з імли перед ним, як та мара. Щасливцеве серце забилося швидше, якесь незрозуміле почуття охопило все його єство. Він далі дивився на ліс удалині.

Солодуня тихенько підійшла і припала до землі біля нього:

— Думаю, тепер ти знову підеш.

І то було радше твердження, аніж запитання, тому Щасливець нічого не відповів. З соснового гілля білими хвилями повільно осідав туман. Солодуня знову обізвалася:

— Але що тут поробиш, ти самітник. Ти завжди про це час від часу кажеш, ну, відколи ми зустрілися з тобою в місті. До зграї ти пристаєш з… ну, не знаю, з почуття обов’язку перед іншими собаками. Минулого разу через Беллу й повідкових. Цього разу через цуценят. А тепер, коли вони пішли… — Її голос став сумовитим. — Я знаю, ти за своєю натурою не зграйник. І не розсерджуся на тебе, якщо ти підеш знову. Цього разу зрозумію тебе. І пробачу.

Щасливцеві вуха настовбурчилися, а спину аж зсудомило від роздратування.

— Ти мені пробачиш? — загарчав він. — Як великодушно з твого боку, Солодуню. Як ґречно! — Він обернувся й зустрівся з її блискучими очима, що ніби світилися в тумані.

Солодуня оторопіла:

— Та я не збиралася тебе ображати. Просто думала… що ти не хочеш жити у зграї. Хіба не так?

— А яке це має значення: чого я хочу або чого я не хочу? — відповів Щасливець. — Я хотів допомогти цуценятам, а тепер вони з лютопсами. Я не хотів віддавати малих, але я це зробив. Навіщо, як ти гадаєш?

Він пильно подивився на Солодуню, яка ображено закліпала очима.

Щасливець розчаровано гавкнув:

— Заради зграї, ось навіщо! Навіть якщо це суперечило всім моїм бажанням. Ти бачила, що Бритва зробила з Риткою. А щенята ще зовсім малі. Так, Бурко упертюх, а Лиза зарозуміла, але вони щенята!

Він знову кинув погляд на туман, що підіймався густою хвилею з озера.

— Розумію, як тобі тепер. Бо ти ніби зрадив тих цуценят, — тихо мовила Солодуня. — Альфа лютопсів говорила, що вона їхня мати. Своїх дитинчат вона точно не образить.

Щасливець змовчав, згадавши про тіло матері-собаки, що лежало під ґанком. І ще пригадав щеня з білою відмітиною у вигляді ікла.

«Її дитинчата чи не її, але Бритва аж надто хоче про них піклуватися».

Він розумів, що це ніби й добре, утім, все ж таки тут щось не так. Нащо тоді лютопсам було кидати щенят у таборі? І як померла ота мати-собака?

— Я не знаю, Солодуню, — тільки це й сказав.

Як він міг їй щось розповідати про холодок страху, що муляє в грудях, або про гіркоту, від якої стискає горло?

— То ти підеш? — допитувалася Солодуня. — Я не заперечую. Просто хотіла… хотіла, аби ти не зник, а я навіть нічого не знатиму. Нам слід попрощатися.

Щасливець сердито зиркнув на неї:

— Невже я казав, що збираюся кудись іти?

У густій імлі морди Солодуні вже майже не було видно.

— Просто собі подумала… цуценят немає, тож і тобі нема чого в нас робити.

— Невже ти не розумієш? Я залишаюся, бо пристав до зграї. Хіба я мало це доводив? Мене дивує, що ти взагалі зі мною говориш. Хіба для бети не нижче її гідності говорити з омегою? Якби не туман, то ти навіть не підійшла б до омеги, бо хтось із собак міг би тебе побачити.

Від потрясіння Солодуня лише пащу роззявила:

— Та не будь ти таким, Щасливцю. Не хотіла я тебе образити…

Він не дав її договорити:

— Але ти мене образила, Солодуню. Ти робиш із мене такого, що нібито міняться, як погода, щодня. Наче на мене не варто ні в чому покладатися, наче я найгірший у зграї. — Його вуха загнулися назад. Разом зі словами з нього виходили весь біль і вся злість, що назбиралися. Думав про Бурка, Лизу і Крутя, і його серце стискалося від гіркоти втрати. — Хіба я не доводив, що можу діяти на користь зграї? Навіть хоча б тоді, коли дозволив щенятам піти? Щосили намагався робити те, що потрібно для зграї, але ти все одно вперто нічого не бачиш! Сьогодні я спатиму на протягах біля входу тільки тому, щоб іще раз нагадати тобі та іншим поважним зграйникам, що займаю найнижче становище, що я майже ніщо. Хоча знаю інше життя, коли собак не карають і не повчають низькими посадами. Так, я хочу жити у зграї, бо це саме те, чого я прагну тепер.

— Розумію, що нелегко бути омегою, — тихенько заскімлила Солодуня, ніби саму себе заспокоювала. — Але правила важливі хоча б тому, що є запорукою безпеки. Без правил ми не знали б, що нам слід робити або як діяти в лихі часи.

Щасливець не вірив власним вухам. І тяжко зітхнув.

— Он Альфа скільки навигадував правил, але хіба від цього зграї живеться ліпше? Так, усе гладко, допоки є купа дичини і кожен робить те, що йому сказано. Але подивися, що сталося, коли прийшли лютопси. Зграя розвалилася! Зграя програла ще до сутички попри всі свої правила!

— Я так і знала! — гавкнула Солодуня, тепер вона вже майже вищала від довго стримуваного гніву. — Я знала, що рано чи пізно ти все ж таки попреш проти зграї!

Щасливець розгнівано подивився на неї, їхні погляди схрестилися. Запала тиша, тільки вітер повівав у нічному повітрі, підіймаючи й опускаючи туман, немовби хмари пилюки. Щасливця охопив відчай, хутро на спині наїжилося.

«Мушу раз і назавжди довести Солодуні, що я не просто так пристав до зграї!»

Йому дещо спало на думку. Він повернувся до краю пагорба й окинув поглядом луг. Вітер уже встиг у тумані поробити просвітки. Він тепер навіть міг бачити, як вартові Стриба та Стрілка обходили навкруг табору. «Ні, вони для цієї справи не згодяться…»

Тут він уздрів Хапу, що поверталася з полювання, стискаючи щелепами обм’яклого тхора.

— Хапо! — голосно гукнув він.

Міцно збудована мисливиця покосилася на нього крізь прозору поволоку, нашорошила вуха:

— Це ти, Омего?

Він зробив крок уперед й опинився на краю пагорба.

— Я, міський собака Омега, викликаю на поєдинок мисливицю Хапу! — загавкав він.

Солодуня схопилася на рівні лапи, у її очах зблиснув подив.

Щасливець глибоко вдихнув повітря:

— Ти приймаєш виклик?

Хапа кинула тхора, її очі запалали, а тіло напружилося:

— Так! Приймаю!

Щасливець намагався вгамувати хвилювання.

«Вона хоче помститися за попередню сутичку, коли мені вдалося перемогти її хитрістю».

Поки Щасливець із Солодунею зійшли з пагорба, на лузі вже зібралася добра половина зграї.

Лада бавила Носу й Непосиду, Пломінь стояв біля них на варті, а з туману почало виринати багато знайомих очей: Мікі, Бруно, Стриба, Стрілка. Навіть Марта виднілася чорною плямою, хоча і стояла дещо віддалік.

Альфа поволі підійшов до виходу з печери, та так там і всівся. Не сказав жодного слова, але кивнув Солодуні.

«Він тішиться, що буде бійка, — подумав Щасливець. — Точно думає, що я програю. Ну-ну, побачимо».

Солодуня підійшла до Щасливця, і він відчув, як від її теплого дихання заворушилися шерстинки на його вусі.

— Ти впевнений, що ти цього хочеш?

Щасливець обернувся і глянув їй у вічі:

— Так, Бето. Хочу.

І вона звернулася до зграї:

— Омега викликав Хапу на поєдинок, і Хапа його виклик прийняла. Якщо Омега здобуде перемогу, то він займе вище від Хапи місце. Якщо переможе Хапа, то все залишиться так, як було. — Солодуня зробила крок назад. — Нехай Небо-Пси благословлять ваш двобій! — гавкнула вона. — Нехай поєдинок буде чесним, а собачі духи нехай прихильно поставляться до його результату. Коли сутичка скінчиться, ми всі залишаємося у зграї друзями. І всі гуртом стаємо на захист зграї! А тепер за командою… бій!

Хапа одразу стрибнула на Щасливця, повалила його і вхопила щелепами за задню лапу. Пес зойкнув від болю і вирвав лапу, а Хапа відступила та загарчала. З настовбурченим загривком пішов на неї, оскаливши зуби так, що було видно ікла. Хотів стрибнути, але супротивниця спритно вивернулася, опинилася позаду, вискочила на спину й боляче хапнула зубами за плече.

Щасливець заверещав і скинув її із себе, шпурнувши на землю. Наскочив передніми лапами, притиснув і вже намірився уп’ястися зубами у Хапин незахищений живіт, але вона видряпалася, і йому вдалося хіба що трохи зачепити їй бік. Собака пірнула в туман, щезла з поля зору, і якусь мить Щасливець розгублено кліпав очима.

Голос Хапи долинув десь іззаду:

— Ось ти який, міський песику!

Він кинувся до неї, але вона пірнула під нього і схопила передніми лапами за задню ногу, а тоді ще раз добряче гризнула за шкуру. Вони зчепилися, дряпаючи одне одного кігтями, вищали й кусали.

Зграя загавкотіла, підбадьорюючи собак у сутичці.

— За живіт хапай! — підказував Мікі.

— Дай йому, Хапо! — піддзявкував Скигля. — Він лише нікчемний омега, рви його!

Хапа відійшла назад, відхекуючись.

— Ще один укус — і ти здох! — загарчала вона.

— Не так швидко, — гавкнув Щасливець. — Та ти вдвічі менша від мене!

— Але вдвічі швидша! — Хапа знову сховалася в тумані, зникла з його очей. Щасливець загарчав, косячись навсібіч. Ага, ось уже з’явилися її обриси.

— Зараз побачимо! — Щасливець зібрав усі сили.

«Мушу перемагати! — подумав він раптом. — Не можу я далі бути омегою. Мушу всім довести, що я не останній собака у зграї!»

Він кинувся на Хапу, вдаючи, що хоче схопити її за опецькуватий хвіст. Але в останню мить розвернувся, роззявив пащу і вже хотів уп’ястися їй у шию. Хапа заверещала й відскочила, високо підстрибнула та міцно вчепилася зубами у Щасливцеву задню лапу, встромила свої ікла глибоко в його плоть і щосили стисла.

Блискавкою вдарив біль. Пес заверещав, а з рани бризнула кров. Відчув, як шерсть набирається теплою рідиною. Хапа далі міцно стискала щелепи. Схвильовано загавкотіли собаки, а повітря наповнилося металевим запахом крові.

Імла, що стелилася лугом, почала ніби просочуватися у Щасливців мозок, у його очі, поступово туманячи зір. У скронях гупала кров, заглушуючи несамовите собаче валування. Від болю паморочилося в голові, і Щасливець похитнувся. До горла підступила нудота.

— Досить! — заревів Альфа. Напіввовк підійшов до зграї, весь немовби огорнутий туманом. — Поєдинок закінчено. Перемогла Хапа.

І мисливиця одразу розтиснула зуби й відскочила назад. Різкий біль пронизав Щасливцеву лапу наскрізь — тепер заболіло просто нестерпно, але хвиля нудотних памороків миналася. Пес схилив голову до рани й узявся зализувати її, намагаючись спинити кров.

— Як ти? — запитав Мікі.

— Болить? — допитувалася Белла, роблячи нерішучий крок до нього.

— Усе добре! — відповів Щасливець з притиснутим до боку хвостом.

Йому хотілося, щоб усі залишили його в спокої. Альфа вже йшов собі геть, і Щасливець мріяв, аби й інші собаки так само пішли кудись подалі.

До нього наблизилася Хапа, радісно метляючи пухнастим хвостом.

— Тепер ми квити, — мовила вона і по-дружньому лизнула Щасливця. Жодної ворожості.

Пес пошкутильгав повз зграю з похнюпленою головою. Сором пропікав його сильніше, ніж біль від рани, — набагато сильніше.

За ним навздогін кинулася Солодуня.

— Омего, я хочу тобі дещо сказати, — гукнула вона йому, помахуючи хвостом. Її очі сяяли, як два крихітні Собаки-місяці.

Щасливець не зупинився, тож вона наздогнала його.

— Що ти мені хочеш сказати? — промимрив пес. — Я й далі омега.

— Так, — відповіла вона. — Але ти спробував перемогти і зробив це відповідно до правил зграї; так, ти програв, проте не поступився. Невже ти не розумієш? Це найліпший для мене доказ, ліпший від перемоги. Ти справжній зграйник!

Вона лизнула його у вухо, і на душі потепліло, з грудей ударив струмінь щастя. Але майнула згадка про щенят десь там у темряві. Щасливець пригадав невблаганні очі Альфи. Подумав про глузливу посмішку Скиглі. Лугом гуляв вітер, і коли минув запал бою, пес відчув, як його огортає холод. А що буде, коли настане нічна прохолода, коли вся зграя грітиметься у теплій печері, а він лежатиме на протягах у місці, відведеному для омеги?

Пес неухильно шкутильгав до печери і не зважав на Солодуню, яка стишила ходу і зрештою відстала від нього. Він морщився від болю в нозі, але не сповільнював кроку. Вітер шумів у верховітті найближчих дерев і бавився Щасливцевим хутром. Тремтячи всім тілом, пес дошкандибав до входу в печеру. І, перш ніж увійти всередину, озирнувся. Солодуні за стіною білого туману вже не було видно.

Він лишився сам-самісінький.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного ранку Щасливець вийшов уже на зовсім інший луг. Туман розвіявся, а неприємний колючий вітер ущух. Собака-Сонце яскраво сяяв у безхмарному небі. Повітря було свіжим і духмяним. У високій траві бриніли комахи, кружляли над маленькими рожевими квітками, що саме порозкривалися.

Щасливець обережно витягнув задню лапу. Вона й далі тьохкала болем у тому місці, куди Хапа встромила зуби, а вранішнє збирання вологого моху для Альфи та Бети тільки роз’ятрило рану. І все ж таки найгостріший біль за ніч ущух — так само, як розвіялася вчорашня імла. Він подибав до річки й жадібно вгамував спрагу. Потім сів у затінку на узліссі та спостерігав, як сонячне проміння виграє на поверхні води.

Щасливець саме сидів під деревом, коли Солодуня, а тоді Стриба і Стрілка вигулькнули з печери й побрели лугом.

З лісу хтось виходив важкими кроками, бо хрустіли сухі гілки й шурхотіло розтоптане сухе листя. Зіп’явшись на лапи, Щасливець побачив Бруно.

— Як почуваєшся сьогодні? — запитав кремезний старий собака.

— Добре, — відказав Щасливець, відганяючи від себе думки про щенят. Вони пішли, і він із цим мусить змиритися.

— Альфа скликає збори, — мовив Бруно. — Ти йдеш?

Щасливець почув щебетання птахів на дереві й підняв очі у верховіття. Раптом йому страшенно схотілося кинутися в хащі, а тоді знайти річку і вздовж її берега піти світ за очі.

«Отаким було моє життя колись, — подумав він. — Життя пса-самітника, вільне життя…»

Натомість обтрусився і пошкандибав слідом за Бруно. Разом вони вийшли на луг. Більшість собак уже були там, збиралися півколом навкруг Альфи та Солодуні, яка стояла поблизу вожака. Коли вони з Бруно зайняли свої місця поряд з іншими собаками, то вона, поглянувши на Щасливця, ледь помітно йому кивнула.

Альфа вже почав говорити.

— Маємо багато чого зробити, аби підвищити рівень організованості нашої зграї, — казав він. — Протистояння з лютопсами стало для нас справжньою ганьбою. Жоден собака не робив чогось путнього, не виявив дисциплінованості, а про хоробрість узагалі мовчу. Ну, може, за винятком, Бети, — він зиркнув на Солодуню, — і Белли, які намагалися бодай якось привести вас до тями.

Беллині вуха миттєво піднялися, щойно вона почула похвалу на свою адресу.

Щасливець тільки спостерігав. Ще трохи — і вожак визнає, що він сам також був неспроможний діяти належним чином, аби дати відсіч лютопсам. Щасливців погляд мимоволі перестрибнув на шрам, який напіввовк мав на передпліччі передньої лапи.

Альфа провадив далі:

— Бета наказала зграї зайняти позиції, а ви натомість запанікували й верещали, як погризані.

Бруно винувато опустив голову, Стрілка переступила з лапи на лапу й тихенько вискнула.

Альфа смикнув вухами:

— Не хочу про все це довго теревенити, але мушу сказати, що надалі ми маємо бути організованими і стійкими перед небезпекою. У разі загрози бійці виходять уперед, захисники відступають назад. І я більше жодного разу не терпітиму навіть натяку на боягузтво чи невиконання обов’язку!

— Зграя стала набагато більшою, ніж вона була раніше, — додала Солодуня. — Декому з собак бракує належної підготовки.

Вожак мотнув головою:

— Саме так. Нам треба мати дієвішу систему оповіщення про небезпеку. І кожен мусить знати свою бойову позицію і займати її блискавично. Ось ти, Бето, і візьмешся за тренування зграї.

Солодуня згідно кивнула.

— Тепер ще таке, — продовжив напіввовк, піднявши лапу. — Сюди прийшли лютопси. Вони вже знають, де ми. Цього разу їм були потрібні тільки їхні цуценята. Наступного разу нам може так не пощастити.

— Ти до чого хилиш, Альфо? — запитала Лада.

— До того, що нам потрібно звідси йти.

— Йти? — гавкнула Стриба. — Та ми ж щойно прибули!

— Залишати такий гарний табір! — вигукнула Белла. — Тільки подивись, яке тут вигідне розташування і як тут добре! Дичини не бракує, а печера захищає нас від вітру й дощу.

— Де ще ми знайдемо таке місце? — ледь чутно пискнула Сонечко.

— Вирушаймо до нашого старого табору, — сказав Альфа. — Чорна хмара відступила. Там має бути безпечно.

Зграя вибухнула оглушливим гавкотом, дзвякотом і вереском.

— Але ж це далеко! — запхинькала Сонечко. — Так тяжко було зайти сюди.

— Не можемо ми весь час кудись переходити, — погодився Скигля. — Нам потрібна постійна територія.

— Старий табір розташований досить близько від собачого саду, — зауважив Мікі. — Заледве, що там безпечніше.

— Там легше захищатися, — відказав напіввовк. — Тут на лузі ми — відкрита ціль. Згори все видно, будь-хто нас вистежить, підкрадеться й захопить зненацька.

— Але ж можна виставити варту біля сосен, — запропонувала Белла.

Ритка здригнулася:

— Вартовий собака буде там сам, а вся зграя — внизу на лузі. Небезпечно. — Її погляд метнувся вгору до сосен. — Якщо вартовий здійме тривогу, то його вб’ють першим.

Скигля й Сонечко заскімлили, а Стрілка задзявкотіла, підтримуючи їх.

— Ану стулили пащеки! — загарчав Альфа й нетерпляче вдарив лапою. Собаки стихли, і він знову заговорив хрипким голосом: — Тут стало небезпечно — ми всі в цьому переконалися. Наш старий табір вигідніший для оборони, навіть якщо він розташований ближче до гніву Небо-Псів і до лігва лютопсів. Але маємо також іншу можливість. — Вожак замовк, аби переконатися, що всі собаки його уважно слухають. — Ми можемо піти в іншому напрямку — до пасма білих скель.

Щасливець побачив, як заклякли кілька собак. Навіть Солодуня сторопіла й пильно подивилася на Альфу.

— Але там кудлач! — гавкнув Бруно.

— Він нам не загроза, — відповів Альфа. — Кудлач розлютився тільки після того, як на нього напав дурнуватий цуцик.

— Їх там може бути більше, — сказала Лада. — Навіть багато! Ціла зграя!

— Кудлачі не живуть зграями, наскільки я знаю. Вони самітники. — Сказавши це, напіввовк багатозначно зиркнув на Щасливця.

Щасливець одразу зрозумів, до чого тут він.

«Хай там що собі думає Альфа, але я пристав до зграї, і я тепер зграйник».

Щасливець міркував про білі скелі. Дістатися туди буде нелегко: треба йти безводною, кам’янистою, непривітною місцевістю. Одразу згадав про малих собак, таких як Скигля й Сонечко, — їм буде найважче. Навіть важче, ніж Носі та Непосиді. Але Альфа, може, і добре каже: навряд чи лютопси продеруться аж туди, бо їхні важкі тіла не пристосовані до шкрябання по горах.

— Ми не встигли добре розвідати, яка там місцина за білими скелями, — мовив Щасливець. — Там сухо, і, певно, знайти гарне місце для табору буде непросто. Але Альфа, можливо, має рацію. Заледве чи там живуть якісь собаки. Ритко, ти була до білих скель найближче. Як ти гадаєш?

Усі собаки спрямували погляди в бік малої собачки, але не встигла вона навіть пащі роззявити, як Сонечко навіжено задзявкотіла. Зграя одразу розвернулася до білявки, а та пильно вдивлялася в сосни. Вона нашорошила вуха й стривожено нюшила повітря.

— Хтось іде! — гавкнула вона. — Я чую запах.

— Собака? — Щасливець підняв очі до краю пагорба.

Так, Сонечко недаремно дзявкала! Там щось ворушилося. У пса зсудомило живіт, і він зробив крок уперед, не зводячи погляду з трави, що коливалася під соснами. Щасливець побачив маленьке, темне створіння — надто маленьке для дорослого пса — й одразу заспокоївся. Мабуть, якась дичина.

— Так, собака! — відповіла Сонечко. — Але тільки одна…

Мікі стояв із самого краю собачого гурту — найближче до сосен.

— Це щеня! — вигукнув він.

Уся зграя з подивом угледіла, як із високої трави викотилося маленьке собаченя і, спотикаючись, пустилося бігти згори.

То була Лиза!

Щасливцеве серце ледь не вистрибувало з грудей, поки Лиза прямувала просто до кола собак. І водночас він пильно придивлявся до лінії дерев. А де її брати? Чому вона одна?

— Її поранено! — крикнула Марта.

Чорна собака мала рацію. Щасливець з острахом спостерігав, як Лиза рухалася до них якимись хиткими непевними кроками. Її шкуру вкривали численні рвані рани, металевий присмак крові змішувався з солодкуватим молочним щенячим запахом. На тремтячих ногах вона пробігла ще трохи й буквально впала на Мікі, який почав її ніжно вилизувати. Марта й Щасливець підскочили до них.

Альфа уважно стежив за всім тьмяними очима. А потім несподівано м’яким голосом заговорив до щеняти:

— Що з тобою сталося?

Важко дихаючи, Лиза випручалася з ніжних обіймів Марти, Мікі й Щасливця та зробила кілька тремтячих кроків до Альфи. Всеньке її тіло було вкрите слідами від укусів і подряпинами, але перед напіввовком вона трималася впевнено.

— То все Бритва! — загавкала Лиза. — Дорогою вона весь час чіплялася до нас, нападала й хапала то зубами, то кігтями. Раз за разом повторювала: «Ви не мої цуценята! Ви не мої цуценята!»

У Лизи перехопило подих. Груди малої швидко піднімалися й опускалися, її лихоманило. Лиза дуже хотіла щось розказати, але від виснаження і хвилювання ледь вимовляла слова.

— А тоді вона вбила його! — заквилила Лиза. — Вона вбила Крутя!

У Щасливця стислося горло. Земля похитнулася під лапами. На мить йому здалося, що Собака-Сонце зник, і весь світ скрижанів і поринув у чорну пітьму. Він чув Лизин голос, але вже нічого не бачив…

Потім повернулося відчуття тепла, і він розплющив очі. Над ним стояла Солодуня й облизувала його.

— Щасливцю, ти живий?

Він тільки скрушно кивнув головою.

— Лютопси вбили твого брата? — перепитав Альфа.

— Так, — пхинькнула Лиза. — Його вбила Бритва! Вона хотіла й Бурка вбити, але той випросився. Казав, що він справжній лютопес і заслужить собі місце в її зграї. Обіцяв, що ще стане їй у пригоді. Він таки вмовив Бритву. А Крутя йому, здається, геть не було шкода.

Вожак, що стояв над нею, схилив голову:

— А як тобі вдалося від них втекти?

Лиза кліпнула переляканими очима:

— Мене схопила Бритва, почала гризти і дряпати. Аж раптом повітря побіліло. Бритва намагалася вкусити мене, а я стала ніби невидимою! Біла ковдра накрила все навколо, і я чкурнула геть. Не знаю, що то було.

— Туман, — пояснив напіввовк.

Щасливець пригадав, як учора імла огорнула всю землю. Він підвів очі вгору. Собака-Сонце підморгував йому — над головою не було жодної хмаринки. Пес роззирнувся, ніби дивуючись.

«Дякую вам, Небо-Пси… Ви почули мене й послали туман».

Лиза ковтнула повітря.

— Я чула, як лютопси за мною женуться. Страх як розлютилися, що я від них утекла. А я викачалася в листі й болоті, аби вони не вчули мого запаху, ну, як Мікі навчив нас. — Щеня вдячно глянуло на чорно-білого собаку, а він зробив крок уперед:

— Розумниця.

— Ви — моя зграя, — вела далі Лиза. Вона обернулася до Щасливця, а тоді до Альфи: — Ви завжди були моєю зграєю. Я не така, як вони. Я не люта. Хочу бути тільки з вами і зроблю все, аби заслужити місце серед вас.

Щасливця розпирало від гордощів. Лиза була просто чудовою — відданою і розумною.

— Ти дозволиш їй залишитися, правда, Альфо?

Вожак подивився на щеня, а тоді звернув погляд на Щасливця:

— Ти віриш у неї?

— Вона буде чудовою зграйницею, — мовив Щасливець. — І не заподіє шкоди жодному з нас. Прийде час, і її відвага та вірність порятують нас усіх. Нема чого боятися, нехай залишається. — Він кивнув головою, дивлячись напіввовкові у вічі. — Думаю, ти також це розумієш. Чи не так?

Щоб Альфа дозволив Лизі залишитися у зграї, Щасливець був ладен і благати його, і гавкати та гиркати на нього, проте він змусив себе бути терплячим. Нехай вожак сам ухвалить рішення.

«Він настільки мене ненавидить, що здатний вигнати її знову лише для того, аби мені дошкулити».

Щасливець окинув поглядом собак. У їхніх очах побачив тільки ніжність до маленької сміливиці. Тепер усе залежить від волі напіввовка.

А вожак задер морду і вдивлявся кудись у верховіття сосен. Потім поглянув у другий бік, понад печеру і ліс, у напрямку пасма білих скель.

У голосі Альфи забриніла невідворотність, коли сказав:

— Ми йдемо. Іншого вибору немає. Лютопси дуже скоро повернуться за цуценям. Вирушаємо вже сьогодні.

— То я залишаюся з вами? — ледь чутно запитала Лиза, невпевнено помахуючи хвостиком.

— Так, — відказав Альфа. — Побачимо, чи зможеш ти стати саме такою, якою тебе хоче бачити Омега. Нашій зграї потрібні вірні бійці — сильні й хоробрі. Відпочивай і зализуй рани. Мусимо вирушити ще до того, як Собака-Сонце поцілує озеро.

Бруно й Сонечко обмінялися тривожними поглядами, а Скигля затрясся. Щасливець знав, що для цих собак подорож буде дуже нелегкою, але вони вже нічого не могли вдіяти — Альфа ухвалив рішення. Марта й Мікі повели Лизу, а решта собак порозходилася, аби перед довгою мандрівкою набратися сил і попрощатись із затишним лугом, який на короткий час став їхньою домівкою.

На Щасливця накотила хвиля полегшення: Лиза залишається з ними.

«Я зроблю все можливе, аби її захистити, — пообіцяв він самому собі. — Навіть якщо для цього потрібно буде за неї померти».

На лузі тепер стояли тільки Альфа та Щасливець. Пес обернувся до вожака:

— Дякую. Вона тебе не підведе. І я також.

У тьмяних очах напіввовка складно було щось прочитати, коли він мовив:

— Тримати в нас когось із лютопсів — чималий клопіт. Бритва знову прийде за нею.

 — Ми виграємо час, якщо вирушимо негайно, — сказав Щасливець. — А ще наша перевага в тому, що ми різні — повідкові й дикі, великі й малі. А лютопси думають усі однаково, вони тільки й знають, що виконувати накази.

Альфа витягнув передню лапу й подивився на шрам:

— Зрештою, це все, що їм треба знати.

Щасливець обтрусився.

— Але ж є ще вміння і досвід. Разом ми розумніші від лютопсів. Маємо здоровий глузд і хитрість. Саме це потрібно для виживання.

— Сподіваюся, так воно і є, міський собако, — сказав Альфа. — Бо хоч куди б ми пішли, маємо бути бодай на крок від них попереду.

Щасливець думав про Небо-Псів, які наслали туман.

— Собачі духи на нашому боці, я в цьому впевнений. І їхня допомога в нашій нелегкій подорожі буде нам дуже потрібна. Після відходу довголапих життя змінилося. Може, колись усе знову стане на свої місця і довголапі повернуться. А може, станеться ще один Великий Гаркун, і земля ще раз перевернеться. Але наразі є тільки одна річ, яку ми спроможні робити: нам треба рухатися вперед.

Щасливець з Альфою оглядали довколишню місцевість, що тяглася аж до обрію. Вони пройшли довгий і важкий шлях, поки дісталися сюди, а тепер перед ними пролягла ще одна неблизька дорога. Зграя принаймні була вже згуртована. Повернулася Лиза. Невідомо, що з цього ще вийде, але Альфа, здається, таки визнав Щасливця.

Усе тільки починалося.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.