Erin Hunter

Survivors

Book two: A Hidden Enemy

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

Гантер Ерін

Серія «Зграя»

(заснована у 2020 р.)

Книга друга: «Прихований ворог»

Пер. з англ. Тараса Бойка

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2012

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., дизайн, 2020

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7670-83-3

Аннотація

Щасливець і Белла зі своєю зграєю повідкових собак знаходять безпечне місце, де є чиста вода та здобич. Щасливцеві здається, що їм нічого не загрожує, і він вирішує залишити їх, аби знову стати самітником. Спокійне життя триває недовго. Жорстока дика зграя з ватажком напіввовком має намір захопити цю територію і повідкові змушені знову шукати прихисток. Однак у Белли зріє план… На її прохання, Щасливець пристає до дикої зграї, щоб дізнатися, як повідковим відстояти територію. Дуже скоро Щасливець зрозуміє, що його роль у цій авантюрі загрожує життю обох зграй.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Особлива подяка Джіліан Філіп

Присвячую Джеймі Філіп

Пролог

«Ага, так тобі й треба, малий дурнику!» — подумав Гирк і торкнув лапою блискучого зеленого жука. Тепер здобич нікуди від нього не втече. Від Гирка Мисливця, Гирка Прудкого, Гирка Хороброго! Лютого воїна Блискавця та зграї Небо‑Псів!

«Ану постривай…»

Жук відчайдушно перебирав ніжками, і Гирк заходився лапою підганяти його, а тоді ще й грізно задзявкотів, аби комаха знала, що порятунку не буде. Аж раптом до цуценяти долинуло зловісне завивання. Шерсть на загривку одразу настовбурчилася, воно пригнуло голову й затремтіло.

«Псюга? Якийсь злючий псюга?»

Жук зник під білим парканом, але Гирку вже було не до нього. Тепер важливіше втекти від небезпечної межі їхнього обійстя, а не якесь там полювання. Він незграбно позадкував, розвернувся і чкурнув через двір до повітки, до теплого затишку знайомих запахів. Щенята привітали його радісним скавучанням; він протиснувся поміж ними і припав до маминого живота.

Нарешті ніжне тицяння носом та дбайливе вилизування заспокоїли його стривожене серце, і Гирк відчув, як до нього помалу повертається відвага.

— Що то було? — задзявулив він. — Ви також чули? Чули?

— Так! Так!

— Чули!

— Якийсь страшнючий псюга!

— Годі вам, малята, годі, — мама‑собака ніжно лизала їхні мордочки. — То був не пес. То вовк, і він сюди не прийде.

Вовк. Від цього слова Гирка знову кинуло в дрож, і він відчув перелякане тремтіння братиків і сестричок. Не подобалося йому це слово. Воно викликало страх…

Але в тихому голосі матері‑собаки не чулося занепокоєння, коли вона продовжила:

— Нема чого боятися. Вовки не дуже від нас відрізняються. Вони мають чотири лапи, шерсть і зуби. Вони швидкі, сильні та люті, а ще дикі, підступні й лукаві.

— А ось я таки перехитрю вовка! — пискнула Скава.

— Сподіваюся, ти цього не робитимеш! — відказала мама‑собака. — Ми так не чинимо. Собаки мудрі, але не підступні. Ми шляхетні, знаємо, що таке пошанівок. І вам, малята, треба це собі затямити.

— Коли вовк завив, — почав боязко Зойк, — здалося, наче то собака.

— Вовки породичалися із собаками ще колись дуже‑дуже давно. Але це не означає, що їм можна вірити. Якщо десь побачите вовка, то тримайтеся від нього якнайдалі. А краще — щодуху тікайте геть.

— А чому? — запитав Гирк і здивовано задер голову.

— Тому що досить повернутися до вовка спиною, як він одразу вас вкусить. Ніколи не наближайтеся до нього. Он Нюшка колись спробувала і дуже про це потім пожалкувала. Знаєте, як то сталося? Із цікавою до всього Нюшкою?! Почула вона вовче завивання і побігла на звук — була не тільки допитлива, а й відважна.

— Я також відважна! — втрутилася Скава.

— Скаво, не плутай відвагу з дурощами! Дика вовча зграя обступила Нюшку під Першою сосною, а вожак сіроманців Довге Ікло вже хотів її роздерти, бо вона нібито шпигувала за ними. Але Нюшка була онукою самого Блискавця, і хоча він подався жити до Небо‑Псів, дідусь і далі опікувався своїми нащадками. Коли побачив, що онучці непереливки, то сплигнув на землю, простісінько на Першу сосну — спалив і дерево, і Довгого Ікла! Налякана вовча зграя розбіглася, а Нюшці вдалося врятуватися, вирости й стати лютою войовницею на ім’я Дика Ватра. Але ми з вами не можемо покладатися на заступництво Блискавця. Ми мусимо вчитися на Нюшчиних помилках.

Десь здалеку знову долинуло завивання, і щенята ще міцніше притислися одне до одного, а мати‑собака нашорошила вуха й прислухалася. Гирк поступово заспокоївся. Мама‑собака була теплою, а її серце під його вухом розмірено казало: «Тук‑тук». Вона їх усіх захистить.

Гирк заворушився та щільніше притулився до материної передньої лапи.

— А якщо вовк прийде сюди, з нами ж нічого лихого не станеться?

Скава лишень насмішкувато вискнула:

— Ти що, не чув, Гирку, про що говорила мама? Вовк сюди не прийде!

— Саме так, — безтурботно забуркотіла мати‑собака. — Вовк сюди нізащо не прийде. Ви всі в безпеці, спіть спокійно.

Гирк прикрив ніс лапою, йому стало тепло і затишно, але вухо і далі тривожно смикалося, поки страхітливе вовче завивання не стихло в далечині.

«Я буду розумним, — думалося йому. — Не таким, як Нюшка. До вовків і близько не підійду».

А життя буде теплим і безпечним, як у щенячій зграї. Якнайдалі від дикого світу, якнайдалі від вовків, у затишному сімейному колі…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Це — наша територія! Наша!

Птахи з цокотом і скрекотом стривожено злетіли з верхівок дерев, а відірване листя закружляло й опустилося на лапи Щасливця. Він стояв напружений і тремтячий, озирнувшись туди, звідки прийшов. Там, у долині, була його зграя. Ні, не зграя — друзі. І несамовите гавкання з того боку могло означати тільки одне: їм загрожувала страшна небезпека.

Страшна, бо він зараз не з ними, і нічим не може їм допомогти. Щасливець озирався, крутився, не знаючи, що робити. Відколи на світанку він пішов від повідкових собак, уже минув деякий час, і пес здолав чималий шлях. Піднявся на пагорб, що височів над долиною, і тепер бачив обриси далеких, загорнутих у туман гір і водночас міг охопити поглядом простір унизу. Майже проминув ліс, і до гребеня гори, куди він прямував, було вже зовсім близько. Він бачив вершину і біг усе завзятіше й швидше, але зараз зупинився і завмер на місці, як те самотнє дерево.

Він повинен допомогти друзям.

Щасливець розвернувся і помчав у той бік, звідки прийшов, а його серце калатало, як навіжене.

«Собако‑Лісе! Не дай їм потрапити у велику біду! Аби лишень встигнути…»

Щасливець летів у долину, перестрибуючи через сухі гілляки й купи опалого листя. Він мав довіряти інстинктам. Адже десь глибоко в ду‑ші відчував, що йому не можна було залишати зграю. Але все ж таки пішов від них, бо він — пес‑самітник, і ось тепер його друзів заскочила біда.

«Хто їх захистить, якщо не я?»

Він чув гнівне гарчання, голоси незнайомих собак, що зливалися з гавкотінням сестри й інших повідкових.

— Це наша земля, наша вода! Геть звідси!

— Тримаймося разом! Стали всі біля мене!

Щасливець швидко вибіг на гребінь невисокого пагорба і враз зупинився перед тим, як помчати донизу.

«Ану, Щасливцю, зачекай… Гарненько все роздивися, що до чого, а тоді — вперед».

Його гострі очі пильно оглядали долину. За густим лісом розляглися широкі пишні луки. Здавалося, це — ідеальне місце для повідкових собак. Мікі мав де полювати, Марта — де плавати, Сонечко, Альфі та Ритка — де ховатися, а Бруно й Белла на таких просторах мали, що вистежувати. Але треба було одразу передбачити, що й іншим собакам сподобається ця місцина. Певно, якась зграя вже осіла в долині ще до них, і тепер стала на захист своїх володінь. Удалечині зблиснула сріблом безкрая водна гладінь; далі за лісом вилася вужем річка — там він і попрощався з повідковими. Щасливець пустився бігти з гори вниз, прямуючи саме туди, до річки.

Злість і страх охопили його, а шерсть на спині настовбурчилася і стала жорсткою, як дріт, від звуків лютого гарчання та валування ворожої зграї. Він розумів, якщо йому зараз вискочити з лісу, то вороги одразу його помітять, тому наближався хоч і поквапливо, але обережно.

І ще, відколи він пішов від друзів, із річкою, схоже, щось сталося. «Якась дивина, та й годі», — подумав Щасливець. А тоді йому пригадалися струмки й озерця біля покинутого міста. Від них відгонило таким самим запахом небезпеки, який він тепер виразно відчував у повітрі. Щасливця охопив страх, він зупинився і роззирнувся. Поверхня води мінилася під огидною зеленою плівкою. А він гадав, що це буде безпечний прихисток! Здавалося, вода тут чиста, прозора і свіжа; але так і було вчора, чи, може, вони тільки так подумали, коли знайшли річку.

Тепер Щасливець виразно бачив отруйну пляму, що тяглася вниз за течією.

«Я привів друзів до отруєної води!»

Невже ніяк не можна втекти від смертельної загрози, яку приніс Великий Гаркун? На цьому боці ріки навіть дерева й кущі над водою були напівмертві, прив’ялі, поламані, неначе пожовані велетенським псом. Коли Щасливець побіг схилом пагорба вздовж струмка, його серце скрушно стиснулося. Якщо Великий Гаркун здатен отруїти навіть це місце, тоді собакам просто немає куди подітися. На них усюди чатує небезпека.

— Забирайтеся геть!

Зловісне завивання розітнуло повітря, і до Щасливця долинуло перелякане дзявкання розгублених собак і пронизливий крик болю. Він помчав униз схилом пагорба, ледь торкаючись лапами каміння. І коли нарешті видряпався з густих чагарників, тоді побачив усе.

Його друзі виглядали безпорадно і жалюгідно перед дикою зграєю, що насідала, — перед гуртом величезних розлючених псів із широко розставленими, напруженими лапами і вишкіреними зубами. Час від часу хтось із них вистрибував уперед і заливисто люто гавкав:

— Зараз ви своє отримаєте, повідкові цуцики!

Потім до нього долинув голос Белли — тихий, переляканий, але все ще хоробрий:

— Нічого, нічого. Тримаймося купи. Сонечку, сховайся за Бруно. Марто, допоможи Ритці.

Щасливець зачаївся в тіні великого валуна, низько пригнувшись до землі, і спостерігав. У ворожій зграї він налічив семеро псів. У його жилах запульсувала кров, і хотілося кинутися в бій, але інстинкти та досвід, здобутий на міських вулицях, підказували, що цього робити не варто. Із полегшенням він усвідомив, що наразі дикі пси не поспішають розпочинати сутичку, а лишень дражнять та ображають Беллиних друзів. Якщо він вискочить зі схованки, то може спровокувати смертельну бійню. Тоді супротивники спробують якнайшвидше розправитися зі слабшими собаками, а потім візьмуться і за нього.

Ось два величезних пси вискочили з ворожої зграї та почали чіплятися до безпорадних Сонечка й Ритки — не кусали на смерть, але дуже залякували, тому малим бідолахам не лишалося нічого іншого, як відсахуватися.

— Виведіть їх із рівноваги, — почулося низьке гарчання котрогось із диких псів. — Стрибо, пильнуй збоку!

Нападник підскочив до Сонечка справа, і вона, зовсім маленька, мусила рятуватися втечею: засквуліла і чкурнула з‑за спини Бруно в густі чагарники. Щасливець пошукав очима собаку, що віддавав накази, але не знайшов.

Він був певен, якби хтось із великих повідкових кинувся тепер на захист Сонечка або Ритки, то ворожа зграя обступила б їх з усіх боків, кусала б і не давала спокою до повної знемоги й цілковитого виснаження оборонців. І якщо б дійшло до справжньої бійки, у якій у діло йдуть кігті й зуби, Белла та її друзі вже не мали б сили чинити опір. Щасливець таке вже бачив раніше, коли настільки ж підлу, але дуже дієву тактику застосовували банди жорстоких вуличних псів, яких він завжди намагався уникати, коли ще жив у місті.

Йому треба заскочити зненацька диких собак, використавши настільки ж підступні та брудні, як і їхні, прийоми.

«Цить, сиди тихо, — сказав він собі. — Будь розумним, як Собака‑Ліс».

Залишаючись у тіні, Щасливець тримався проти вітру і, готуючись до стрімкого наскоку, потроху підкрадався ближче. Тихенько проповз поміж деревами, і коли опинився на самому краєчку чагарників — побачив ватажка ворожої зграї.

Їхнього Альфу.

То був величезний сірий собака, гнучкий, сухорлявий, але м’язистий і сильний. Він не брав участі в сутичці, а лишень віддавав накази зграйникам.

— Не давайте їм спокою! Аби їхні лапи більше не ступили на нашу територію!

Він задер голову, відкинувши її назад, і протяжно хрипкувато завив.

І хоча Щасливець просувався далі, від того звуку мороз сипонув за шкірою, а живіт зсудомило від недоброго передчуття.

«То не собака…»

Не дивно, що підступність дикої зграї була ніби вовчою.

Ще жодного разу Щасливець не бачив когось зі своїх далеких родичів, але з туманних розповідей та напівзабутих казок перед ним поставали бліді вицвілі очі, страхітливі ікла й кудлата шерсть. А ще моторошний голос, який ні з чиїм не сплутаєш. Щасливець колись уже чув такий дуже давно. Від цих спогадів його тілом пробігла дрож.

Отой могутній сірий вожак, певно, напіввовк! Щасливець знав, що є такі собаки, але раніше він їх ніколи не зустрічав.

Двоє великих диких псів не зводили очей з двох найбільших повідкових собак і час від часу позирали на вожака, очікуючи його подальших наказів. Щасливець здогадався, що ці двоє підпорядковуються тільки напіввовкові. Один із них — кремезний, з міцними щелепами, здоровезною шиєю, вкритий густою темною шерстю, уважно стежив за Мартою. Вона ж, як помітив Щасливець, хоча й була найбільшою серед повідкових, але вже накульгувала на одну лапу й залишала на траві кривавий слід, коли робила крок, ухиляючись від нападника.

Інша дика псина — струнка прудкобігунка — кружляла й виверталася навколо місця сутички настільки спритно, що очі Щасливця ледь встигали за нею, а вона водночас ще й примудрялася швидко віддавати накази. Хоч вона й виглядала меншою і тендітнішою від темношерстого собаки, але підлеглі беззастережно виконували її команди.

Мастю та статурою вона нагадувала Щасливцеві Солодуню, разом із якою він урятувався з довголапської Пастки, тоді як решта собак‑бранців загинули.

Але ця прудкобігунка аж ніяк не була такою ж доброю, як Солодуня. Вона без вагань перетворила б усіх повідкових на поживу для ворон, щойно отримала б наказ від свого Альфи.

«Собако‑Лісе, мені так потрібні твоя мудрість і хитрість…»

Щасливець підкрадався далі, напружуючи м’язи і весь час тримаючись проти вітру. Він був уже на відстані кількох собак від місця сутички, але досі жоден із диких псів його не помітив і не відчув запаху. Якщо він зуміє заскочити їх зненацька, то повідкові матимуть змогу відірватися від переслідувачів і накивати п’ятами; так‑так, він зараз вискочить зі схованки і метнеться у напрямку до…

Аж тут Щасливець знову завмер на місці з піднятою лапою. За якихось п’ять стрибків від нього невеликий кремезний собака із запалою грудною кліткою раптом відважно помчав у самісіньку гущу сутички. У Щасливця щось обірвалося всередині.

«Альфі!»

Маленький песик добіг до величезного сірого Альфи і, як укопаний, зупинився перед ним. Задні лапи тремтіли й видавали його страх, але загривок настовбурчився, він оскалив зуби і відчайдушно гарчав. Напіввовк витріщився на Альфі, а той люто загавкотів:

— Відчепися від нас! Відчепися від моїх друзів! І чому це ваша земля? Хто так вирішив?

Якусь мить Альфа ніби вагався: обирав між зневагою і насмішкою.

Далі він відважно гавкав і шалено мотиляв головою, ніби сподівався, що завдяки різким рухам здаватиметься більшим і небезпечнішим.

— Ми лишень шукали собі чистої води — а ви на нас напали! Ви — погані собаки! — погляд Альфі ковзнув у гущавину дерев і зустрівся з очима Щасливця. І тут від настільки приємної несподіванки він ніби став удвічі більшим і заходився ще завзятіше й дзвінкіше гавкотіти. Щасливець майже чув, як у маленькій голові його друга рояться думки:

«Щасливець повернувся… Дуже добре… Зараз ми їм покажемо!»

Щасливець затремтів усім тілом, коли усвідомив, що мимоволі вселив у серце Альфі відвагу, і той повірив у свої сили, у те, що зможе протистояти сіроманцю.

Альфі зморщив морду і вишкірив до напіввовка зуби.

«Ні! Тільки не це!» — майнуло в Щасливцевій голові, і він напружив м’язи, аби стрибнути вперед і втрутитися, однак було вже пізно. Альфі кинувся до велетенського напіввовка. А Альфа навіть з місця не зрушив. Одним помахом важкої лапи він припечатав відважного малюка до землі. Той перевернувся і завмер. Із глибокої рани на животі струменіла кров.

Щасливець заціпенів. Хотілося вити від болю та гніву. Якби Альфі його не побачив, то не нападав би на сіроманця.

«Нащо ти мене вздрів, Альфі? Нащо?»

І раптом земля під лапами Щасливця задрижала і захиталася, від чого вся його шерсть стала дибом. Здавалося, Собака‑Земля розгнівалася так само, як Щасливець.

А тоді — гуп! — і якась сила шпурнула Щасливцем уперед коміть головою — весь світ здригнувся знову. Пес боляче вдарився об землю, перевернувся, але швидко підвівся на чотири лапи й озирнувся, його аж трусило.

«Ще один Великий Гаркун?»

Бійка припинилася, всі собаки присіли, намагаючись встояти на лапах. Дика зграя поглянула на свого Альфу, який якусь хвилину впирався лапами в хитку землю, а тоді завив, що аж кров похолола у жилах:

— Знову це! Усі до мене!

Дерево за спиною Щасливця заскрипіло‑застогнало й почало падати. Він ледь устиг відскочити вбік, як воно бехнулося на кам’янистий схил і покотилося вниз по землі, що тріскалася під лапами у Щасливця. Невдовзі повітря сповнилося болісними зойками величезної кількості дерев, які зі страшним тріском, що нагадував гуркіт грому, гепалися на каміння.

Щасливця охопила паніка, і він щодуху кинувся бігти, не тямлячи, куди і до кого.

Найголовніше — якнайдалі звідси.

Але Гаркун стугонів повсюди — над головою Щасливця і під його лапами. Здавалося, земля пливла з‑під ніг.

«Ні, не роби цього! Досить! Не дай Гаркуну знищити світ…»

Тікаючи, Щасливець озирнувся й побачив, що інші собаки — і дикі, і повідкові — навсібіч розбігалися з місця сутички, засліплені жахом. Зненацька хитка земля репнула й розкололася — просто посередині долини утворилася страшна тріщина. Краєм ока він бачив, як неподалік промайнув жмут світлої шерсті — хтось упав у провалля. Щасливець відвернувся, аби не бачити загибелі собаки. Лишень помітив, як Мікі та Бруно волочать обм’яклого Альфі, а Марта дуже шкутильгає і ледь ухиляється від гілля, що падає.

«Моя зграя!»

Підсвідомо він кинувся їм навздогін, але було вже запізно. Над головою пса заскрипіло, а тоді затріщало чергове велетенське дерево, а коріння полізло із землі, неначе намагалося вирватися на волю.

Щасливець перестрибнув через нього, але незграбно приземлився й одразу відчув різкий біль у передній лапі. Якусь мить він не міг навіть поворухнутися. Коли глянув угору, побачив, як, погойдуючись, величезний стовбур поволі стає на місце. Щасливець вирішив, ніби небезпека минула — аж тут земля знову здибилася, а оте здоровезне дерево почало загрозливо хилитися просто на нього.

Жах охопив тіло пса до самісіньких кісток, а він лежав, дивився на величезний тремтливий стовбур і слухав, як передсмертним зойком скрипить дерево.

Підібгавши лапи, він спробував відповзти на животі.

Не вийшло.

«Ну, все, за мною прийшла Собака‑Земля, — подумав Щасливець і почув, як тріщить та падає могутнє дерево. — Цього разу мені від неї не втекти».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Дерево падало простісінько на Щасливця. Він чув, як тріщало гілля, відчув уже подув повітря, ще мить і…

Щасливець помітив гострий виступ скелі, що нависав неподалік. Зібравшись з останніми силами, він дістався краю валуна, сповз із нього та шмигнув під уступ. Причаївся в укритті і тремтів, як те цуценя під животом мами‑собаки.

Здавалося, нескінченно довго лунав страхітливий гуркіт, коли дерево все ж таки нарешті гримнуло на землю і розтрощилося об каміння, поламавши гілля об виступ скелі, а кора та тріски, ніби після вибуху, розлетілися навколо Щасливця. Він здригнувся, відчувши, як гостра скалка простромила його бік, але знав, що рухатися не можна. Хай би як йому хотілося тікати, у жодному разі не можна залишати своєї схованки.

«Собако‑Земле, найдобріша, наймиліша, — благав він, — змилостися наді мною».

Потроху оглушливе тріщання та стугоніння поваленого дерева відлунювало дедалі тихішим стогоном, а потому і зовсім стихло. Було тільки чути, як сиплеться‑шурхотить хвоя. Нарешті скеля під Щасливцем припинила здригатися. Собака‑Земля також перестала гарчати.

Хоча Щасливець і далі тремтів, але почав потихеньку виповзати зі своєї схованки, продираючись крізь густе гілля й цупке листя мертвого дерева. Стовбур був завтовшки із шумоклітку, і по Щасливцевій спині пробіг крижаний холод, коли подумав, що це дерево ледь не впало просто на нього. «Воно б мене розчавило… Я був би вже разом із Собакою‑Землею».

Щасливець лизнув ушкоджену лапу, біль поступово вщухав. Із полегшенням пес відчув, що може йти. Ще не загоїлася рана, отримана під час першого Великого Гаркуна, як він знову шкутильгає. Такого йому не треба.

Схили навколо зяяли вирвами та ямами; здавалося, що то якийсь велетенський собака роздер їх гострими кігтями й подався геть. Охоплений страхом, Щасливець обережно намацував лапами нерівний схил — рухатись швидше він не наважувався. Та коли дістався місця недавньої сутички, уже впевненіше подріботів по рівній землі.

Повітря було наповнене мішаниною запахів: вологою, зраненою землею, корінням, кров’ю, розчахнутими деревами. Але найсильніше відчувався собачий страх, хоча навколо — ані душі, усі пси давно повтікали з поля битви. Щасливець нашорошив вуха й озирнувся, сподіваючись угледіти когось зі своєї граї.

«І куди це вони поділися? Чи встиг мене ще хтось побачити? Чи тільки бідолашний Альфі?»

Щойно Щасливець подумав про маленького Альфі, пошматованого і скривавленого, як до нього долинуло жаске жалісне скавуління, тож він здригнувся і насторожився. Так міг стогнати тільки собака — покинутий, поранений, геть безпорадний.

Щасливець стривожено озирався. Звідки б оте скиглення могло долинати? Здавалося, хтось мав би бути зовсім близько, але довкола — нікогісінько, жодного собаки.

Він оглядався навсібіч, а тоді побачив глибоку тріщину в землі. Холодний жах пронизав усе його тіло, коли пригадав світлий жмут собачої шерсті, що зник у розколотій землі.

«Собака‑Земля проковтнула живого пса!» — майнула здогадка. Видно, у такий спосіб дала знати, наскільки вона розгнівалася через їхню бійку. Напруживши лапи і тремтячи всім тілом, Щасливець позадкував від провалля. Якщо Собака‑Земля так розсердилася через недавню криваву сутичку, то хто знає, що викличе в неї лють наступного разу, на кого вона спрямує свій гнів?

Треба триматися якнайдалі від тріщини в землі. Щасливець не знав того бідолашного пса, який потрапив у розколину і тепер жалібно скавулів. То не був котрийсь із повідкових — він би впізнав кожного з них, навіть здалеку. Тому в ущелині скимлить чужий — хтось із ворожої зграї.

«Нікому з них не можна довіряти. Чого б це мені рятувати чужаків?»

Щасливець тремтів. Якась невідома сила, якій він не міг протистояти, тягла його назад. Пес підняв вуха і прислухався. Розпачливе, благальне скиглення сколихнуло недавні спогади. А ще запах… такий до болю знайомий, але його важко було розрізнити в цій мішанині після Великого Гаркуна.

Щасливець люто струснув головою. Ні, він не залишить собаку в біді! Нехай то буде друг чи ворог. Щасливець не буде справжнім собакою, якщо покине іншого пса напризволяще, на жахливу смерть! Як же це… любила казати мама? Собаки — шляхетні і знають, що таке честь. Він не зрадить собачому духу.

Тяжко зітхнувши, Щасливець почав обережно підкрадатися до краю провалля. Усередині — пітьма, але ось його очі після яскравого сонячного світла вже звиклися з темрявою, і він розгледів обриси зіщуленого на дні собаки.

Ота прудкобігунка.

Одна з посіпак напіввовка, що бігала туди‑сюди під час сутички й віддавала накази. Тепер вона заклякла на вузькому виступі скелі й тремтіла від страху. Її морда лежала на краю виступу, а широко розплющені очі втупилися в чорну безодню. Почувши чиркання кігтів Щасливця на краю провалля і шурхіт камінців, що посипалися згори, вона підвела голову. Дивилася на нього застиглим поглядом.

А Щасливець від несподіванки аж відсахнувся.

Солодуня!

Його подруга з‑за колючого дроту… його посестра, що врятувалася з ним із Пастки…

Після того як Солодуня покинула Щасливця й вирушила на пошуки зграї, до якої можна було б пристати, він не раз думав про неї, гадав, як склалася її доля, чи вижила вона.

А вона вижила і знайшла собі зграю — дику зграю!

І зараз саме вона скімлила й приречено кліпала очима під яскравим сонячним світлом, що лилося на неї згори. Аж тут, упізнавши Щасливця, тоненько заскавучала від подиву.

— Що ти тут робиш? — одночасно запитали вони, а тоді якийсь час здивовано дивилися одне на одного.

Першим отямився Щасливець:

— Зачекай, Солодуню. Спочатку треба тебе звідти витягти.

Вона притискалася до кам’яної стіни й тремтіла.

— Як ти мене витягнеш?

Щасливець зробив боязкий крок ближче до краю провалля. Він хотів припасти до землі, щоб ліпше побачити Солодуню, але з‑під його передніх лап посипалися дощем дрібні камінці — поцокотіли в безодню. «Назад!» Щасливець спритно відскочив, а шерсть на його спині настовбурчилася.

— Ти не так уже й глибоко впала. Чи змогла б ти вчепитися кігтями за край виступу та підлізти вгору?

— Заледве, — заскиміла Солодуня. — Почну видряпуватися і не втримаюся… Бачиш, як усе сиплеться…

— Я тобі допоможу. Ану спробуй.

Повільно, дуже обережно Солодуня підвелася на лапи і на крихітному виступі скелі скрутила своє довгасте тіло в коло так, ніби збиралася лягати спати. Її хвіст опинився між лапами, гладка блискуча шерсть тремтіла від страху. Нерішуче вона стала на задні лапи, а кігтями передніх дотяглася до верхнього краю розколини.

— Дуже добре! Тепер відштовхуйся задніми лапами. І підтягайся! Ти зможеш, Солодуню, підтягайся…

Помалу прудкобігунка підтягнулася вгору, щосили чіпляючись задніми лапами за стіну розколини та відштовхуючись. Раптом вона посковзнулася й нажахано заскавуліла, але Щасливець миттєво вчепився зубами в її загривок, низько схилившись в ущелину, і потягнув її до себе, благаючи Собаку‑Землю не дати їм зсунутися в провалля разом. Тепер він не міг підбадьорювати, а тільки тягнув угору, відчуваючи щелепами, як вона пнеться й чеберяє лапами.

Аж тут з‑за спини долинув тривожний звук, який Щасливець одразу впізнав. Зловісне, несамовите скрипіння дерева. Він розпачливо загарчав і щосили потягнув Солодуню на себе, а вона востаннє потужно відштовхнулася задніми лапами. І ось нарешті прудкобігунка видерлася нагору, а Щасливець уже відкинув її вбік, бо похилене дерево страхітливо застогнало й за мить із тріскотом рухнуло на землю.

Вони стояли; від перенапруження і полегшення хапали ротом повітря. Щасливець кліпав очима і важко хекав, аж поки не віддихався, серце гупало й гупало, мало не вискакуючи з грудей.

А потім вони обоє вискнули від щастя, почали стрибати, перекидатися і вилизувати одне одного та галасувати, пирхаючи й радісно гавкаючи.

— Ми перехитрили другого Великого Гаркуна! — вигукнув Щасливець.

— Так! Тобі, Щасливцю, таки щастить! — не вгавала Солодуня.

— Я вже не сподівався тебе побачити!

— І я не думала, що зустріну тебе, впертий самітнику! — вона ніжно вхопила зубами його за шию.

— Солодуню… — Щасливець дещо відсторонився від неї, пригадавши, як побачив її під час сутички, коли в лютій, жорстокій псині не впізнав своєї подруги. — Чому твоя зграя напала на… на тих собак?

Солодуня лишень зневажливо гавкнула:

— На яких? А, на тих. Та хіба вони собаки? Ти їх добре бачив? Не розумію, як ті дурні щенята наважилися зайти на нашу територію!

— Саме тому я й питаю, — Щасливець відвів погляд і стурбовано облизався. — Вони геть не вміють битися, це точно. Твоя зграя… аж занадто на них напосідалася, — він ледь не бовкнув: «Була до них надто жорсткою».

І він мало не заскавучав від досади, коли зауважив, що вдає, нібито ті собаки для нього чужі.

«Невже я їх соромлюся?»

— Повідкові цуцики, — прогарчала Солодуня. — Навіть не знаю, що вони тут забули. Але тепер уже довго не зазіхатимуть на територію справжніх псів. Буде їм наука.

«А я ще переймався через неї, — пригадав собі він. — Непокоївся, що вона занадто лагідна і не пристосована до життя в новому світі. Невже це та сама прудкобігунка, яка панікувала від вигляду мертвого довголапого?»

Піймавши розгублений погляд Щасливця, Солодуня енергійно закивала головою:

— Так‑так, вони отримали гарний урок. Повідкові тепер сидітимуть тихо, бо знатимуть, що на них тут чекає. Для них це ще й непогано, і для нас добре.

— Гадаю, ти правильно кажеш, — заскімлив Щасливець, відчувши, як почуття сорому підступає йому до горла.

«Це я привів їх сюди, і це моя провина».

— Аякже, — сказала Солодуня. — І правильно я зробила, коли подалася шукати собі зграю! Ох, як же я сумувала за тобою, Щасливцю… Але потім знайшла саме таку зграю, яку хотіла. Сильну, організовану… — вона замовкла й нахилила голову. Запитально поглянула на Щасливця: — А чому ти опинився так далеко від міста? Думала, ти залишився там.

— Не міг я в місті залишатися, — відповів він. — Воно стало надто небезпечним. Ти правильно говорила.

Вона жартівливо тицьнула його носом:

— Я завжди правильно говорю.

Він ніжно лизнув її морду.

— Із міста я пішов зі зграєю, — повідомив він, але не сказав, із якою саме, — і якраз залишив їх, щоб знову стати самітником, аж тут почув, як хтось б’ється. — Він похнюпив голову і сумно коротко вискнув: — Собаки билися одне з одним! А ми щойно пережили Великий Гаркун! Мені здалося це… дивним. Ось я і підійшов подивитися, — він замовк, бо вирішив, що й так забагато розповів.

Солодуня запитально подивилася на нього:

— То ти був зі зграєю? Мені завжди здавалося, що ти не любиш зграйного життя! Думала, тому ти і не хочеш іти зі мною…

— Трохи не так, Солодуню, — він завагався, не знаючи, як їй пояснити.

Солодуня мовчала, дивилася на землю між лапами. Коли ж підвела голову, то в її очах зблиснула образа і гнів.

— Ти казав, що «самітник», казав, що хочеш вільного життя!

Щасливець тепер шкодував за все, що він наговорив Солодуні в місті, коли відмовився піти разом із нею.

— Я не був у зграї, — наче виправдовувався він. — Тобто, не був по‑справжньому. Просто так склалося. Майже випадково. Вони не знали, як їм жити і що робити далі, тому я й пристав до них. Зовсім незнайомі собаки, але їм була потрібна моя допомога. Я б і тобі допоміг, якби ти не втекла й не покинула мене в місті.

— Я не хотіла від тебе йти! — сказала тихенько Солодуня. — Але ти казав, що залишаєшся в місті. А я потребувала зграї. Шкода, Щасливцю, що ти мене не розумієш.

Усередині його ніби засудомило. Насправді він розумів її набагато краще, ніж вона думала.

— Ти знайшла свою зграю. І в ній тобі добре. Під час сутички зграйники тебе слухалися, виконували всі накази.

— Так, я швидко почала верховодити, — дещо неохоче погодилася Солодуня. — Та ти знаєш, як то буває в зграї. Там усе швидко змінюється.

Щасливець підвів голову і принюхався до вітру, що знову повіяв після зловісного затишшя, яке залишив по собі Великий Гаркун. У повітрі виразно відчувалися запахи життя і смерті.

— Мені час в дорогу, Солодуню.

— Знову йдеш? І куди тепер?

Щасливець замовк, міркуючи, як відповісти на запитання. Йому страшенно хотілося побачити Беллу та друзів, дізнатися, як там почувається Альфі. Але хіба він міг про це розповісти Солодуні? Адже він нібито їй уже повідомив, що не має жодного стосунку до тієї безпорадної зграї, з якою вона билася. Тому зізнаватися тепер у чомусь іншому вже не міг.

Солодуня тицьнула носом у його плече:

— Чому б тобі не піти зі мною, Щасливцю? Ходімо до моєї зграї. Ти познайомишся з моїми зграйниками. Вони тобі сподобаються. І вони полюблять тебе, бо ти врятував мені життя.

— Ну, не знаю…

— Щасливцю, ти не виживеш сам один! А що як новий Гаркун тебе схопить, і поряд нікого не буде, щоб допомогти… ну, як ти мені допоміг. Бачиш, скільки всюди отруєної води! Де знайдеш чисту воду? Ходімо зі мною!

Щасливець затремтів, але майже одразу струснувся, аби прудкобігунка нічого не помітила.

— Вибачай, Солодуню. Я хочу бути самітником.

— У такий час собаки повинні триматися разом! — відказала вона, задерши морду догори. — Ти — сильний і розумний! Ти будеш у великій пошані! Не марнуй свого життя! — голос Солодуні став майже розгніваним, а тоді раптом геть подобрішав: — Побачиш, тобі в нас буде добре.

Щасливець відвів погляд, колишня впертість уже повернулася до нього:

— Мені найліпше самому.

Солодуня нахилила голову:

— Ну що ж, бачу, мені тебе не переконати. Тоді бувай здоровий і нехай щастить. Бережи себе.

— Обов’язково! — Щасливець почимчикував від неї, але вже невдовзі відчув такий великий жаль, що не зміг утриматися й озирнувся.

Прудкобігунка вистрибом бігла розбитою долиною, легко перестрибуючи через повалені дерева. Спогади хвилею накотили на Щасливця: ось із холодної Харчевні стрілою вилітає Солодуня, бо страшенно перелякалася мертвого довголапого, а навколо міські руїни. Тоді вона бігла так само граційно, але все решта було геть іншим. Тепер вона високо тримала голову, а вуха стояли сторчма. Її шерсть аж вилискувала, а м’язи, що вигравали під шкурою, свідчили про силу та витривалість.

Щасливцю страшенно схотілося загавкати їй услід і покликати із собою. Прудкобігунка стала б великою підмогою у Беллиній зграї. А що, коли він більше ніколи не побачить її? Він так сумуватиме за Солодунею…

Але було вже запізно щось робити. Солодуня зникла з поля зору Щасливця — і йому годі її наздогнати. Тому нічого не залишалося, як податися на пошуки зграї повідкових собак.

Він біг підтюпцем і шкурою відчував холодний подув страху. «З ними все добре, — вмовляв себе подумки Щасливець. — Вони вижили після першого Гаркуна. То мали б вижити й після цього…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливцеві досить легко вдалося вистежити за слідами Беллу і її зграю у потрощеній долині. Потрібно було лишень іти за краплями крові, які Альфі й Марта залишали на траві. Від її металічного запаху в Щасливця холонули кістки й м’язи; моторошний страх гнав його вперед, тож він перестрибував через тріщини в землі та продирався крізь густе гілля повалених дерев.

«Нічого, — міркував він, — долина швидко відновиться. На місці повалених дерев виростуть молоді деревця, а тріщини і ями вкриються свіжим мохом, травою і квітами; рани, завдані лихом, потроху загояться.

На відміну від міста, яке нездатне самостійно зцілитися».

Застрибнувши на товстий сосновий стовбур, Щасливець побачив річку, що тепер виднілася вже зовсім близько. Так само, як на поверхні струмків біля міста, на її поверхні з’явилася отруйна різнобарвна мінлива плівка. За дуже короткий проміжок часу, відколи він покинув Беллину зграю, отрута встигла розповзтися аж сюди. У Щасливця защеміло серце. Може, він даремно сподівається на швидке відновлення долини…

Похилий берег різко опускався до річки, течія оголила коріння дерев, і воно тепер стирчало з ґрунту, звисаючи над водою і утворюючи печери. В одній із них сиділи, притулившись одне до одного, семеро повідкових собак; їхні загривки настовбурчися від страху.

— Усе буде добре, — казала Ритка, зализуючи роздерту Мартину лапу. — Лишень багато не бігай, і рана загоїться.

Кремезний Бруно стояв поруч з Альфі, що нерухомо розпростерся на землі. Сонечко дивилася на маленького песика й тремтіла.

— Йому потрібно до лікаря! — скімлила білявка. — І куди поділися мої довголапі, куди? Вони б підказали, де знайти лікаря.

— Нема їх більше, — Мікі заспокійливо лизнув її, але його боки задрижали.

Ритка поглянула вгору й помітила постать собаки. Її очі округлилися, і вона злякано загавкотіла. Решта повідкових сполошилися, схопилися на лапи й заметушилися, готові кинутися навтьоки. «Певно, подумали, що я з дикої зграї», — здогадався Щасливець. Він заспокійливо загарчав і вийшов з густої тіні, аби вони його краще бачили.

— Це я, — гавкнув до них пес.

У їхніх очах читався страх, шерсть наїжачилася, але Белла підняла вуха та кинулася йому назустріч — і ось уже мордою тулилася до брата.

— Повернувся!

— Щасливець! — інші собаки також подріботіли до нього, повискуючи й облизуючи його — всі, окрім Бруно. Він залишився стояти біля Альфі, і було чути його бурчання:

— Трохи запізно для геройського повернення, Щасливцю.

Сонечко й Ритка ще кілька разів підстрибнули, аби лизнути Щасливця в ніс, але їхня радість швидко минулася. У печері знову запанував смуток. Запах крові перебивав отруйні випари з поверхні річки. Повільно Щасливець підійшов до місця, де Альфі лежав з напівзаплющеними очима, ледь дихаючи. Його боки майже непомітно піднімалися й опускалися.

— Щасливцю, — заскімлив Мікі, — чи зможемо ми тут чимось зарадити?

Вони всі замовкли, а Щасливець узявся оглядати рану маленького друга. Шкіра була глибоко роздерта, і з неї видніли криваво‑червоні, блискучі м’язи, які він зазвичай бачив на пораненій здобичі. У нього в грудях усе похололо.

Альфі вичавив із себе слабке скавчання, але бідолаха не мав сили, аби підвести голову й привітати Щасливця. Пісок під ним був просочений густою, темною кров’ю, проте зараз вона вже не струменіла з глибокої рани на плечі, а сочилася тоненькою цівкою.

Щасливець на мить зажмурився, збираючись сказати страшну новину.

— Рана в нього вже майже не кровоточить! — у писклявому голосі Сонечка чулася слабка надія, а у Щасливця краялося серце.

Він лизнув її мордочку.

— Сонечку, — мовив він, — ми вже нічим не зрадимо Альфі.

— Але… — завагалася Ритка.

Щасливець дивився їй у вічі, його серце стало важким, мов камінь.

— Крові нема, бо Собака‑Земля вже майже всю її забрала. Бачили його очі?

Марта боязко підійшла до Альфі.

— Вони такі каламутні… ніби нічого не бачать.

— Дух Альфі покидає тіло. Він уже зливається з усім, що нас оточує, — Щасливець поглянув на маленького друга, чий бік ледь здіймався, коли він зрідка робив невпевнений вдих.

Повідкові знову замовкли, і стало геть тихо, а Марта лягла поряд з Альфі та притулила свій ніс до його морди:

— Бідолашний мій друже!

— Так нечесно! — заскімлила Сонечко, підводячи благально очі на Щасливця. А тоді скорботно завила: — І чому саме з ним це мало статися?

Щасливцю хотілось відвести погляд, але він знав, що так не годиться робити; його друзі сумували. Він мусить бути сильним.

Белла задерла морду й заскавуліла, потім до неї приєдналися Мікі та Ритка, і невдовзі вся зграя вже гучно завивала. Навіть завжди незворушний Бруно дав волю своїм почуттям.

Щасливець опустив голову й ніжно лизнув морду Альфі.

— Він був майже щеням, — тихо сказала Марта.

Щасливець по черзі облизував своїх друзів, відчайдушно намагаючись хоча б трохи полегшити їхній смуток.

— Ми просто більше не зможемо бачити Альфі, от і все. Але він залишиться з нами, навколо нас — у повітрі, воді, землі.

Сонечко відсахнулася від Щасливця, а він тільки здивовано кліпнув.

— А що мені з того? — гавкала вона. — Хочу, щоб Альфі був тут! У своєму тілі. З усіма нами!

Щасливець не знав, що їй відповісти. Попри свої втішні слова про дух Альфі, що перейде у довколишній світ, він добре розумів, як почувається зараз Сонечко. Болісні спогади знову стиснули його груди: ось Альфі, збадьорений його поверненням і бажаючи показати свою відвагу перед ним, хоробро підскочив до напіввовка і поплатився життям.

«Альфі, Альфі, — журився Щасливець. — Ну, чому саме тоді я потрапив тобі на очі?»

Він знову повернувся до пораненого юного собаки, нахилився і дуже ніжно лизнув його в ніс. Альфі більше не дихав. Белла підійшла до завмерлого песика й тицьнула мордою у вушко. Решта повідкових з’юрмилися навколо неї.

— Я сумуватиму за тобою, Альфі, — заскиміла Ритка.

— Усі ми сумуватимемо, — Мікі ніжно та обережно штовхнув хвіст Альфі. — Легкої тобі дороги, друже.

— Легкої дороги в інший світ, — додала Сонечко, і її скавучання сповнилося великої скорботи та неймовірного суму.

Щасливець зробив крок назад, а друзі по черзі підходили до померлого, аби попрощатися. Псу хотілося, щоб вони побачили, як дух життя залишає тіло Альфі. Їм стало б легше, якби змогли розгледіти, як він підноситься у верхів’я дерев, у повітря, а тоді лине аж до хмар. Усім відлягло б від серця, якби вони стали свідками його останньої мандрівки.

Але натомість перед ними лежало маленьке бездиханне тіло, розпластане на сухій землі; і над ним витав ледь відчутний запах смерті. Всередині Альфі не було більше ані дихання, ані духу, ані життя. Щасливець ліг на живіт і приєднався зі своїм тужливим завиванням до загального скорботного хору.

Сонечко мала рацію: так нечесно.

І він зрозумів, що Солодуня слушно сказала, що він багато чого ще не знає про життя в зграї, про тамтешні порядки і звичаї. Мусила існувати якась церемонія, пов’язана зі смертю собаки, — у цьому Щасливець був упевнений. Одначе не мав анінайменшого уявлення про те, якою вона має бути або як її проводити. Коли в місті помирав пес‑самітник, то приходили довголапі і кудись його забирали. Можливо, йому треба було таки розпитати Солодуню про життя в зграї? Так, він багато чого ще не знав.

Щасливець нерішуче звівся на лапи:

— Гадаю, найкраще — найправильніше — залишити Альфі тут. Коли Собака‑Земля буде готова, вона сама забере його тіло до себе.

— Як? Залишити його тут самого? — вигукнула Сонечко з обуренням. — Я його не покину!

— У жодному разі так робити не можна, — здригнулася Ритка. — Якщо покинемо Альфі, то ворони і лисиці його просто з’їдять. Не маємо права так робити!

— Ритка правильно каже, — погодився Мікі. — Коли помирає собака, то довголапі його ховають — іноді вони кладуть квіти або каміння на його могилу. Так і нам варто зробити.

— Так роблять довголапі, — пробурмотів Щасливець, але дуже тихо, ніби сам до себе. Йому не хотілося засмучувати друзів, які далі міркували та діяли як повідкові, коли доходило ось до таких питань.

— Ритка, Сонечко й Мікі правильно кажуть, — Белла залізла на найближчий камінь і пильно подивилася кожному у вічі. Вона була схожа на справжню вожачку зграї. — Ми поховаємо Альфі так, як би це зробив його довголапий.

Щасливець із подивом зауважив, що скорбота ніби потроху залишала повідкових собак. Вони кивнули одне одному, обтрусилися й підняли голови. «Ага, — подумав Щасливець. — Те, що підходить для диких собак, не завжди підходить для повідкових. Альфі не соромився того, що жив у довголапих. І його друзі роблять усе так, як цього хотілося б самому Альфі».

І тут Щасливець уже почав сердитися на всіх собачих духів.

«Собако‑Річко! Собако‑Лісе! Небо‑Пси! Невже ви не могли йому допомогти? Чому ви не захистили хороброго песика від того жорстокого напіввовка?

Альфі ж був таким маленьким…»

Неподалік від берега земля виявилася м’якшою, і Щасливець енергійно взявся рити яму разом із Беллою, Мікі та Мартою. Це не забрало в них багато часу.

«Марта добре сказала, — думав Щасливець, і горе розривало йому груди. — Альфі був ще майже щеням. Як усі щенята, був безрозсудно відважним…»

Собаки, мабуть, обрали найкраще місце для Альфі. Якщо його душа перейде в ці дерева, в оцю прохолодну широку долину, то Альфі буде щасливим. І навіть річка згодом знову стане кришталево чистою.

— Хотіла б покласти біля нього ще м’ячик… — прошепотіла Ритка. — Той, що він виніс із… який виніс із…

— Із зруйнованого будинку своїх довголапих. Коли будинок завалився, і він мало не загинув, — очі Белли світилися смутком. — Тоді ми змогли його врятувати. О Небо‑Пси, чому ви не дозволили нам урятувати його сьогодні?

— Нема в нас того м’ячика, — прогарчав Бруно. — Щасливець сказав нам повикидати всі речі довголапих, — у його голосі пролунали сердиті нотки, але в запахові від великого пса Щасливець не відчував якоїсь злості. У такий спосіб Бруно намагався приховати свій гіркий розпач.

Щасливець ніби аж зніяковів, пригадавши своє рішення. Тоді він був переконаний, що чинить правильно, але тепер усе постало в іншому світлі.

— Собако‑Земле, ми подбаємо про нього, — сказав він, але якось збентежено. Його слова пролунали немов порожня обіцянка, навіть для самого себе.

Марта щелепами схопила тіло Альфі та підійняла із землі — робила це повільно й обережно, хоча бідолашний песик не міг відчути жодного болю. Він був дуже легенький, тому Марта, навіть із пораненою лапою, несла його без зайвих зусиль. Вона обережно поклала бездиханне тіло в яму, а тоді решта собак заходилися засипати могилу, аж поки Альфі не зник під шаром землі. Невдовзі вони мовчки дивилися на осяяне призахідним сонцем місце останнього спочинку друга.

— Я його тут не залишу, — заплакала Ритка.

— Як я тебе розумію, — промовив Щасливець і з подивом збагнув, що він і справді її розуміє.

— Може, таки залишаймося тут, — запропонувала Белла. — Хоча б допоки Собака‑Сонце не повернеться на небо?

— А що, коли раптом прийдуть оті трикляті пси? — запитала Сонечко, боязко торкаючись лапою до свіжої землі над Альфі.

Щасливець захитав головою:

— Вони повтікали від Гаркуна. Гадаю, ми зможемо переночувати разом з Альфі.

— Правильно, — тихо сказав Мікі. — Сторожуватимемо його цілісіньке несонце. Отак і попрощаємося з Альфі!

Щасливець лишень кивав головою і відчував, як щось стискає йому горло, не дає вільно дихати.

— Так буде добре, — сказала Сонечко, глипнувши вгору на більших собак. — Правда ж?

Мікі ніжно лизнув її шию, а потім тричі дряпнув кігтями по землі. Схиливши голову, він доторкнувся носом до розритого місця.

— Собако‑Земле, — заскимів він, — подбай про нашого друга! — а тоді задер голову до неба й почав завивати.

Його голос був настільки жаским і розпачливим, що Щасливець затремтів усім тілом. Тоді інші собаки, піднявши голови, і собі заходилися вити.

— Собако‑Земле, подбай про Альфі.

— Збережи його для нас!

— Нехай його дух спочиває у спокої!

Щасливець дивився на них у шанобливій тиші. Такого він раніше ще ніколи не бачив і не все розумів. Може, раніше такого й не було, але після Великого Гаркуна собаки змінилися разом з усім світом.

Небо швидко темніло, і скорботний горбик над Альфі ховався в дедалі густішу тінь, а завивання тривало. То був найдивніший ритуал, який Щасливцеві коли‑небудь доводилося бачити, але він мусив визнати, що йому все ж таки стало трохи легше. Він не сумнівався, що Белла та її друзі також відчули полегшення. Було щось утішне в тому, аби урочисто передати Альфі під захист Собаки‑Землі.

Щасливець зробив ритуальне сноколо, потім улігся, поклавши морду на лапи. Заплющив очі. Скорботне завивання було тепер майже заспокійливим…

Раптом він розплющив очі, відганяючи дрімоту; його шерсть наїжачилася.

Уже майже засинаючи, встиг подумати про щось інше, пов’язане не зі скорботою, а з моторошною загрозою. Йому пригадалося минуле. «Якесь завивання…»

Ні, це його друзі, що оплакують Альфі.

Щасливець знову заплющив очі і дозволив сну взяти себе в міцні обійми.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець відчував на спині лагідне сонячне проміння. Після нічної прохолоди було приємно йти та ніжитися в теплі.

Вони з Беллою прямували вгору проти течії річки. Обоє тривожно поглядали на воду; зловісна різнобарвна плівка на поверхні в оцю ранкову пору надавала річці дивної краси.

— Нам треба гарненько все тут розвідати, — сказала Белла, щойно Щасливець почав потягуватися після сну. — Бо ті вчорашні пси можуть вештатися десь поблизу.

Щасливець відчував, що сестра розпочала розмову не просто так. Адже навіщо їй тоді відходити від решти собак.

Вона щось мала на думці.

— Розкажи, як то все сталося вчора, — попрохав Щасливець. — Я почув звуки сутички, коли був уже далеченько від вас.

Белла зітхнула.

— О, то був жах. Якщо чесно, я не певна, що ми змогли б уникнути тієї бійки.

— Але як ви натрапили на диких собак? Як усе почалося?

— Марта першою їх помітила, — Белла зупинилася і зморщила ніс від огидного запаху річкової води. — Вона пішла до річки, хотіла поплавати, але побачила, що отрута дійшла до нас і продовжує поширюватися далі. Вона прибігла і про все нам розповіла. Дуже стривожена і засмучена. Ти ж знаєш, з якою любов’ю вона ставиться до Собаки‑Річки.

Щасливець тільки гавкнув на знак згоди:

— Я помітив, що вода отруєна, щойно побачив річку. Для нас це дуже погано.

— Так, — Белла знову зітхнула. — Ми одразу зрозуміли, що тут нам залишатися не можна. І вирішили, що в такій великій і родючій долині десь мусить бути чиста вода. Тому й узялися її шукати.

— І знайшли?

— Недалеко звідси є місце, де дуже багато води. Я ніколи ще не бачила стільки води в одному місці — не думаю, що хтось із наших зграйників таке зустрічав. Щасливцю, воно схоже на ставок у парку для собак, але значно більше, а вода — тиха й спокійна.

— Ага, озеро, — підказав Щасливець. — Ну, і що було далі?

— Спочатку ми боялися пити цю воду, бо раніше такого ніколи не бачили. Але нас мучила спрага. Марта зайшла першою у водоймище, а за нею — Бруно, а тоді вже всі ми опинилися у воді, хлюпалися й пили досхочу. І я навіть подумала: нарешті наші біди скінчилися.

— Ви що, не розуміли, що зайшли на чиюсь територію?

— Ні, — винувато прошепотіла Белла з похнюпленою головою й опущеними вухами. — Ми навіть не думали про таке, допоки не зустріли вартового. Він був один і так само дуже здивувався, коли нас побачив. І цей довгоногий пес помчав щодуху. Ми добре чули, як він гавкотів, здіймаючи тривогу. А за якусь мить прибігла ціла зграя.

— І вони на вас напали?

— Та не одразу, — Белла замовкла, лягла на живіт і сумовито лизнула лапу. — Я намагалася з ними поговорити. Запитала, чи можемо ми пити з озера, чи не погодяться вони поділитися з нами водою. Там її було стільки! Більше, ніж потрібно навіть для найчисленнішої зграї!

Щасливець зажурено похитав головою:

— З ними просто так не домовишся.

Белла роздратовано загарчала:

— Але ж я не могла взяти і просто від них дати драла, розумієш? Якби ми повернулися й почали пити воду з отруєної річки, то моя зграя померла б. Знову спробувала з ними домовитися. Я дуже старалася!

— Знаю, Белло, — Щасливець гнівався на диких псів, яким начхати на біду інших собак, бо для них головне — своя зграя.

Белла сердито постукала хвостом по землі.

— Але що більше я їх умовляла, то злішими ставали ті собаки. Здавалося, їх дратувало навіть те, що я наважилася їх просити. А тоді їхній вожак наказав напасти на нас, і вони накинулися зусібіч. Спочатку ми тікали, а коли дісталися отруєної річки, то зупинилися — далі вже не було куди бігти.

— Якраз у цей час я і прийшов, — мовив Щасливець і лизнув її ніс. — Побачив бійку здалеку, а почув ще раніше. Хотів вам допомогти, але знав, що треба діяти обережно. Якби я отак раптом вискочив зі схованки, то тільки б вам нашкодив. Аж тут Альфі… — йому до горла підступив клубок розпачу, голос зірвався, і він замовк.

«Якби я був там і вступив у сутичку разом із ними, то чи вдалося б мені уникнути бійки? Може, й Альфі лишився б живий?»

Щасливець ніяк не міг позбутися думки, що якби він був на місці Белли і наштовхнувся на отих злючих собак, то вчинив би зовсім інакше. Він не продовжував би суперечку з напіввовком після того, як той відмовив. Беллі треба було негайно відступити і придумати щось інше, бо протистояти вожаку дикої зграї означало лише наразитися на криваве побоїще.

Можливо, йому не варто було вертатися. Він знав, що інші так не думають, але… Великий Гаркун все одно зупинив би бійку і без його допомоги, але якби Альфі не побачив Щасливця, то, може, і не наважився б на свій необдуманий вчинок і не накинувся б на вожака дикої зграї. Щасливець продовжував винуватити себе в смерті Альфі.

— Ходімо, — сказав він нарешті. — Треба повертатися до наших.

Белла з похнюпленою головою та опущеними вухами повільно звелася на лапи, і вони обоє пішли в напрямку тимчасового табору зграї. Ще недавно яскравий і сонячний ранок раптом збляк і спохмурнів. Тепер Щасливець уже ніби й шкодував, що причепився зі своїм розпитуванням про криваву сутичку.

Вони побачили повідкових, і Щасливець одразу подумав, що йому багато чого ще потрібно навчити Беллиних зграйників, бо їм дуже бракує досвіду бувалого міського собаки. А тим часом Мікі жадібно хлебтав воду з майже висохлої, вилизаної аж до болота, дощової калюжі.

Щасливець відігнав його носом.

— Не можна пити з калюжі.

Мікі присоромлено опустив вуха.

— Щасливцю, свіжої води нема, — відповів він. — Ліпше пити з калюжі, ніж з отруєної річки.

Щасливець задумливо схилив голову. Мікі, мабуть, був правий.

— Ми не можемо покладатися на дощ, — боязко мовив він і лизнув вологу землю. — Собака‑Земля хутко випиває дощову воду, а те, що залишається, швидко псується.

— Марта поранена, — зауважив Мікі, дивлячись на велику собаку‑водолаза, яка обережно зализувала рвану рану на лапі. — Вона далеко не зайде.

— Я знаю, як бути! — підстрибнула Ритка й енергійно замахала хвостиком. — Пам’ятаєте, як ми колись робили дари Небо‑Псам? Зробімо таке саме підношення й Собаці‑Річці! А раптом вона очистить для нас воду, якщо її задобрити.

Маленька собачка підняла голову й висунула язик. Вона дуже тішилася, що придумала таку ідею, тож Щасливцеві забракло сміливості їй заперечити. Він ніколи не чув, щоб собачі духи швидко відгукувалися на прохання, але, зрештою, хто він такий, аби стверджувати, що з цього нічого не вийде, та й ще у такі важкі часи? Можливо, Собака‑Річка прихильно прийме їхнє підношення, і якщо вона й змилостивиться над кимось, то передусім над Мартою, відомою шанувальницею води з великими перетинчастими лапами.

— Мабуть, варто спробувати, — повільно почав Щасливець. — Але що ми можемо дати Собаці‑Річці?

— Щось із їжі! — збуджено гавкнула Сонечко. — Дамо їй зайця або білку!

Щасливець скептично подивився на неї:

— Щось із їжі? Хіба в тебе є зайва їжа?

Сонечко опустила вуха.

— Ну…

— Ні, — сердито пробурчала Белла. — Немає.

— Але ми… ми можемо щось пошукати, — сказала Сонечко, хоча Щасливець бачив, що вже навіть їй самій не подобалася ця ідея.

Ритка підбадьорливо лизнула її в кудлате вушко:

— Думаю, Собака‑Річка хоче, щоб ми ощадливо ставилися до тієї їжі, яку знаходимо, аби ми могли вижити. Вигадаймо щось інше, — добродушно задзявкотіла вона. Сонечко збентежено опустила голову.

Щасливцеві стало її навіть трохи шкода. Він добре розумів, якщо Сонечко, нехай із найкращих міркувань, так легко пропонує роздавати їжу, то їй ще довго вчитися виживання в дикій природі.

Мікі саме лежав, поклавши голову на принесену з міста рукавицю свого довголапого, аж раптом понюхав її і підвів очі.

— Придумав! Що нам, собакам, подобається майже так само, як їсти? — запитав він й окинув оком усіх. — Бавитися! Мій довголапий малюк завжди одягав цю рукавичку, коли йшов побавитися зі мною.

— І що з того? — запитала Белла.

— Усім собакам подобається приносити палицю чи м’ячик, так? Пропоную подарувати Собаці‑Річці гарну палицю!

Белла повела головою, розмірковуючи.

— А що? Було б добре.

Щасливець не мав упевненості в цьому, але Мікі аж сяяв від радості.

— Тоді шукаймо! Треба знайти щось справді особливе. Показуйте всі знахідки Марті, а вона хай уже каже, чи сподобається таке Собаці‑Річці.

Белла схвально гавкнула.

Для Щасливця це була якась незрозуміла вигадка в дусі повідкових собак. «Чого б це Собаці‑Річці захотілося раптом побавитися з палицею, яку кидають довголапі, граючись зі своїми повідковими песиками?»

Але якщо це хоч трохи розважить зграйників, то варто спробувати. Для Собаки‑Річки, можливо, більше важать хороші наміри, а не сам подарунок. Безперечно, вона належно оцінить бажання зграї зробити їй таке незвичайне підношення.

Мікі вже петляв між поріділих дерев, обнюхуючи гілки на повалених стовбурах. Решта собак приєдналися до нього і так само, як він, нишпорили носами в купах гілля і листя, тішачись, що мають хоча б якесь заняття. Їхнє збудження виявилося заразним, тому Щасливець також дуже енергійно взявся до пошуків найкращої палиці. Набагато приємніше рухатися до мети, ніж тікати від небезпеки.

— Ось яку знайшов! — пробурчав Бруно з березовою гіллячкою в зубах.

Решта собак обступили брунатного пса й роздивлялися його знахідку. То виявилася дуже гарна гіллячка, гладка й достатньо товста, трошки зігнута посередині, щоб зручно було хапати зубами. Коли принесли палицю Марті, то вона вигнула шию й ретельно обнюхала її сріблясту кору.

— Гарний подарунок, — нарешті оголосила вона. — Думаю, Собаці‑Річці сподобається.

Усі вони радісно гавкаючи побігли до річки. Марта накульгувала попереду, несучи в зубах прегарну палицю, а Бруно сновигав біля неї з високо задертою головою.

Коли спустилися з берега до самої води, Марта підігнула передні лапи й обережно відпустила подарунок. Уся зграя відштовхувала палицю подалі від берега, водночас намагаючись не торкатися води. Аж тут гіллячка зачепилася за кущик трави, її ще раз підштовхнули носами, і вона, підхоплена течією, повільно попливла на бистрінь.

— Собако‑Річко! — заскиміла Марта. — Будь ласка, допоможи. Нам потрібна чиста питна вода.

Решта собак гуртом загавкали, спостерігаючи, як їхня палиця граціозно ковзає поміж камінням в уже швидшій пінистій воді. Гіллячка підстрибувала й переверталася на бистрині, а Сонечко радісно гавкотіла:

— Собака‑Річка бавиться нашим подарунком! Бачите? Таки бавиться!

Затамувавши подих, собаки захоплено спостерігали за палицею, що пливла до спокійнішого місця вниз за течією, де на поверхні вигравала всіма барвами отруйна зелена плівка. Невдовзі палиці вже не було видно в далині.

Марта опустила вуха й тихо мовила:

— Бідолашна Собака‑Річка!.. Як вона мучиться під цією отруйною плівкою! Може, й сама захворіла.

— Треба сподіватися, що їй сподобалося наше підношення, — відказала Белла і притулилася носом до Мартиної шиї. — Ми зробили все, що могли. І скоро дізнаємося, чи дасть це якийсь результат.

Коли поверталися до табору, Щасливець упіймав на собі погляд сестри. Белла була стривожена.

«Вона впевнена в успіхові затії не більше, за мене», — подумав він.

Але Белла принаймні намагалася підтримувати дух зграї, тому Щасливець тішився, бачачи, як вони робили свої ритуальні снокола і подумки зверталися до Небо‑Псів. На душі йому тепер стало спокійніше, і він улігся спати, притулившись головою до теплого боку сестри.

В усякому разі вони потроху вивчали закони дикої природи. Якщо схочуть вціліти в цьому спорожнілому жорстокому світі, то мусять навчитися його розуміти так само, як Щасливець навчився розуміти місто.

Він добре усвідомлював, що для цього потрібен час. І з настанням несонця у Щасливцевому серці зажевріла надія.

«Вони навчаться всього», — подумав він.

Щасливець прокинувся від гуркоту страхітливої сили. Пес смикнув головою, усе його тіло напружилося, шерсть наїжачилася, і він відчув на собі постукування холодних крапель. Зіщуливши вуха, він зиркнув угору і тієї самої миті побачив яскраві спалахи від лап Блискавця, що мчав темінню несонця. Знову загарчали Небо‑Пси.

Поруч нього Белла розплющила очі й уся затремтіла. За нею прокинулися решта собак і заскиміли; дощ барабанив по їхніх спинах. Щасливець скоцюрбився під важкими, як камінці, краплями, що посипалися з неба. За хвилю його шерсть прилипла до тіла. Знову стрибнув Блискавець, і цього разу Небо‑Пси оглушливо загарчали просто в нього над головою.

Сонечко зірвалася на лапи й несамовито загавкотіла, до неї приєдналися й інші зграйники. Щасливець стояв між наполоханих собак і оглядався навсібіч, спостерігаючи, як вони безладно бігають навколо нього, аж голова почала паморочитися.

— Що таке? Ану, всі тихо! Заспокойтеся!

— Щасливцю, гроза! — дзявкала Ритка. — Треба ховатися!

Щасливець, як міг, заспокоював їх, але собаки його не чули. Навіть Бруно, завжди врівноважений, метався від одного дерева до іншого й безперестанку скавулів.

— Це звичайна гроза! Заспокойтеся! — не вгавав Щасливець, хоча й розумів: гроза розгулялася не на жарт. Він жваво гавкав і пояснював: — Ви тепер дикі собаки, не треба лякатися Блискавця і Небо‑Псів!

— Але Сонечко має рацію, — гавкнула Марта, притиснувшись до землі, коли знову спалахнув Блискавець і оглушливий гуркіт пролунав над головами зграйників. — Тут немає де сховатися! Куди нам бігти?

Усіх охопила паніка. Щасливець усвідомлював, що довголапі, щойно починав гарцювати на небі Блискавець, а Небо‑Пси гарчати, мабуть, захищали своїх улюбленців від негоди, ховаючи їх у кошики та собачі будки. Але ж повідкові вже пережили разом із ним грозу, і теперішня однозначно була не страшнішою. Просто вони не звикли до суворих умов дикого світу.

— Чуєте Небо‑Псів? — завивав Мікі. — Вони шаленіють, хочуть нас роздерти!

— Ні! Це вони гиркають на Блискавця! — відповів Щасливець, але його голос розчинився в страхітливому гарчанні Небо‑Псів.

Марта зіщулилася і намагалася затулити вуха величезними лапами.

— Небо‑Пси послали Блискавця спалити землю. Вони розгнівалися на нас!

Сонечко — оскаженіла біла пляма — безтямно металася, пронизливо скавучала і завивала. Нарешті, знесилена, заповзла між Мартині лапи, так і не вгамувавши тремтіння.

— Та ж цьому не буде кінця‑краю, — пхинькала вона. — Спочатку Великий Гаркун, потім жахливі лютопси. А тепер Небо‑Пси і Блискавець хочуть нас спопелити! Ой лишенько! Чому нам так не щастить?

— Сонечку, заспокойся! — сказав Щасливець і хотів лизнути її в маленький чорний ніс, але вона ще глибше зарилася в Мартину шерсть. Одначе велика чорна собака й сама дрижала і завивала, чим анітрохи не заспокоювала крихітну подругу.

Щасливець побоювався, що все це може скінчитися великою бідою. Повідкові ніби подуріли, вони не могли приборкати свій страх. Мікі весь час задкував і з жахом поглядав на небо. Марта підвелася й наосліп намацувала дорогу до річки, щокроку сильно накульгуючи на поранену ногу. Вона, здається, геть забула про Сонечко, яка знову почала ошаліло дзявкати, щойно позбулася прихистку. Тим часом Щасливець побачив, як Бруно раптом зірвався і незграбно чкурнув на відкриту галявину.

«Вони розбігаються!» — мало не зойкнув нажаханий Щасливець. Зграя розсипалася. Він закрутився навсібіч, не знаючи, котрого з псів першим наздоганяти.

«Вони розсіються, загубляться… Їх спопелить Блискавець… А там десь ще й рискає дика зграя!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець був мокрий, як хлющ. Він наїжачив загривок, задер голову і почекав, поки стихне гарчання Небо‑Псів. А тоді якнайгучніше загавкотів, віддаючи наказ:

— Усі за мною! Негайно!

Повідкові перелякано озирались і потроху втихомирювалися. А потім, усе ще тремтячі, почали підповзати до нього. Щасливець кілька разів гавкнув, підбадьорливо загарчав і повів їх у гущавінь. Тут на них могло впасти зламане дерево або велика гілляка, одначе набагато небезпечнішим було бігати в паніці відкритою місциною, де випадковий удар Блискавця міг їх запросто спопелити. Щасливець легенько куснув нерішучу Сонечко, тож вона звелася на ноги та подріботіла за ним. З опущеними головами, з підібганими хвостами, повідкові потягнулися за Щасливцем у темні хащі.

Дерева тут щільно тулилися одне до одного, але далі, за кілька собачих стрибків, височіла самотня сосна, навколо якої зарості поступилися місцем галявині. Заспокійливо повискуючи, Щасливець зібрав собак у густому чагарнику неподалік від цієї галявини. Він не знав чому, але відчував, що від Небо‑Псів їм найліпше сховатися саме тут.

Густе листя щільно вкривало землю, пом’якшуючи удари стихії, навіть дощ не так боляче шмагав. Щасливець почув, як потроху заспокоюється дихання друзів, стихає їхнє скавуління. Вони поступово опановували себе. Пес із полегшенням зітхнув. Мікі хитав головою з боку в бік і неголосно гарчав, немовби раптом зрозумів, яким був дурнем, що так злякався. Тепер вони збуджено поглядали крізь верхівки дерев на небо, очікуючи наступного удару.

Аж тут небо вибухнуло яскравим спалахом. Блискавець кинувся на землю, прокресливши слід сліпучим сяйвом. А коли його задні лапи дісталися самотньої сосни — Щасливець завмер від жаху: дерево вибухнуло полум’ям, наче величезна вогняна куля.

На мить собаки заклякли, осліплені жаром і світлом. Відблиск і тріск палаючої сосни прогнали пітьму несонця. Щасливець хлипнув повітря, вискнувши від страху, і раптом згадав: «Старий Мисливець, який бачив чимало гроз, не раз казав мені, що Блискавець часто влучає у самотнє дерево».

— Лісова пожежа! — загорлав Мікі, міцно затиснувши хвіст між лапами.

— НІ! — самовладання покинуло Сонечко, вона вискочила зі схованки під деревами і дико заскавуліла.

— Сонечку! — гавкнула Белла. — Назад!

Але собачка встигла відбігти вже досить далеко і тепер мчала до води.

— Собако‑Річко! Собако‑Річко! Захисти нас! — репетувала вона.

— Ні! — Белла кинулася наздогін за Сонечком, а Щасливець одразу здогадався, що розгледіла його сестра.

Річка попереду Сонечка набула дивного вигляду — нічого подібного він раніше не бачив. Здавалося, що вона піднімається вгору й ніби надимається. Холод пронизав усе тіло Щасливця, він теж рвонув за Беллою, наказуючи Сонечку зупинитися.

А маленька білявка нікого не помічала і мчала до річки, що набухала. Блискавець черкнув вогняною доріжкою по небу — на мить стало видно, і Щасливець виразно побачив усю небезпеку. Води в річці назбиралося вже по вінця. І як тільки таке могло статися? І вода — брудна, піниста — наближалася до них.

Його затрусило, неначе в нього влучив Блискавець. Пес зрозумів: «Річка вирвалася на волю!»

Аж ось нарешті Белла спіймала Сонечко, притиснувши її до землі. Щасливець кинувся допомагати сестрі. Він схопив Сонечко за передню лапу, а Белла зубами вчепилася в її загривок, і разом вони потягли перелякану собачку. Видерлися на крутий згірок і щодуху помчали від води, яка наступала. Сонечко весь час поскімлювала — більше від жаху, ніж від болю, але вони тягли її далі, не зважаючи ні на що.

Щасливець раптом почув гучний рев води. «Собака‑Річка розгнівалася! Їй не сподобалася палиця».

Вони шмигнули в чагарник, де ховалися інші собаки — перелякано сопіли та з острахом дивилися широко розплющеними очима. Белла безцеремонно кинула Сонечко на землю, а Щасливець крутнувся на лапах. Брудно‑каламутний потік стрімко наближався. Це лютувала Собака‑Річка. Вода підступала все ближче, хвилі пінилися бридким брунатним шумовинням.

— Тікайте! — гиркнув Щасливець.

Собакам не потрібно було повторювати. З несамовитим гавкання вони стрімголов почали бігти, їх наздоганяв зловісний потік, що гримів поміж деревами, де вони ще мить тому стояли. Щасливець чув, як від ударів води розчахувалося і тріщало гілля.

— Усі на пагорб! — рявкнув пес. — Угору! — він знав, що вода так високо не підніметься.

Повідкові ледь дихали, хапаючи повітря роззявленими пащами, коли Щасливець дозволив їм зупинитися на верхівці пагорка. Собаки нажахано подивилися вниз на брудну, бурхливу водну поверхню. Багато дерев стояли у воді, і невисокі хвилі облизували їхні стовбури.

Щасливець глипнув на небо. Хмари потроху розходилися, крізь їхні кошлаті клапті вже пробивалося світло Собаки‑місяця, а дощ майже вщух, перейшовши в надокучливу мжичку. Битва над їхніми головами закінчилася, гуркітливе гарчання Небо‑Псів помалу стихало в далечині. Від сосни підносилися хмарки пари з різким запахом, гілки на її верхівці почорніли, а частина стовбура опинилася в річці, що вийшла з берегів. Ще кілька разів спалахнули вогниками верхні соснові гілки, але лісової пожежі не сталося — вода проковтнула вогонь.

— От і все, — сапнула повітря Марта. — Небо‑Пси перестали битися.

— Поки що, — продзявкотіла Сонечко, тремтячи. — Вибач, Щасливцю. Вибач, Белло. Я просто не знала, що робити. Я так злякалася…

— Коли страшно, треба мати голову на плечах, — відказав Щасливець. Але потім, вирішив, що гавкнув дещо грубувато, і заспокійливо лизнув її вухо. — Намагайся не панікувати. Повір у своїх друзів. Покладайся на них.

Собаки стояли на невисокому пагорбі, який було видно з усіх боків, але Щасливець цим не дуже переймався, бо думав про те, що могло статися, якби вони залишилися трохи нижче на схилі. Він рушив далі вгору, ступав по прибитій негодою траві та продирався крізь переплетені гілки, а зграйники тяглися за ним у зручному для них темпі. Після повернення до повідкових Щасливець забагато на них гавкав, тому зараз мовчав, тим більше, що через поквапливість хтось із них міг оступитися в темряві. А цього вони не могли собі дозволити.

І тим не менше, коли він зупинився на гребені пагорба і нашорошив вуха, зграя стояла одразу за ним. Звідси був крутий спуск, але на відстані добрячого собачого стрибка земля вирівнювалася і переходила в неглибоку улоговину, схожу на величезну миску, з якої довголапі п’ють воду. Місце було захищене з усіх боків і, здавалося, не зазнало жодних пошкоджень від Великого Гаркуна.

— Лягаємо спати тут, — сказав Щасливець.

— А тут безпечно? — тремтіла Ритка, тепер ще й через втому від тривалого підйому.

Щасливець лизнув її вухо.

— Наразі, думаю, безпечно. Бо якогось ліпшого прихистку там далі однозначно не знайти.

— Щасливець правильно каже, — погодилася Белла. — Ритко, все буде добре. Ми пильнуватимемо тебе.

Щасливець лагідно глянув на сестру. Він розумів: після того, що сталося з бідолашним Альфі, Белла тепер ще більше переймається маленькими собаками.

— Незабаром світанок. Нам треба трохи поспати, якщо зможемо.

Щасливець страшенно втомився, він зробив своє звичне сноколо і скрутився калачиком, але кінчик його хвоста ще довго неспокійно посмикувався. Інші, потомлені, одразу поринули в сон, а от Щасливцеві не спалося.

Він ніяк не міг зручно вмостися, відчував під собою кожен камінець, прутик, а шерсть ще довгий час залишалася мокрою. Підвівся і знову обтрусився, але це не дуже допомогло. Нічне повітря холодило мокру шерсть, від чого його вуха і хвіст здавалися ще бруднішими й важчими.

Згорнувся на землі, голову поклав на лапи, рішуче заплющив очі. «Будь‑ласка, Собако‑місяцю, — звернувся він подумки, — дай мені заснути…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Видно, я таки довго спав», — подумав Щасливець, коли розплющив очі й побачив, що Собака‑Сонце стоїть уже високо в небі. Підвівся, кілька разів задоволено потягнувся, а тоді довго обтрушувався. Шерсть нарешті висохла, тож йому було тепло, і почувався він набагато ліпше.

Решта зграйників збуджено бігали вздовж нових берегів річки трохи нижче на схилі пагорба, принюхуючись до води. Щасливець теж поглянув туди. Русло річки перетворилося на озеро. За ніч вода дещо спала і тепер переливаючись усіма відтінками срібла в сонячному промінні, спокійно хлюпала по затоплених траві і деревах.

Побачивши Щасливця, Ритка радісно гавкнула: «Добрий ранок!» — і помчала схилом до нього, а як добігла, то стрибала і тицяла носом йому в морду.

— Ходімо, Щасливцю, щось маю показати. Не повіриш, що ми знайшли!

— Що ви там таке знайшли, Ритко? — у його голосі чулася ніжність. І він тішився, що маленька собачка знову в гуморі. Вона дріботіла попереду нього, махала хвостиком, і в якусь мить Щасливець занепокоєно подумав, що вона збирається стрибнути прямісінько в річку. Але Ритка зупинилася якраз на краю нового берега і знову повернула до нього свою мордочку, радісно хекаючи.

Щасливець спантеличено дивився повз неї.

— Що це?

Бруно штовхнув його.

— Ні, Щасливцю — он там. Під берегом. Річка, певно, вимила трохи землі. І дивися, що там є!

Усе ще вагаючись, Щасливець обережно стрибнув на невеличку латку піску. І придивився з ближчої відстані. Бруно мав рацію: вода, що піднялася, вимила камінці, коріння, ґрунт і відкрила глибокі порожнини в скелі.

— Дивовижно, — Щасливець нахилився ще ближче до отворів і принюхався. Здавалося, якийсь велетенський пес випорпав печери у високому березі. Щасливець насупився і подумав, що то дуже обережний собака, бо всі порожнини мали однакові розміри. Усі вони були заввишки з дорослого довголапого, а стіни всередині — з гладенького каміння, сухі, чисті і…

«Якісь неприродні».

Нахлинули спогади, і його боки затремтіли. Неприємна згадка про кімнати в Пастці — довгі й холодні, але ці печери були меншими, і, безперечно, всередині не було кліток.

Так, це місце могло стати для них чудовим прихистком…

— Це, мабуть, Собака‑Річка для нас вирила, — оголосила Марта. — Учора ввечері вона нітрохи не сердилася. Собака‑Річка зробила ці схованки для нас, почувши наші благання. Ти добре придумав про подарунок, Мікі!

— Дякую, Марто, — відгукнувся чорно‑білий пес дещо сором’язливо.

— Ми прохали Собаку‑Річку дати нам чисту воду, — сказала Сонечко, — і це вона теж зробила!

Щасливець здивовано підвів голову і побачив, як Бруно підійшов до краю берега, нахилився і радісно ковтнув трохи води. А тоді підняв морду, з якої скрапували краплі, і гордо поглянув на Щасливця.

— А ти впевнений, що її можна пити? — Щасливець нерішуче нахилився і занюшив повітря. — Так, вона пахне набагато ліпше, — погодився він, але все‑таки мав сумнів, чи річка очистилась повністю. Гроза нагнала багато води, і тепер вона була всюди. Можливо, отрута десь поховалася, але повернеться і знову наробить їм лиха.

Наразі Щасливцеві не хотілося висловлювати свої сумніви вголос. Приємно було дивитися на щасливих і впевнених повідкових після нічного жахіття під час грози. Віра в допомогу Собаки‑Річки не шкодила їм, а тільки підносила їхній дух.

Марта занурилася у воду по вуха і дуже тішилася, що має можливість поплавати та вимити рану на лапі. Ритка і Сонечко задоволено дивилися на неї з мілководдя, не маючи великого бажання заходити на глибину. Собаки весело хлюпалися в річці, а Щасливець почимчикував до знайдених печер.

Белла тихцем підійшла до нього збоку, принюхуючись і роздивляючись нову місцину разом з ним.

— Скидається на те, що вони нам стануть у пригоді, — пробуркотіла Белла. — Але мені щось не хочеться тут залишатися надовго.

— Саме про це і я подумав, — погодився Щасливець. — Зрештою, нема жодної певності, що вода в річці не підніметься ще раз. А якщо таке станеться, то вона повимиває з печер усе, що там буде.

— Так само, як щойно вимила з них ґрунт, — продовжила Белла і здригнулася.

— Та все ж таки в них можна облаштувати непоганий тимчасовий табір. — Щасливець наважився зайти всередину печери і легенько помацав лапою стіну, залишаючи неглибокі подряпини. — Тут трохи відпочинемо.

— Так, — Белла винувато відвела погляд. — Щасливцю, мені дуже незручно через нашу поведінку під час битви Небо‑Псів. Ми… Я страшенно запанікувала.

Щасливець погоджуючись кивнув. Не мав, що сказати. А Белла, певно, розуміла, наскільки небезпечним було їхнє метушливе божевілля.

«Тепер вона знатиме, що наступного разу в такій ситуації треба зберігати спокій», — подумав Щасливець. Принаймні, сподівався на це.

— Цікаво, Белло, а куди ти збираєшся йти потім? — і раптом він завмер, почувши страхітливий, горловий, ніби під час блювання, рик. Коли вони з Беллою обернулися, до них знову долинуло те саме гортанне ричання: когось аж вивертало від нападу блювоти.

— Що таке…

— Бруно! — крикнула Белла.

Коли вони підбігли до нього, то побачили, як кремезний собака ще раз страхітливо рикнув, а з його пащі вивергнулися великі смердючі шматки. Бруно упав на бік і безпорадно в конвульсіях дриґав лапами. Решта зграйників щільно з’юрмилися навколо нього, тож Щасливцеві довелося протовплюватися, розштовхуючи інших собак. Він став над лежачим брунатним псом і втупився в нього переляканим поглядом. Вивернуті губи Бруно набули мертвотного фіолетового кольору, а шматки смердючого блювотиння прилипли до його морди та щелеп, якими він хапав повітря. Із пащі текло смердюче шумовиння. Дихав важко, ніби хтось скрутив йому горло і зав’язав на ґудз.

«Та в нього всередині все зігнило! — подумав Щасливець і відчув, як його обпікає страх. — Ніби в якомусь смерднику, але живому».

Щасливець знав, як у цьому випадку діяти, хоча раніше такого ніколи не робив. Він щосили вперся головою у роздутий живіт Бруно. Ще ніхто не встиг отямитися, як він знову з розмаху ткнувся головою в черево хворого пса. А ось тоді вже вся зграя заходилася торгати його лапами, жалісливо дзявкати та валувати:

— Щасливцю, що ти робиш?!

— Не муч його! Не чіпай його! Йому погано!

Відштовхуючи їх, Щасливець загарчав і ще раз ударив Бруно в живіт, від чого бідолашний пес затремтів і ще більше зіщулився. Знову і знову Щасливець продовжував робити це, не звертаючи уваги на крики і лемент.

Нарешті Бруно сильно закашлявся і виблював ще кілька великих смердючих шматків. Земля вкрилася краплями блювотиння, а знесилений пес відкинув голову назад.

Щасливець позадкував, ловлячи дрижаки. До Бруно поверталося життя — його очі вже не були мертвотно‑скляними, але собака не рухався, а кволе дихання залишалося поривчастим і хрипким.

— Що це таке? — пошепки запитала Белла. — Щасливцю, що ти йому зробив?

Пес тільки хитав головою.

— Із нього мусила вийти хвороба, і цього можна домогтися тільки в такий спосіб. Старий Мисливець навчив мене. Раніше я ніколи такого не робив.

Ритка злякано глянула на нього.

— Але що… що з ним могло статися?

— Ця хвороба могла його вбити, — сказав Щасливець. — Якби він її не виблював. Ти що, ніколи не чула про таке?

Зграйники обмінялися зніяковілими поглядами, Щасливець зітхнув.

— Ні, не чула… Ну а ваші довголапі, — продовжив він, — просто взяли б і відвезли вас до… лікаря, чи не так? Отого довголапого цілителя.

— Так, так, — Мікі мав також переляканий вигляд. — Добре, Щасливцю, що ти нагодився.

Белла вдячно притулилася до брата мордою.

— Таки дуже добре. Бо ми не знали, що робити, ще трохи — і мусили б віддавати його Собаці‑Землі, так само, як це сталося з Альфі.

— Якийсь час йому ще буде дуже зле, — зауважив Щасливець, коли Бруно спробував підвести свою велику розпатлану голову і не зміг. — Мусимо доглядати за ним скільки треба, — а потім тихо звернувся до Белли: — До того ж у Марти лапа ще не загоїлася. А це означає, що ми не можемо робити довгих переходів.

Белла заскавучала погоджуючись:

— Таки так. А від чого Бруно захворів?

— Видно, від води, яку випив з річки.

— Я так цього боялася, — Белла на мить похнюпила голову, але довго сумувати Щасливцева сестра не збиралася. За мить вона вже опанувала себе і звернулася до всієї зграї. — Затямте собі: воду з річки пити не можна. Вона все ще небезпечна для собак.

Усі потроху заспокоїлися і почали розходитися хто куди, досліджуючи нову територію. Щасливець дуже хотів сказати їм щось підбадьорливе, але що? Без нього повідковим просто не вижити серед дикої природи. Він залишатиметься з ними стільки, скільки вони цього потребуватимуть.

«Якщо треба надовго, то й надовго», — пообіцяв він собі.

— Щасливцю! Белло!

Ритка відійшла віддалік, бо не хотіла дивитися на страждання бідолашного Бруно, і ось тепер до них долинув її стривожений гавкіт.

«Що сталося цього разу?» — подумки запитав себе Щасливець, а по його шкурі від страху пробіг мороз. Якщо це напад, то вони у великій халепі. Бруно — ледь живий, не рухається, а Марта з пораненою лапою…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець відчув полегшення, коли побачив голову Ритки, що виднілася з печери. Вона мала дещо схвильований вигляд, але не переляканий.

— Щасливцю, ану швиденько сюди! — гавкнула вона. — І тягни сюди Бруно. Тут чиста вода — справді чиста. У цій скелі щось схоже на чашу, і в ній зібралася дощова вода.

— Добре, що побачила, — сказала Белла. — Тепер тягнімо Бруно до печери. І ти, Марто, також іди туди. Тобі треба дати відпочити пораненій лапі.

Із неймовірними зусиллями вони змогли затягти обм’яклого Бруно до печери; його кволі лапи безпорадно шкрябали по кам’яній підлозі, коли він намагався їм допомогти. Всередині перевернули його на живіт, аби він міг хлептати чисту дощівку. Спочатку напилися Бруно та Марта, за ними решта зграйників вгамували спрагу.

Мікі виставив свій чорно‑білий ніс із печери. Його вуха від хвилювання мало не поставали дибом.

— Щасливцю, ходи сюди, подивися, що я знайшов.

Щасливець підтюпцем побіг до місця, де Мікі тицяв носом у невеличкі предмети на долівці печери. Позаду чув кроки Белли.

Очі Мікі збуджено сяяли:

— Ти розумієш, що це?

— Якось не дуже.

Щасливцеві хотілося так само радіти знахідці, як це робив Мікі, хотілося потішити всіх і хоча б трохи розрадити їх у цей невеселий день, але він побачив хіба що шматок скрученого металу, який тепер мацав лапою, нахиливши голову:

— І що це?

— Белло, ти бачиш?

Мікі підштовхнув кам’яну чашу, яка покотилася аж до лап Белли:

— Речі довголапих!

Белла підняла голову й радісно гавкнула:

— Точно! Он той шкіряний покрив, який вони натягують на нижні лапи, коли кудись ідуть. — Белла обережно підхопила його зубами й показала Щасливцеві.

— І що з того? — запитав той збентежено. — Ми не так уже й далеко від міста…

— Хіба ти не розумієш?! — гавкнув Мікі. — Вода вимила ґрунт, і ми все це побачили… але аж ніяк не завдяки Собаці‑Річці. Це були наші довголапі, вони далі за нами наглядають!

Щасливець несхвально тихо загарчав. Він не завжди підтримував тісний зв’язок із собачими духами й інколи не вельми їх навіть поважав, але те, що казав Мікі, скидалося на відверту образу Собаки‑Річки.

Одначе решта собак, здається, цього навіть не помітили. Вони почали юрмитися навколо Мікі. І навіть Марта, накульгуючи на поранену лапу, наскільки могла швидко пошкандибала за всіма. Коли ретельно обнюхала річ довголапих, то ніби озвучила думки Щасливця:

— Мікі, ти не повинен сумніватися в Собаці‑Річці. Вона дуже добре до нас ставиться.

— Через неї захворів Бруно, — буркнув Мікі, не дивлячись їй у вічі.

— Я також щось сумніваюся, — Ритка присіла й уважно розглядала знахідку. — Якби наші довголапі були недалеко, то хіба вони не прийшли б за нами?

— А якщо вони не можуть? — заперечив Мікі, збираючи довголап’ячі речі в одну охайну купку. Щасливець помітив, що туди ж він поклав рукавичку свого довголапого. — Можливо, вони в такий спосіб хочуть сказати, що й далі про нас дбають навіть попри те, що не можуть за нами прийти. Вони дали нам прихисток і воду! Погляньте! Навіть виїмка у підлозі дуже схожа на довголап’ячу миску, з якої вони давали мені пити!

— Таких дурниць я ще не чув, — пробурмотів Щасливець, і Сонечко та Ритка із сумнівом глянули на нього.

— А я й далі вірю в Собаку‑Річку! — твердо заявила Марта.

Але її слова анітрохи не похитнули переконання Мікі.

— Довголапі все ж таки нас захищають, — гарчав він. — І вони за нами наглядають. А це означає, що вони за нами ще повернуться!

— Мікі, ти насправді так думаєш? — дзявкнула Сонечко.

І Ритка схвильовано загавкотіла:

— А чому б не вірити? Довголапі, безперечно, хочуть, аби ми перебували в безпеці!

Щасливець похитав головою, коли двійко малих собачок від радощів застрибали і зацявкали. Їм дуже хотілося вірити, що Мікі таки має рацію і що довголапі пильнують за ними навіть на відстані. Щасливець важко зітхнув. Здавалося, цих повідкових собак неможливо переконати, що тепер вони живуть самі по собі, без чиєїсь опіки. Він уже намірявся сказати про це вголос, як Белла штурхнула його.

— Щасливцю, ходімо зі мною, — м’яко сказала вона. — Вони нехай собі сперечаються. А я хочу дещо тобі показати.

Щасливець пішов за сестрою, а вона повела його з печери за межі їхнього табору. За кілька кроків від берега, де земля була м’якою і вогкою, ріс невеликий гайок.

— Сюди, — Белла зупинилася й сіла, вказавши головою на щось на землі. Була серйозною і — трохи наляканою.

Щасливець схилив ніс до слідів чиїхось лап. Він мимохіть затремтів і відсахнувся, але потім знову заходився нюхати.

На піску виднілися відбитки лап маленького собачки, і це принаймні заспокоювало. Найбільше тривожило те, що сліди свіжі, наче їх залишили кілька годин тому. Однак як Щасливець не старався, йому ніяк не вдавалося відчути якогось іншого запаху, крім запаху води в річці. Знову глибоко, як тільки міг, вдихнув крізь ніздрі повітря, але однаково — нічого.

Щасливець розумів тільки одне: ці сліди залишив хтось чужий.

«Так, ніби тут ходив якийсь собака‑привид», — подумав він.

Але собаки‑привиди не залишають слідів на багнюці. Щасливець хитав головою і гарчав від гнітючої зневіри у своїх силах. Він гадки не мав, чи той собака ходить тепер десь поряд з ними, а чи подався кудись далеко‑далеко.

«Нам ліпше тут не вештатися…»

— Щасливцю, мені страшно, — Белла ніби вголос повторила його власні думки, тож у нього аж шерсть наїжачилася.

— Видно, поблизу є ще якісь собаки, — сказав він. — Це точно.

— Бруно отруївся, а Марта ледве тягне лапу. Наших два найкращих бійці. Навіть, якщо ніхто більше не питиме з річки, то від спраги нам усе одно стане зле! У печері збирається небагато води, і якщо сьогодні не піде дощ, то ми опинимося в тому самому скрутному становищі, з якого починали. І ми вже давно не полювали. Незабаром нам буде потрібна їжа!

Щасливець розумів, що це не лише зойк відчаю, бо в очах Белли світився також і вогник надії: вона мала якусь ідею. Із недобрим передчуттям на серці він облизнувся.

— Що ти пропонуєш? — запитав він сестру.

Белла лягла на передні лапи. Дивилася на нього рішучим поглядом.

— Мусимо дістатися до води дикої зграї. Вони мають ділитися з нами. Ми повинні вільно пити воду і полювати в цій долині!

«Отак постійно і міркує Белла», — думав Щасливець водночас із захватом і з цілковитим роздратуванням. Його сестра завжди хоче зробити щось неможливе, завжди впевнена, що здатна домогтися свого завдяки власній силі волі. Аби виграти час, він ще раз уважно понюхав відбитки лап.

Знову жодного конкретного запаху.

— Белло, — почав він, намагаючись говорити якнайрозсудливіше, — ти вже забула, що сталося з Альфі?

— Звісно, що не забула!

— Тоді думай! — тихо заскавучав він. — Собаки в тій зграї не змінять своєї думки про нас тільки тому, що один із нас захворів! Це лишень означатиме, що вони матимуть на одного супротивника менше!

Белла озирнулася, ніби хотіла переконатися, чи, бува, хто не підкрадається до них. Коли вона повернула голову, то глянула на Щасливця тим своїм упертим поглядом, якого він найбільше боявся.

— І саме тому нам потрібно наполягати на спільному використанні озера та мисливських угідь.

— Ні, саме тому тобі треба вшиватися звідси. Дика зграя — люта і безжалісна. Вони нізащо не погодяться на поділ своєї території. Саме так поводяться зграї в дикій природі. Белло, перш ніж починати бійку, ти маєш навчитися визначати, чи здатна в ній перемогти. Вона знову вишкірила зуби.

— Я не дам їм нас прогнати. Ми вже давно виживаємо в дикій природі без допомоги довголапих! Не здамося й тепер. Нам це під силу, ми впораємося.

— Тобі не можна бути такою впертою! — Щасливець не хотів втрачати витримки, тому свою увагу зосереджував на тому, щоб затерти загадкові відбитки лап на піскуватому ґрунті. Боявся, щоб тих слідів не побачив хтось із зграйників і не наробив ґвалту. — Як хочеш, то не йди звідси. Але уникай зіткнення з дикими псами, тримайся від них подалі, так аби вони не могли убити тебе і твоїх друзів. І це було б розумне рішення.

— Ні, — з упертим виразом морди відповіла Белла. Щасливець пам’ятав його ще зі щенячої зграї. — Цього разу все буде інакше.

Щасливець гавкнув до неї:

— Як?

Вона продовжила дивитися Щасливцеві в очі.

— Бо тепер я маю план. Того разу мені не вдалося вигадати, як переконати вожака дикої зграї. Але я таки змушу його дослухатися до мене.

— Він не чекатиме, поки ти щось йому розповідатимеш, — Щасливець гарчав з оскаленими зубами. — Він просто тебе прожене, не встигнеш ані запитати, ані відповісти. Ну, якщо одразу не роздере.

— Ні, так не буде, — Белла сиділа, втупившись поглядом у Щасливця. — Кажу ще раз: я маю план. Я таки дещо придумала. І це гарна ідея.

— Не будь наївною…

— Хтось із наших проникне в табір дикої зграї, — одразу перебила вона його. — Стане членом тієї зграї — своїм серед чужих і знатиме все, що вони кажуть і замислюють проти нас. Щасливцю, тепер розумієш?

У її голосі вчувався тріумф, а пес низько загарчав.

— Із тієї зграї, Щасливцю, тебе ніхто не бачив, тебе не було з нами під час сутички, — Белла зробила паузу й подивилася на нього примруженими очима: — Бо ти пішов від нас.

Щасливець міцно стиснув щелепи. Половина його єства обурювалася тим, що Белла змушувала його почуватися винним, але інша — погоджувалася, що сестра має вагомі причини, аби сердитися на нього. Зрештою, саме Щасливець не розповів їй усього, і ця таємниця посилювала його відчуття провини. Як він міг тепер пояснити, що одна собака з ворожої зграї таки бачила його? І що вона достеменно знала, хто він такий, і знала його настільки ж добре, як і Белла.

Зараз неможливо сказати сестрі всю правду і не почути від неї запитань, на які Щасливець заледве зміг би дати вичерпні відповіді. Якби він розповів про все одразу після того, як відшукав Беллу та її зграю під сплетінням коріння біля річки, то вона поставилася б до цього з розумінням, але не тепер.

«Ні, тепер це неможливо».

Щасливець мовчав, не знаючи, як йому вчинити, а Белла, здається, навіть не помітила його раптового занепокоєння. Він майже відчував, як по її шкурі пробігає збудливий холодок, коли вона обмірковує свій план, раз у раз схвильовано ляпаючи хвостом по землі.

— Ти потоваришуєш із ними, — вела далі своє Белла. — Заслужиш їхню повагу і довіру. Ти вмієш подобатись іншим собакам. А коли вони полюбять тебе, ти вмовиш їх поділитися з нами водою. Якщо ж цього не вдасться, то ти підкажеш нам, як підійти до їхнього озера, але так, щоб вони про це не дізналися! Щасливцю, дуже навіть непоганий план, хіба ні?

— Це божевільний план, — гарчав він. — І як довго я маю для тебе шпигувати?

— О!.. Допоки ми не наберемося сили, — мовила вона безтурботно. — Допоки в Марти не загоїться лапа і не одужає Бруно. А тоді ми щось вигадаємо… Якщо дика зграя далі не хотітиме нас тут бачити, то ми перейдемо на інше місце. А наразі мусимо залишатися тут. Щасливцю, ти знаєш, у якому ми розпачі і в якій безнадії? Ти зробиш це для нас, правда? — вона дивилася на нього благальним поглядом.

Чи зробить він? Він ненавидів цю ідею. Йому не хотілося бути шпигуном, не хотілося вдавати із себе когось іншого. Але якщо відмовить Беллі, то дуже підведе свою сестру і всю її зграю.

А якщо погодиться, то буде змушений брехати Солодуні.

Белла правильно міркує. Марті й Бруно потрібні їжа й вода, а ще місце для відпочинку. А як ще їм це отримати? Ніхто інший з Беллиної зграї цього не зробить. Щасливець — єдиний, кого не бачили собаки дикої зграї; і він єдиний, хто здатен втілити Беллин задум.

Бо він хитрий вуличний пес.

Щасливець зітхнув і сів, звісивши вуха.

— Так, Белло. Я візьмуся за справу. Будь певна, я виконаю твоє завдання.

— Чудово, — відказала Белла. — Тепер таке: я дещо встигла побачити, перш ніж на нас напала дика зграя. Там далі в долині — десь так на відстані п’яти чи шести гонів за зайцем — є занедбаний табір довголапих. Дуже схожий на той, куди я ходила колись. Вони там грали в різні ігри і їли, собаки ганялися за м’ячиками на великому майданчику; а ще там стояли дерев’яні столи і були великі ями, у яких довголапі розпалювали багаття.

— Ні, я про такий табір нічого не знаю, — мовив Щасливець, пригадавши довголапих, яких бачив у міських парках з їхніми повідковими собачками. Із собою вони мали кошики з їжею та м’ячі для ігор. Але тут йому не дуже хочеться наштовхуватися на довголапих. Відтоді, як покинув місто, він лишень одного разу їх бачив — отих із жовтою шерстю, але їх, здається, нітрохи не цікавили собаки.

— Щасливцю, тільки не дивися так стривожено! — сказала Белла. — Той табір уже давним‑давно покинутий.

Щасливець нерішуче повів головою.

— А ти звідки знаєш?

— Ще перший Великий Гаркун розтрощив усі речі довголапих, і ніхто так і не прийшов, аби їх полагодити. Ти легко знайдеш те місце, — вела своє Белла, — за запахами багать, згорілої їжі і довголапих. Я приходитиму туди щоночі після сходу Собаки‑місяця і чекатиму на тебе. Щойно настане несонце, якщо ти матимеш можливість, то непомітно вислизнеш з табору дикої зграї і прийдеш у те місце й розповіси мені, що ти довідався.

Щасливець схилив голову на знак згоди. Якщо Белла збиралася втілити свій неймовірний план, то з погляду безпеки це, справді, був найбільш надійний спосіб зв’язку.

— Гаразд. Кожного несонця чекай на мене там. Щойно матиму можливість, одразу прийду.

Вона лизнула його в ніс.

— Дякую, Щасливцю! Я знала, що ти мені допоможеш.

Не промовивши більше жодного слова, Белла розвернулася і, висунувши язика та високо піднявши голову і хвіст, підтюпцем побігла назад до свого табору. Його сестра тепер скидалася на справжню альфу. Біда в тому, що наразі вона не мала ані мудрості, ані хитрості такої вожачки, а лишень всілякі мимовільні поривання. Щасливець не міг її за це винуватити, бо вона робила все, що могла, хоча й досі не призвичаїлася до дикого життя. — Але побоювався, що вже невдовзі вона влипне у величезну халепу.

Зітхнувши, Щасливець і собі побіг, відчуваючи поколювання страху в животі. Він був спритним собакою — хитрим, пронозливим і підступним, як, бувало, казала мама про таких, але життя в місті дуже відрізнялося від життя в дикій місцині. Якби він спробував украсти їжу в довголапих, вони б його лише прогнали. І, якщо вдалося втекти, — ти в безпеці, вільний і безкарний. Бо довголапі довго не переслідують і швидко повертаються до своїх домівок.

У місті, навіть якщо за тобою женуться свої, це не страшніше, ніж схльоснутися з довголапими. «Але, якщо напіввовк спіймає мене на спробі надурити його зграю, — подумалося Щасливцеві, — мені загрожуватиме не просто вигнання, а смертельна небезпека».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Ось! Миша! — Ритка кулею кинулася за маленьким гризуном і майже одразу його наздогнала. Клацнувши щелепами, підкинула його в повітря, спіймала і з гордо піднятою головою понесла до Щасливця.

— Молодчина!

А Ритка таки починала давати собі раду. Сьогоднішній ранок видався не найкращим для полювання, і пес припускав, що це через зливу, яка потопила або віднесла за течією багато чого з живності, вцілілої після Великого Гаркуна.

Собака‑Сонце піднімався все вище і швидше на блакитному, вмитому дощем небі, і це означало, що найліпша пора для полювання вже пройшла. Однак Щасливець не хотів на цьому зупинятися та й не мав бажання повертатися до печер. Ритка впіймала третю мишу, а Мікі несподівано вполював товстого коричневого птаха, що дрімав на нижній гілці, але хотілося ще якоїсь здобичі. До того ж Щасливець дещо з острахом чекав на закінчення полювання.

Справа в тім, що коли настане високосонце, він має покинути друзів і спробувати пробратися до ворожої зграї, тому навіть думка про зустріч із Солодунею не могла його заспокоїти.

Он якась птаха накаркала на собак з крислатої сосни, надто високої, аби Щасливець зміг зробити щось більше, ніж сердито на неї зиркнути. Ще трохи — і можна буде вполювати хіба що якогось жука чи комаху, і тоді вже доведеться повертатися до табору. Зупинившись, щоб занюшити повітря, Щасливець побачив, як поміж деревами ліворуч від нього, припавши до землі, підкрадається Мікі. Знову його охопило почуття гордості.

— Дивись! — вигукнула Ритка.

Заєць вистрибнув із трави і мало не вдарився об лапи Мікі, запанікував, кинувся в напрямку до Щасливця, а тоді в останню мить крутнувся вбік. Сонечко заступила йому шлях до втечі та погнала назад до Щасливця, аж тут Мікі зробив карколомний стрибок збоку, клацнув щелепами — і вже міцно стискав здобич щелепами.

— Молодчина, Мікі! — Сонечко стрибала вгору‑вниз і аж крутилася від збудження.

— А ти, Сонечку, також молодчина, була напоготові, — сказав Щасливець і лизнув їй вухо. — Справжня командна робота!

Маленька білявка ледь стримувала свої почуття, і Щасливець з усмішкою згадав, що ще зовсім недавно вона не любила полювати, бо боялася зачепитися своїм гарненьким білим кожушком за якусь гілку. Тепер Сонечко була замурзаною, її шерсть тьмяна, скуйовджена, але собачка аж підстрибувала від гордості за себе.

Настав час повертатися назад до табору. Їхня здобич виявилася пристойною як на такий несприятливий для полювання ранок. Щасливець наказав, аби всі зібралися біля нього. А тоді мисливці з трофеями вирушили до Марти, Бруно та Белли.

Вони ще навіть не бачили річки й печер, коли Щасливець, відчувши якийсь запах, зупинився, як укопаний. Шерсть на загривку настовбурчилася, а лапами він міцно вперся в землю і нюхав нерухоме повітря.

— Щасливцю? Що таке? — Сонечко поклала мишу на землю і запитально поглянула на нього.

— Сподіваюся, що нічого серйозного, — загарчав він. — Ви троє йдіть далі, а я швиденько розвідаю обстановку, подивлюся що до чого.

Сонечко нерішуче, але слухняно підняла свою мишу і подріботіла до печер разом із Мікі та Риткою.

Щасливець дочекався, поки вони зникнуть за невисоким пагорбом, й опустив морду до землі; від передчуття небезпеки вся його шерсть наїжачилася. Йому не хотілося щось пояснювати іншим — не зараз, але він був певний…

Тут побував лютопес.

І це не міг бути хтось із ворожої зграї, очолюваної напіввовком. Щасливець не помітив жодного гладкошерстого чорного лютопса серед диких собак, до того ж він відчув щось знайоме в цьому особливому запаху. В уяві одразу постала картина: дивні собачі будки, куди повідкових загнали й утримували несамовиті лютопси. Якби він не прийшов на допомогу, пригадалося Щасливцеві, то Белла, Ритка й Альфі були б уже давно роздертими на клапті.

Він занепокоєно заскавулів. Безперечно, лютопси не могли аж сюди їх переслідувати лише для того, аби помститися за свою уражену гордість. Їхня альфа на ім’я Бритва, особливо зарозуміла й затята, навряд чи схотіла б проміняти своє легке, безтурботне життя в Собачому саду на переслідування якихось задрипаних повідкових.

Однак Щасливець ні в чому не був певен. І це було навіть гірше, ніж боятися чогось конкретного і справді небезпечного.

Він неквапом обнюхував дерева, носом відсував камінці і гілки. Нарешті трохи заспокоївся — запахи були старими й останнім часом не відновлювалися, тому, хай би ким був той лютопес, він просто проходив долиною у якихось справах, не більше. Та все ж таки Щасливець почувався якось дуже незатишно, коли попрямував назад до печер. Навколо цього місця було дуже багато ознак небезпеки, надто багато слідів недружніх собак. Белла зі своєю зграєю тепер мала рухатися тільки вперед. Вони не могли повернутися і йти у зворотній бік — туди, звідки прийшли, — не тепер, коли опинилися між двома вогнями, між двома лютими зграями ворогів.

Треба знайти свою територію. Деінде. Будь‑де.

Решта зграйників виглядали його з нетерпінням — щасливі та схвильовані, очікували смачну їжу, тому Щасливець вирішив не розповідати їм про свої недобрі передчуття і дивний тривожний запах лютопса. Апетит, якого він нагуляв за час полювання на свіжому повітрі, переміг усі його тяжкі думки. І пес жадібно накинувся на свою частку здобичі.

Потім він розлігся на осонні та ніжився під теплим промінням Собаки‑Сонця, його шлунок перетравлював їжу, а вуха легенько смикалися від лоскотливого дихання і задоволеного буркотіння друзів. Нарешті він звівся на всі чотири лапи, потягнувся та обтрусився від голови до хвоста. Хай би як йому цього не хотілося, але відкладати свою справу на пізніше не було сенсу. Поки він ішов до Белли, решта собак підводили голови й один за одним піднімалися, занепокоєно гуртуючись навколо нього.

— Мушу йти, — Щасливець притулився мордою до Беллиного вуха, залишаючись на неї сердитим, хоча й добре розумів, що поки перебуватиме у ворожому таборі на виконанні завдання, йому її дуже не вистачатиме, а надто йому бракуватиме безпеки і товариськості зграї повідкових.

— Шкода, що тобі треба йти, — дзявкнула Ритка.

— Тільки повернувся до нас і вже знову кудись вирушаєш, — заскиміла Сонечко. — Ті собаки такі страшні. А ти точно знаєш, що будеш у безпеці?

Щасливець лизнув її чорний, схожий на бруньку ніс.

— Все буде добре. Повір у Беллу і в мене. Зграя — це довіра одне до одного, — йому хотілося мати хоча б половину тієї впевненості, з якою він говорив. — Незабаром я повернуся, і тоді, сподіваюся, ми вже матимемо чисту воду. Зроблю все, що в моїх силах.

— Так, Щасливцю, ми знаємо, що тобі все вдасться, — Мікі притулився мордою до його шиї. — Бережи себе… будь обережний.

Стримуючи тремтіння, Щасливець весело махав хвостом.

— Аякже, я берегтимуся, — він повернув голову, аби востаннє глянути на Беллу.

І побачив вдоволення й гордість у її темних очах. Із кожним днем його сестра все природніше почувалася в ролі вожачки, але Щасливцеві хотілося мати більше впевненості в тому, що вона спроможна нести цю відповідальність. Він ніжно лизнув її ніс і притулися мордою до вуха, а тоді змусив себе повернутися і рушити в дорогу.

Побіг під гору крутим схилом і жодного разу не озирнувся. Повітря швидко прогрівалося, дихати ставало важче, але йому хотілося якнайскоріше дістатися до озера гребенем пагорба, аби звідти все добре роздивитися, залишаючись непоміченим. У долині, крім собак ворожої зграї, могли нишпорити якісь інші пси.

Він був ситий і міг дозволити собі думати не про полювання, а про свої подальші дії. Здобич, здається, також відчувала, що йому не до неї, тож птахи нахабно цвірінькали просто в нього над головою, а миша була впевнена, що зможе проскочити перед його носом і сховатися під колодою. Щасливець вагався і намагався з’ясувати для себе: він так хвилюється через зустріч із ворогами чи через можливість знову побачити Солодуню?

Уже хотів, аби якнайшвидше з’явилися вартові дикої зграї, і йому не треба було тим перейматися. Вечоріло, і коли пес піднявся на гребінь невисокого пагорба, то побачив розлоге плесо озера з відображеним у ньому яскравим Собакою‑Сонцем. Аякже, тепер…

Ось і вони! Щасливець смикнув головою і миттєво підняв її вгору під звуки несамовитого гавкотіння. Троє собак вискочили з чагарників і помчали просто до нього. Попри те, що шерсть на загривку інстинктивно настовбурчилася, Щасливець відчув полегшення.

— Що ти тут робиш? — струнка коричнево‑біла собака, схожа на малу прудкобігунку, зупинилася перед ним, вищиривши зуби. — Це наша територія!

«Наша територія!» Щасливець пригадав їхнє оскаженіле гавкання і завивання, коли загинув Альфі. «Наша».

— Забирайся геть, — сердито гарчав довговухий чорно‑бурий пес. — Бо побачиш, що буде.

Щасливець змусив себе не ворушитися. Якби він спробував утекти, то вони б за ним погналися, і хто знає, чим би все закінчилося. Він схилився на передні лапи, а на задніх стояв високо. Занепокоєно виляв хвостом, подаючи знак, що прийшов сюди не для того, щоб їм погрожувати чи битися на їхній території.

— В ім’я Собаки‑Лісу, я хочу поговорити з вашим вожаком! — гавкнув Щасливець.

Коричнево‑біла псина втягнула шию і зневажливо загарчала:

— Нащо?

Щасливець вдихнув повітря і ще нижче опустив голову. Дуже не хотів він кланятися перед цими собаками. Вони напали на його друзів і вбили одного з них! Але вибору не мав. До того ж…

— Солодуня, ота прудкобігунка, вона у вашій зграї, — сказав він. — Ми з нею були в місті після Великого Гаркуна.

— Ну і що? — хмикнула інша довговуха собака, самиця, яка дуже скидалася на чорно‑бурого пса, і Щасливець подумав, чи, бува, вони не брат і сестра.

Він підняв вуха і висолопив язика. Колись у такий спосіб йому вдавалось сподобатися довголапим у Харчевні, то, може, цей виверт спрацює і з вартовими.

— Я хочу пристати до вашої зграї. Відведіть мене до Солодуні, і вона за мене поручиться.

— А навіщо ти нам здався в зграї? — у голосі коричнево‑білої псини чулася відверта зневага.

— Тому що я мисливець, — відповів Щасливець. — Матимете з мене користь.

— Нам не потрібні міські собаки, що живуть на смітниках і думають, ніби знаються на полюванні.

Довговуха самиця когось нагадувала Щасливцеві: ага, він бачив, як під час сутички вона виконувала накази вожака. Напіввовк називав її Стрибою.

Щоб не загарчати, Щасливець міцно стиснув щелепи. Він знав, що у відповідь на насмішки не можна відповідати насмішками, хай би як йому цього хотілося.

— Я стану вам у пригоді. Зі мною ваша зграя буде набагато сильнішою.

На щастя, довговухий брунатний пес підвів очі на коричнево‑білу собаку і на мить завагався:

— Ну, не знаю, Стрілко. Якщо він приятелював із Солодунею…

— Щось, не віриться, Дрючку, — загарчала Стрілка й повернулася до Щасливця: — Я нюхом чую, як від тебе смердить міською тухлянкою. То ти там полюєш? За булочками в обгортках?

Усі три собаки зневажливо засміялися. Щасливець намагався не показувати, що її слова зачепили його за живе. Відтоді він багато чого навчився. До того ж у глибині душі йому було приємно почути, що міський сморід ще не вивітрився з нього. Це свідчило, що він залишається самим собою — міським псом‑самітником.

Він і далі Щасливець.

Аж тут собаки почали підступати щоразу ближче до нього, і йому вже було не до приємних спогадів. Щасливець стояв на місці, не задкував, припавши всім тілом до землі, але не втримався і все ж таки зморщив морду. Якщо вони нападуть на нього, то він чинитиме опір. Навіть якщо опісля його становище погіршиться.

«Може, я й досі смерджу містом, — розпачливо міркував він, — але я далеко від нього. І друзів зі мною тут немає…»

А собаки не збиралися відступати. Він уже це розумів. Тому не було жодного сенсу намагатися й далі залагодити справу по‑доброму, якщо вони все одно хочуть його роздерти. Вишкіривши зуби й попереджувально загарчавши, він раптом піднявся на рівні лапи і міцно вперся ними в землю, виструнчившись на повний зріст.

«Ні, я не стану легкою здобиччю…»

Чорно‑коричневий пес, якого називали Дрючком, трохи накульгував на передню лапу, і Щасливець був більшим за кожного з них, проте він добре розумів, що не зможе битися з трьома досвідченими собаками одночасно.

— Візьми його, Стрибо!

Чорно‑брунатна самиця підбігла до нього, намагаючись ухопити знизу за шию. Вона рухалася дуже швидко, але Щасливцеві вдалося відскочити вбік. І тут він наразився на Стрілку, що кинулася йому на загривок. Щасливець заскавулів, коли відчув, як її зуби вп’ялися в шкуру, а тоді підскочив Дрючок і вкусив його за передню лапу. Щасливець крутнувся і скинув із себе Стрілку, загарчав і зчепився з Дрючком.

Але вже повернулася Стриба. Вона схопила його за шкуру на шиї та щосили потягла.

«Невже вони збираються мене вбити?»

Ні, Щасливець так не думав, але вони точно хотіли завдати йому якнайбільшої шкоди, аби він утік і більше сюди не повертався. Якщо він не здолає цих миршавих псюг, то йому не потрапити до їхньої зграї. Решта диких собак і не подумають його взяти до свого гурту, навіть Солодуня.

Гострі ікла вп’ялися в бік, і Щасливець заскавулів від болю та люті, вигнувся і клацнув зуба‑ми перед самісінькою мордою коричнево‑білої нападниці, вхопивши її за вухо. І коли тієї ж миті чорно‑брунатний самець вчепився в Щасливцеве вухо і дуже боляче потягнув, — пес відчув гострий біль та цівку теплої крові, що потекла по голові. А Стриба не відпускала шкури на шиї — її зуби глибоко увігналися в його тіло.

Щасливця охопила паніка і водночас він страшенно розлютився. Коричнево‑чорна довговуха самиця його серйозно покалічить, якщо він її зараз не скине із себе.

— Досить! ЛИШІТЬ ЙОГО!

Хтось злісно гавкнув, але той голос здався йому знайомим. Щасливець хитнувся, коли відчув, що самиця вже не впивається у його шию, а біль вщухає. Не перестаючи гарчати, всі три нападники трохи відступили, шерсть на їхніх загривках залишалася настовбурченою, а зуби вищиреними.

Важко дихаючи, Щасливець зухвало гиркнув на псів, але його очі жадібно шукали того, хто щойно з’явився. Якийсь дуже знайомий запах лоскотав його ніздрі, а серце то гупало, як навіжене, то знову вповільнювалося, коли переводив подих.

— Солодуня, — хапнув він ротом повітря.

Вона не підбігла, щоб його привітати, а стояла на місці з високо піднятою головою та примруженими очима, які уважно його вивчали. Її вуха підняті й нахилені вперед, а ніс ретельно винюхує повітря навколо.

— Загарбник! — гавкнула Стрілка.

— Бачу, — Солодуня не поворухнулася, лишень ще вище задерла голову і не зводила очей зі Щасливця.

— Хотіли його прогнати, — гарчав кульгавий Дрючок.

— Дозволь нам закінчити! Ще трохи, і він уже навіть не пікне! — сказала Стрілка.

— Не треба, — загарчала Солодуня. — Я знаю цього собаку.

Стрілка опустила голову та хвіст, покірна й похнюплена.

— Я відведу його до Альфи. Є заперечення? — Солодуня пильно подивилася на собак, однозначно не приймаючи жодних заперечень, а ніхто і не збирався цього робити. — Я запропоную взяти його до нашої зграї. Він стане нам у пригоді.

— Так, так, Бето, — тепер вони вже трохи полагіднішали, хоча й далі кидали злі погляди на Щасливця.

«Бета?» — подумав він. Йому було відомо, що кожна дика зграя має свого альфу, тобто вожака, й омегу — собаку з найнижчим статусом. Але що таке бета? — «Яке місце займає Солодуня в зграї?» Однак зараз не на часі її про це питати.

— Дякую, Солодуню, — було почав він, спинаючись на всі чотири лапи. — Я…

— Помовч, — її очі втратили останнє тепло, і легкі дрижаки недоброго передчуття пробігли кістками Щасливця.

— Солодуню, вибач…

— Йди за мною. Не називай мене так. Стули пельку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Солодуня повела Щасливця берегом уздовж озера до невеликої затоки, оточеної густим лісом. Між гіллям струменіло зеленкувате прохолодне світло, під лапами м’яко вгиналася земля. Після сліпучого світла на відкритому просторі долини очі Щасливця потребували трохи часу, щоб звикнути до тінистої пущі і не випускати з поля зору тендітну Солодуню, яка протискувалася між стовбурами дерев, що росли тут щільними рядами.

Дерева поступово рідшали і нарешті розступилися, відкривши затишну галявину: тут Солодуня зупинилася. Проміння Собаки‑Сонця наскрізь пронизувало верхівки сосен, посилаючи списи запорошеного світла на порослу травою землю. Щасливець помітив кілька виїмок, устелених м’яким листям і мохом, — дбайливо облаштованих справжніх спальних лігов. Геть не таких, як у таборі, нашвидку зробленому його зграєю.

Та все ж таки він здогадувався, що затишок — не єдина перевага цього місця. Майже з усіх боків галявину облягав густий колючий чагарник, крізь який неможливо продертися великій тварині, не наробивши шуму й не видавши себе. Навіть Ритці довелося б добряче намучитися, пробираючись крізь колючі зарості. Щасливець залюбки ішов би поряд із Солодунею, але з пошанівку до неї він тримався трохи позаду і збоку, постійно пам’ятаючи про трьох менших собак у нього на хвості, які перекривали йому шлях до втечі. Сніп сонячного проміння падав простісінько на широкий плаский камінь майже посередині галявини, зігріваючи величезного сплячого напіввовка. Безперечно, найзручніша і найтепліша частина табору була відведена під лігво лютого альфи.

Щасливець затамував подих, а Солодуня недбало махала хвостом. До них підійшло ще троє собак, які привіталися з нею і підозріло принюхалися до Щасливця. Один з них — величезний чорний пес, який запам’ятався ще з тієї бійки, був майже такий самий дебелий, як Марта, але не випромінював її лагідності та доброти. Два інші — менший за першого, рудувато‑білий собака з довгими вухами і кудлатий чорний пес із сумними очима й неприємною мордою.

— Хто це? — загарчав величезний собака, втягуючи ніздрями повітря. — Тільки не кажи, що це ще хтось з отих задрипаних повідкових цуциків.

Від образи Щасливець наїжачився, але промовчав. Якби він у такій ситуації втратив холоднокровність і визвірився на задираку, то Собака‑Ліс подумав би, що він необачний і не вартий захисту. Але Щасливець не збирався також і догідливо схилятися. Щойно почав би він плазувати, то настільки зухвалий і сильний собака роздер би його без зусиль.

А Солодуня нітрохи не знітилася, хоча чорний собака був майже вдвічі більший від неї. Вона тільки владно повела головою.

— Він зі мною, Пломеню. Щось не так? Ми з Альфою все з’ясуємо.

Здоровань глянув доволі сердито, але однозначно не мав великого бажання будь у чому переконувати Альфу. Не встиг він щось відповісти, як неподалік зашелестів чагарник.

Щасливець здригнувся і відсахнувся вбік, а з густих кущів висунула ніс чорно‑біла фермерська самиця, дуже схожа на Мікі.

— Що за гармидер? Мої малята вже сплять.

— Вибачай, Ладо, — колишня м’якість почулася в голосі Солодуні, коли вона нахилилася до мами‑собаки. — Йди собі до щенят. Ми тут будемо тихенько.

— Вибачай, Ладо, не сердься.

Щасливця дуже здивувало, коли почув таке лагідне й покірливе вибачення від дебелого Пломеня. Очевидно, мати‑собака була тут у чималій пошані.

— Ну, коли я вже тут… — Лада виставила передні лапи вперед і потягнулася, а Щасливець відчув запах теплого молока і непосидющих щенят. — Якось я зголодніла: малята ростуть швидко. Маєте щось їсти?

Солодуня вмить обернулася і гавкнула на маленького собаку, що прокрадався на краю галявини:

— Омего! Негайно принеси Ладі щось попоїсти!

Маленький собака перелякано подріботів з тіні; то було коренасте, дивної форми створіння з крихітними вушками і дуже зморшкуватою мордою. Він зупинився і своїми чорними очицями підозріло подивився на Щасливця. Щось у хитрому виразі його морди викликало в Щасливцеві незрозумілу тривогу і навіть якесь ніби збентеження.

— Я сказала: «Негайно», — Солодуня суворо нагадала малому собаці про те, що він має робити, і той чкурнув через галявину.

Солодуня не обтяжувалася тим, аби познайомити Щасливця з іншими собаками, натомість гордовитим помахом голови гукнула його йти вперед:

— Ходімо. Я покажу тебе Альфі.

Вона крокувала попереду, впевнена і поважна. Щасливець неохоче плентався за нею, уважно оглядаючи все довкола. Дика зграя була більшою за Беллину: щонайменше вісім дужих собак, не рахуючи Лади з її цуценятами. Це непокоїло й дратувало його. Собаки дуже зручно розташувалися в добре захищеному таборі, чисте озеро розляглося неподалік, і, судячи із запахів, що линули від дерев, Щасливець міг упевнено твердити, що навколишній ліс просто кишів здобиччю.

Навіть у повному складі Белла та її друзі далеко не були рівнею цій нагодованій, дисциплінованій і сильній зграї. Якщо не вдасться вмовити Альфу поділитися водою, то Щасливець буде змушений наполягати, аби Белла перейшла далі, на іншу територію.

— Будь тут, — владний голос Солодуні перебив його думки. — Чекай, поки Альфа тебе покличе.

Щасливець витріщився на навпіввовка, який розлігся на камені і не ворушився; тільки кінчик його хвоста ледь помітно посмикувався. Чи то він дрімав, чи то ще не встиг заснути, але щойно Солодуня наблизилася до нього, як одне його око — жовте — кліпнуло.

Щасливець не чув, про що говорили двоє собак, але зауважив, що прудкобігунка здавалася не надто вже слухняною в присутності вожака. Вона виявляла повагу, але нітрохи не плазувала перед ним. Говорила тихо, тож Альфа стриг вухами, аби все почути. Нарешті він повернув голову і пронизливим поглядом втупився у Щасливця.

Солодуня також обернулася:

— Ходи сюди, Щасливцю.

Він повільно рушив і під холодним поглядом напіввовка відчув у себе в грудях вихор гніву. То був отой страхітливий звір, який убив Альфі, і Щасливцеві хотілося гарчати, гавкати, накинутися на нього та гризти, шматувати зубами, аби він знав, як почувається жива істота, якій дуже боляче. Але це — самогубство. Він згадав, як останні життєві сили поступово залишали Альфі, як маленьке тільце потроху завмирало й застигало і як нарешті його прийняла Собака‑Земля.

«Я тут, щоб допомогти зграї, до якої належав Альфі, для того, щоб врятувати їх від такої самої долі. І мені про це треба пам’ятати».

Зблизька Альфа здавався ще більшим і могутнішим, якимсь наче дикішим, а його очі були просто страхітливими. Вони не обидва жовті, як спочатку думав Щасливець. Одне з них блимало крижаною блакиттю. Його величезні лапи з почварними кігтями мали перетинки, як у Марти, але звиродніла морда нітрохи не нагадувала подружину. І Щасливцеві подумалося: справжній вожак дикої зграї.

— Отже, — загарчав напіввовк, — ти хочеш пристати до моєї зграї.

У його голосі бриніла зневага, але Щасливець хоробро не відводив погляду, дивився рівно і впевнено.

— Так, — сказав він. — Я підсилив би вашу зграю. Солодуня може за мене поручитися.

— Так. Бета вже це зробила.

Знову той титул. А беручи до уваги, з якою повагою всі до неї ставляться, чи не означає це, що вона друга в зграї після велетенського напіввовка?

Альфі було нудно.

— Я не потребую ще одного собаки в моїй зграї.

Щасливець відчував, що ніякі благання не подіють на цю почвару. Напіввовк не поважав слабкість або плазування, але також не було сенсу кидати йому виклик на його території. Тому Щасливець опустив хвіст і пустотливо схилив набік голову.

— Ти не потребуєш звичайних собак, але, гадаю, тобі необхідний такий витривалий і спритний, як я? Я легко вполюю жирного зайця.

Альфа широко позіхнув, показавши всі до одного зуби.

— У мене те саме зробить Чванько. А Бета може вполювати навіть сарну. Але тобі про це відомо, міський собако, хіба не так? Ти добре знаєш Бету.

Тепер в очах напіввовка блиснула явна загроза. Щасливець ковтнув слину, а тоді висолопив язика.

— Мені так вбачається, що у твоїй зграї грубої сили не бракує. Але я — розумний. Вправність набувається у місті. Можу виживати і в дикій природі. Собака‑Ліс ставиться до мене дуже прихильно.

— Та невже? — Альфа звівся на передні лапи і потягнувся, від зловтіхи в нього аж м’язи пересмикнулися.

Але Щасливець не зважав на недоброзичливий голос напіввовка.

— Я можу тобі стати у великій пригоді. І можу привнести у зграю… свіже бачення. Я все бачу в іншому світлі. Твоїй зграї це не завадить.

— Не вчи мене! Я сам знаю, що не завадить моїй зграї, — відрубав Альфа, а Щасливець зробив крок назад. Йому треба бути обережнішим.

— Я навіть не думав тебе вчити, — відповів він м’яко. — Просто хотів… розповісти про те, що вмію і знаю. Про те, чим можу допомогти. Маєш гарну зграю, і я хотів би до неї приєднатися.

Альфа, здається, трохи подобрішав, але довговухий чорний пес пронизливо гавкнув, висловлюючи своє заперечення:

— Альфо, дай йому копняка під зад і жени звідси! Від нього погано тхне. Він смердить довголапими, бетоном і металом.

Альфа зиркнув крижаними очима на чорного собаку:

— Чваньку, — загарчав він, — це ти зараз мені кажеш, що я маю робити?

Кремезний собака, на ім’я Пломінь, дав Чванькові добрячого запотиличника. Той дзявкнув і зі схиленою головою відскочив назад:

— Звісно, ні, Альфо. Я тільки хотів…

— Тоді стули пащу і не базікай. Бо Пломеневі вже аж сверблять лапи тебе віддухопелити.

Щасливець поглянув на собак, що зібралися біля них. Від страху зіщулився і скулився не тільки Чванько. Решта також боялися Альфи, дивилися занепокоєно і перелякано кліпали витріщеними очима.

За винятком зухвалого Пломеня. І Солодуні.

Оскільки Чванько навіть не спробував утікати, то Щасливець припустив, що така поведінка Альфи не є чимось незвичним. Хоча напіввовк здавався жорстоким і грубим, але щось ніхто з його зграйників не відчував настільки великого страху, аби бігти від нього. Щасливець знову відчув свою давню відразу до зграйного життя. Невеликий гурт повідкових собак мандрував разом тому, що вони так хотіли, тому що вони знали і любили одне одного.

А що гуртувало дику зграю?

Думки Щасливця розлетілися, неначе краплі дощу, що впали на бетон, коли він побачив, як Солодуня граціозно вистрибнула на камінь і стала поруч з напіввовком. Вожак не дав їй стусана і не гавкнув на неї, тож вона стояла впритул до нього — горда і сильна. Якщо на те пішло, то Альфа, здається, ніби виструнчився і витягнувся вгору біля неї.

Усередині Щасливця щось аж перевернулося від страху і ревнощів. Ага, то вона — подруга напіввовка? Вона з ним заодно?

Але тут Солодуня заговорила, і його страх замінився вдячністю.

— Я знаю Щасливця ще з тих часів, коли жила в місті, — почала вона. — Він був моєю єдиною зграєю і опорою, коли я втекла із Пастки, і якби не він, я б уже померла. Та й ще не один раз, — вона зробила паузу й по черзі пильно подивилася на кожного зграйника. — Він відданий, хоробрий, сильний і мудрий. Він буде хорошим членом нашої зграї. Якщо відверто, то я і раніше казала йому пристати до нас. Він відмовився, — вона повернула голову до Щасливця, який стояв наче відсторонено. — Якщо він тепер змінив свою думку, то це нам лишень на користь. Маємо тільки вітати такого собаку в нашій зграї, а не… — вона презирливо показала головою на Чванька, — а не проганяти.

Альфа мотнув головою:

— Він, може, справді дуже чудовий, такий, як ти кажеш, Бето, але в нашій зграї нема вільних місць. Нам не потрібен ще один зграйник.

— Лада доглядатиме своїх малят щонайменше ще один оберт Собаки‑місяця. Нам не вистачає одного бійця. Тому Щасливець може зайняти її місце на чатах, а Стриба знову ходитиме на полювання. І ти сам переконаєшся, чи потрібен Щасливець у нашій зграї.

Альфа знову повільно мотнув головою.

— Бето, ти, як завжди, кажеш мудро, — вона схилила голову на знак вдячності, тоді як Альфа вів далі: — І якщо ти поручишся за цього міського собаку, то наразі він залишається, — холодні очі повернулися до Щасливця, і Альфа вишкірив зуби. — Але він має довести свою корисність. Якщо пес цього не зробить, то ми швидко його витуримо, ще й надаємо стусанів за зухвальство. Що скаже зграя?

Щасливець спостерігав за реакцією зграйників на рішення Альфи. Попри свою недавню ворожість до нього, Стрілка і Дрючок перезирнулися і згідно завиляли хвостами.

— Так, до патрулювання непогано залучити ще одного вартового, — сказав Дрючок.

Стриба щось пробуркотіла собі під ніс, мотаючи головою, але що саме, Щасливець не чув.

— Я кажу: «Ласкаво просимо», — гавкнула невелика брунатно‑біла самиця, що стояла поряд з Пломенем.

— Гарно сказано, Хапо, — промовив Дрючок.

Пломінь мовчав, хоча на морді в нього було написано, що він аж ніяк не згоден. А Чванько дивився кудись убік, ніби йому аж не вірилося, що цього разу він не заробить від величезного чорного пса ще декілька стусанів.

Щасливець, покірно схиливши голову, зітхнув із полегшенням вперше після того, як прийшов на галявину:

— Дякую тобі, Альфо.

— Ти вступаєш до лав зграї та отримуєш найнижче звання, яке отримували до тебе всі новачки; тобі підпорядковується тільки Омега. А ти підпорядковуєшся безпосередньо Дрючку, він — твій командир, — напіввовк кивнув у бік кульгавого чорно‑брунатного собаки. На морді Дрючка заграв самовдоволений вираз.

— Як скажеш, Альфо, — Щасливець мусив вдавати, що він дуже вдячний, і ще нижче схилив голову. Він і не претендував на те, щоб пристати до зграї й одразу здобути якесь високе звання, але щоб отримати найнижчий ранг… лишень вищий від Омеги… Це стало для нього неприємною несподіванкою.

Щасливець не втримався і глянув на Солодуню. Подумки він і далі так її називав, не міг звикнути, що вона вже Бета. Від диких псів, які приходили до міста, він дізнався чимало цікавого про життя диких зграй, але виявилося, що він ще багато чого не знає. Це його трохи бентежило. Щасливець уже звик, що серед повідкових собак він — знавець диких зграй, але виявилося, що він досі так і залишився міським псом, який раніше ніколи і не думав про якийсь там статус і ранг.

Його заспокоювало лише те, що згодом він зможе піднятися в зграї. Адже він був розумнішим від Дрючка і, напевно, що й від Чванька, тому не мав сумнівів, що вже незабаром отримає вищу посаду.

Трохи ближче до Солодуні…

— Поки всі тут, я хотів би сказати… — Альфа перейшов на різкий, безцеремонний тон. — Аби ви всі були напоготові й пильнували ту задрипану шайку повідкових собак. Мені не хочеться, щоб вони перегрупувалися, зібралися із силами і знову на нас напали. Щойно їх побачите — женіть у три шиї. Якщо не втікатимуть, роздирайте на клапті. Зрозуміло?

— Так, Альфо, — пролунав одностайний хор дзявкотіння і гавкання.

— І ще таке, Щасливцю. Чи ти бачив банду повідкових собак, коли йшов до нас?

І тут усі спрямували погляди на Щасливця, а його серце скажено закалатало. Чи не розумніше для нього тепер у всьому зізнатися й розповісти про те, що він натрапив на повідкових собак, або ж навіть про те, що він їх знав ще в місті? Це ж не буде брехнею. І до того ж, незважаючи на теперішню самовпевненість і високий статус Солодуні, Щасливець відчував, що він і надалі зможе на неї покладатися.

«Але ж вона тепер подруга Альфи…»

— Нічого певного не скажу… — Щасливець сподівався, що його брехня не так різатиме їхній слух, як його власний. — Мені задається, що таки бачив недоладну купку домашніх мазунчиків. Одначе гадки не маю, куди вони йшли.

— Тоді дізнайтеся, чи вони, бува, не вештаються десь тут поблизу, — загарчав Альфа. — Вони хотіли вкрасти нашу воду. Цього більше не має повторитися. Щасливцю, ти йдеш із Дрючком і Стрілкою, і нехай вони розкажуть і покажуть, що й до чого в нашій зграї. Ідіть.

Із цими словами напіввовк знову розлігся на камені, його очі звузилися і стали двома шпаринками, з яких він стежив, як пси вирушають на виконання його завдання. Щасливець озирнувся через плече і помітив, що його очі — блакитне і жовте — й досі пильно дивляться на нього. На якусь мить він ніби затерпнув від страху і тяжких передчуттів — аж шерсть на ньому заворушилася.

А якщо Альфа дізнається, що він бігав з повідковими собаками, то що тоді? Як він викручуватиметься?

«Для цього тобі, Щасливцю, буде потрібна вся хитрість Собаки‑Лісу, — сказав він собі подумки. — І навіть вона може тебе не врятувати…»

І тут він стривожився вже від іншої, навіть ще страхітливішої думки. За нього поручилася Солодуня, гарантувала, що він буде гідним зграйником, і зробила це в присутності всієї зграї, у якій вона займає високе становище. Що зробить з нею Альфа, коли дізнається про брехню Щасливця і про те, що вона теж купилася на цю брехню? Якщо Альфа вирішить, що Солодуня свідомо йому збрехала?

Що вона змовилася із собакою зі свого колишнього життя в місті?

Щасливець не хотів навіть думати про те, як Альфа карає собак у зграї за зраду. Він був готовий ризикнути — у місті він так завжди й чинив, усе своє життя.

Але йому дуже не хотілося наражати на небезпеку ще когось.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Не відставай, Щасливцю, — гавкав Дрючок і поквапно накульгував.

Щасливця розривало від люті. Він тільки на мить затримався, щоб обнюхати порожнисту колоду, бо просто хотів бути уважним — набагато уважнішим, ніж Дрючок або Стрілка — і аж ніяк не очікував, що довговухий пес одразу розкомандується. Якщо в зграї можна підвищувати своє становище, а ймовірно, це так, то одного чудового дня Дрючок перейде в його підпорядкування, і тому зараз із його боку не дуже розумно заноситися й задиратися.

— Не переймайся, я не відстану, — гавкнув Щасливець. — Ти як втомишся, то відпочинь трохи. — А далі притримав язика і не додав: «Бо твої хирляві лапи вже підгинаються під тобою».

Дрючок гаркнув у відповідь:

— Вибирай слова. У нашій зграї найголовніше — повага.

«Якби так було, як ти кажеш, — подумав Щасливець, — то ти перший мав би виявляти трохи більше отієї самої поваги».

Ранній туман розсіювався поблизу берега, і поступово відкрилася в усій красі блискуча водна гладінь озера. На протилежному березі виднілися обриси сосен; там, видно, тягнулися дрімучі ліси, і це означало, що в них водиться сила‑силенна всілякої здобичі. Щасливцеві знову спало на думку: як несправедливо, що дика зграя не хоче ділитися їжею, хоча має її більше, ніж потрібно. Якби ці пси були щедрішими, то йому б не довелося їх дурити.

Патрульні собаки насмілились зайти в густий сосновий бір, і Щасливець почав вишукувати не тільки всіляку небезпеку та можливу здобич, але й різноманітні заглибини та укриття, куди могла сховатися Белла зі своєю зграєю, залишаючись непоміченою. Він остерігався, аби два його супутники не звернули увагу на дивну поведінку новобранця, який постійно до чогось принюхується, але вони нічого незвичайного в цьому не бачили і більше до нього не чіплялися. Ані Дрючок, ані коричнево‑біла самиця Стрілка не були настільки насторожі, як мали б бути.

«От і добре! Оце мені щастить».

Щасливець поки що не знаходив нічого такого, що допомогло б Беллі легко досягти своєї мети — отримати доступ до заповітної води, але це ж лише його перше патрулювання. Він мав досить часу, щоб усе розвідати, хоча й сподівався впоратися із завданням якнайшвидше. Не мав бажання довго шпигувати.

Скелясті виступи були надто оголеними і не могли служити надійним укриттям, але він усе одно ретельно їх обнюхував, аби переконатися, що тут не причаїлася небезпека. Щасливець озирнувся на Дрючка і Стрілку, намагаючись не реагувати на їхнє самовпевнене бурчання.

«Дрючок таки мав би помітити мою надмірну допитливість, але він, здається, ні про що не здогадується. Навіть попри цю неуважність, мені не варто випробовувати їхню пильність і надмірно ризикувати».

— Так тримати, Щасливцю. Молодчина, — гавкнув Дрючок.

Щасливець відкинув свої думки і підняв вуха. Дрючок та Стрілка дивилися на нього з командирським схваленням. Хоча від їхнього самовдоволеного вигляду в нього стовбурчилася шерсть, та все ж таки йому відлягло трохи від серця. Ворожість Дрючка танула на очах, і хоча Щасливець не розумів, з якого це дива він подобрішав, але чудово усвідомлював, що це йому на користь і спрощує завдання.

Дерева раптом розступилися, знову стало видно озеро, що під променями Собаки‑Сонця вигравало всіма відтінками осяйного срібла. Щасливець дивився на водну гладінь, заворожений її блиском.

— Отрута сюди не дійшла, — зауважив він.

— Річкова отрута? — гавкнула Стрілка. — Ні. У будь‑якому разі, аби зробити таку кількість води непридатною для пиття, потрібно дуже багато часу й отрути.

У її голосі вчувалась пихатість, і Щасливець тільки ствердно кивнув головою.

— Не дивно, що повідкові собаки так хотіли цієї води, — пробурмотів він.

— Так їм і треба, — засміялася Стрілка. — То їхня проблема. А тобі що до того?

— Лишилися б собі вдома і далі б забавляли своїх довголапих, — сказав зневажливо Дрючок. — Ти хоч і міський пес, Щасливцю, але принаймні знаєш справжнє собаче життя серед дикої природи і покладаєшся тільки на свій розум. А ті повідкові цуцики не заслуговують на виживання.

Щасливець не знайшов, що відповісти, тому опустив морду до води, трохи похлюпався, а потім, аби виграти час, довго хлептав чисту прохолоду. Раніше він ніколи по‑справжньому не цінував води. У цьому новому й небезпечному світі було щось блаженно освіжаюче у звичайному вгамуванні спраги під яскравими променями вранішнього сонця. Стрілка з Дрючком далі добродушно жартували одне з одним і глузували з Беллиної зграї, але Щасливець не звертав на них уваги. Його не цікавила їхня думка про своїх друзів.

— У будь‑якому разі повідкові зайшли б значно далі, якби знали, що тут є.

Стрілка бігала вздовж берега озера, до всього принюхувалася, аж раптом озирнулася, вжахнулася і загавкала:

— Щасливцю! На патрулюванні ми не потураємо своїм забаганкам.

Він здивовано підняв мокру морду.

— Хлепнув — і досить, — пояснив Дрючок суворо. — Альфа каже, що як на патрулюванні питимемо і їстимемо, то нічого не побачимо. Задовольняти свій апетит — значить зневажати наші обов’язки.

Зневажати наші обов’язки? Щасливця вразили ці слова в самісіньке серце. Як оці дурбецала могли таке тільки придумати?!

Хоча їхнє розуміння обов’язку страшенно його обурювало, він не хотів загострювати ситуацію і з’ясовувати стосунки. Відскочив від води і знову побіг за ними. Видно, Альфа серйозно взявся за дисципліну, і Щасливець змушений був таки визнати слушність цього правила: хлепчучи язиком смачну, чисту воду з її приємним холодком у горлі, він геть нічого не бачив, що відбувається в нього за спиною. На нього запросто могла чатувати якась небезпека, а він нічого б навіть не запідозрив.

— Один з наших зграйників нещодавно отримав гарний урок, — повідомила Стрілка. — Під час патрулювання знайшов мертвого зайця. Узяв та й сам його з’їв.

Дрючок здригнувся:

— Альфа такого не любить. Йому це не сподобалося.

Щасливець відчув, як він теж затремтів.

— А хто то був?

— Його вже немає в зграї. Ми навіть імені його не згадуємо, — Стрілка якось розхвилювалася і щосили обтрусилася, перш ніж подріботіти далі.

Щасливець здогадався, що того безіменного собаки вже немає в жодній зграї.

— Щасливцю, перевір отой горбик, — наказав Дрючок. — За ним можуть сховатися навіть зо три здорових собаки.

Він саме це і збирався зробити, тому відчув злість, але міцно стиснув щелепи і зробив так, як йому веліли. Правду кажучи, він навіть тішився, що матиме нагоду вільно подихати після почутої історії про неслухняного безіменного зграйника. Ні на мить не забував, що грає в дуже небезпечну гру. По його спині щоразу пробігав холодок, коли, розгрібаючи довгу траву, тицяв мордою в порожнину, щоб переконатися, що там ніхто не сховався, і щомиті був готовий вступити в бій. Гострий сморід єнота змусив Щасливця напружитися, але коли пробігся десь так зо два заячих гони по єнотових слідах, то зрозумів, що той запах надто старий, аби ним перейматися.

Поглянув у бік Дрючка і Стрілки, і в нього виникла якась невиразна підозра. Коли вони обоє принюхувалися до повітря і землі, їхні хвости були опущені. Їх не збуджував жоден із запахів, хоча Щасливець добре знав, що їх мав би дражнити аромат здобичі, старий чи новий. Але вони зберігали спокій.

«Щось я цього не розумію».

Повернувшись до Дрючка і Стрілки, він спитав:

— Ми шукаємо щось конкретне, правда? Бо стільки всіляких запахів, стільки слідів…

— Альфа хоче знати про все, що може становити для нас загрозу, — відповів Дрючок. — Аякже, шукаємо інших собак, а ще, безперечно, лисиць і єнотів. Іноді можна наразитися на гострокігтих, а вони дуже підступні. — Чорно‑бурий пес аж затрусився, мабуть, згадавши про якусь сутичку; Щасливець також знав, наскільки сильно болить подряпина від гострокігтього і що така рана може загноїтися і довго не заживати.

— Якщо наразимося на незначну загрозу, то самі з нею впораємося, — буркотіла Стрілка. — А як буде потрібна поміч, то я помчу до табору і приведу мисливців. Тому патруль і складається щонайменше з трьох собак. Хтось один біжить по допомогу, а решта б’ються. Нашу зграю не здолати. Стриба патрулювала з нами, поки Лада доглядає за своїми щенятами, але прийшов ти, тому вона повернулася до мисливців. Відтепер матимемо ще більше їжі для нас усіх.

— А ти стараєшся, Щасливцю, — мовив Дрючок. Пес і не був певний, але йому здалося, що в очах дворняги він побачив схвалення. — Я бачив, як ретельно ти все… перевіряєш.

«Він мене випробовує», — усвідомив Щасливець із деяким роздратуванням. А тоді раптом зрозумів, чому Дрючок поводиться як сувора, але поблажлива мама‑собака.

Тому що Щасливець зайняв місце Дрючка на найнижчому щаблі в зграї.

Низьке становище ще більше ускладнювало і так доволі непросте зграйне життя. Знову Щасливець засумував за невибагливою зграєю Белли. Їм треба було ще багато чого навчитися, аби вміти виживати, проте коли доходило до якихось труднощів, то повідкові собаки миттєво згуртовувалися. Вони завжди співпрацювали і покладалися на взаємодопомогу. Порівну ділили їжу і клопоти, тому що вважали себе друзями і рівними серед рівних, а не суперниками в боротьбі за вище становище в зграї. І вони не становили одне для одного жодної загрози. І раптом у Щасливця виникло бажання заперечити Дрючкові і Стрілці та змусити їх засумніватися в доцільності диких правил, за якими вони жили. Йому схотілося закричати, що їхній шлях — не єдино правильний, що зграя не повинна виганяти або вбивати собаку тільки за те, що він припустився помилки, відчувши нестерпний голод.

Але Щасливець стиснув міцніше щелепи і далі мовчав. Не варто тепер, коли щойно вмовив їх узяти його до себе, ставити під сумнів закони, за якими вони живуть.

До того ж він ще й багато чого їм набрехав. «Я отак викидаю різні коники, фіглюю з ними, але моїй мамі‑собаці це однозначно не сподобалося б».

Тому заледве чи він мав право повчати Дрючка і Стрілку, читати їм лекції про дружбу і честь…

Стрілка, що бігла поперед нього, обігнула чималу ділянку затоки і неуважно принюхувалася до величезної колоди, прибитої хвилями до берега.

«Хай там як, — подумав Щасливець, — але його напарники якось дуже побіжно проводять огляд місцевості».

Щойно Стрілка добігла до кінця колоди, як одразу зістрибнула з неї і подріботіла до соснового бору на невеличкому мисі неподалік. Дрючок тим часом петляв поміж стовбурами дерев на узліссі і приглядався до коріння, але Щасливцеві здалося, що його більше цікавило, чи дерева ростуть у правильному порядку, аніж їхня ретельна перевірка.

Щасливець сумлінно обнюхав каміння на піщаному березі, потім вистрибнув нагору, наздогнав Дрючка і побіг лісом одразу за ним.

— На чолі патруля зазвичай була Лада, так? — запитав він.

Альфа сказав, що Лада не виходить на патрулювання, бо має дбати про щенят, і та повага, з якою інші собаки ставилися до неї, змусила Щасливця вирішити, що вона займає у зграї вище становище, ніж Дрючок або Стрілка.

— Так, — відповів Дрючок. — Коли Лада ставала на чати, то від неї ніхто і ніщо не могло сховатися. Вона — чудова мисливиця, але також дуже добре відстежує і визначає запахи — найкраща в зграї, — у голосі Дрючка чулася повага, яка багато говорила Щасливцеві про місце Лади в зграї. — Аякже, тепер вона доглядає за своїми малятами — за своїми і за Пломеневими. Вони дуже сильні собаки, оця пара, і дуже досвідчені. Вони разом з Альфою найдовше.

Щасливець схилив голову і далі йшов поряд з Дрючком.

— А Бета‑Солодуня також давно з Альфою? — йому дуже хотілося знати, що сталося з його подругою, з якою він приятелював у місті…

— Бета? Ні. Вона лише нещодавно пристала до зграї! — очі Дрючка стали ще більшими і круглішими. — Приєдналася до нас десь з пів мандрівки Собаки‑місяця після Великого Гаркуна. Але вона така спритна й розумна, а ще безжалісна. І Бетою стала дуже швидко!

— Ого… Нічого собі. Це вражає, — сказав Щасливець, а в животі його щось боляче кольнуло.

— Стіймо, — скомандував Дрючок і вперся лапами в дерево та уважно принюхався до дупла у стовбурі. — А тепер справді важливе — треба перевірити недоторканність нашого кордону так, як це зробила б Лада, бо вона потім нам багато чого скаже.

Щасливець задумливо схилив голову. «А звідки вона знатиме виконали ви роботу добре чи не дуже? Невже Лада настільки страшна, що ви собі гадаєте, буцімто вона здатна вас бачити із задвірків табору? Ви так боїтеся Лади, Пломеня й Альфи, а ще Солодуні, що не наважитесь зробити хоча б щось трохи інакше…»

Відтоді, відколи вони вирушили на патрулювання, їхні три тіні стали набагато коротшими. Щасливець уважно йшов по слідах Стрілки і Дрючка, але, обнюхуючи місцевість і пильно до всього придивляючись, він помітив, що вони проходили по давніх відбитках собачих лап. Коли Стрілка з Дрючком зупинялися, аби до чогось принюхатися, то на тому місці можна було легко виявити знайомий застарілий запах. Роздувши ніздрі, Щасливець відчував той самий аромат у себе на язику, але ще навіть давніший.

«Вони йдуть по тих самих слідах, по яких ходять щодня, — подумав Щасливець, страшенно здивований. — Щоразу один і той самий маршрут. Якась чудасія».

Коли Стрілка занепокоєно поглянула на Собаку‑Сонце і гавкнула про «високосонце», вони повернули до табору, немовби отримали наказ від невидимого вожака зграї.

Тепер їхній шлях пролягав углиб лісу, де було багато усіляких западин і пагорбів, вкритих густим чагарником, і їх треба довго перевіряти, тому Щасливець мав час на роздуми. Він сумнівався, що Лада похвалить їх за надмірне повторення дій. Пес‑чужинець, що спостерігатиме за пересуванням патруля протягом двох або трьох мандрівок Собаки‑місяця, одразу зверне увагу на таку закономірність і легко зможе від них сховатися.

Альфа створив дисципліновану зграю і забезпечив її надійним і затишним домом, але все одно припустився певних помилок. Щасливець з Беллою та повідковими собаками завжди були напоготові, вони щомиті могли кинутися навтьоки або вчинити опір тільки тому, що почувалися дуже невпевнено. Натомість зграя Альфи почувалася вже надто захищеною і надто самовпевненою. Вони, видно, тут осіли вже давно, можливо, навіть ще до Великого Гаркуна.

Мабуть, так і було. Дрючок і Стрілка з невеликою осторогою ставилися до повалених дерев, і, безперечно, тут не впадали в око серйозні руйнування, яких було чимало в місті або в долині. Одне з двох повалених дерев перегородило їм шлях, але Дрючок зі Стрілкою зневажливо перестрибнули через стовбур, майже не звернувши на нього уваги і не виявивши анінайменшого занепокоєння.

«Можливо, — подумав Щасливець, злегка затремтівши, — дика зграя у своєму житті встигла надивитися всілякого і тепер не дуже переймається трясіннями чи гаркунами Собаки‑Землі. А може, вони просто не усвідомлюють небезпеки».

Захекавшись, Щасливець зупинився на вершині піщаної кучугури, нашорошив вуха й окинув поглядом ще одну затоку. Авжеж, саме так він собі все й уявляв. Якщо Белла з повідковими триматиметься якнайдалі від цієї вибоїстої піщаної коси, то неглибоким яром вони зможуть непомітно прошмигнути на той бік затоки. Якщо вони йтимуть тихо й обережно в безвітряну погоду і ніхто зі зграйників Альфи не відчує їхнього запаху, то вони, мабуть, без пригод дістануться дальнього берега озера і там зможуть напитися води.

Щасливця огорнув приплив радості й задоволення. Його друзі мали непогані шанси.

— Ходімо! — гаркнув Дрючок владно і перебив Щасливцеві роздуми на піщаному пагорбі.

Пес нерішуче рушив за своїми зверхниками.

Чим ближче до табору, тим знову дерев ставало все менше. За широкою зеленою лукою Щасливець побачив щільну темну лінію ще одного густого лісу, здається, набагато більшого, ніж територія Альфи. Коли вони просувалися ним, то спостерігали, як здобич, відчувши собак, розбігалася навсібіч у густій траві, і Щасливцеве серце тріпотіло від мисливського захвату. Майже в нього під лапами промайнула маленька тінь, — миша! Пес одразу кинувся на неї і лапою притиснув її хвіст.

І щойно він намірився радісним гавканням повідомити про свій успіх, як відчув важкий удар у бік й опинився на землі. Щасливець навіть ще встиг побачити, як шмигнула й зникла перелякана миша, а він, сам собі не вірячи, що таке могло статися, проводжав її поглядом. Потім звівся на лапи, наїжачився і вперся поглядом Дрючкові в очі.

— Нащо ти це зробив? Я її вже впіймав.

— Що, не маєш роботи? — відрубала Стрілка.

А тут і Дрючок устряв у розмову:

— Ми не полюємо, — різко сказав він. — На патрулюванні ми не полюємо.

Щасливець важко дихав, не вірячи своїм вухам:

— Та що ти верзеш? Як не полювати, коли здобич сама до тебе лізе?

— У місті ти, може, і полюєш, коли хочеш, — сказала презирливо Стрілка. — Але ми — у зграї, і вожак нам каже, коли маємо полювати. Це станеться, коли заслужимо звання мисливців!

— Заслужимо? — репетував Щасливець і не міг повірити в те, що почув. Та ці пси… якісь не сповна розуму. — Усі собаки полюють! Така їхня природа!

— Але не вартові собаки. Не в патрулі. Якщо нас підвищать до звання мисливців, то це станеться тільки в тому випадку, коли ми цього заслужимо. Полювання — не наша робота і не наше право.

Щасливець зиркав то на Дрючка, то на Стрілку. А вони дивилися на нього з таким осудом, що він не зміг не похнюпити голови.

— Але ж я не збирався її тут їсти. Я тільки…

— Мисливці вийдуть на полювання пізніше… — пояснив Дрючок. — Щойно почне позіхати Собака‑Сонце, вони вирушать за здобиччю на чолі з Пломенем. Тому вартові повертаються до табору для охорони Альфи та Лади, а їжу принесуть мисливці і поділять між зграйниками вночі.

Тільки Щасливець хотів щось заперечити, як Дрючок обірвав його:

— Отак ми і живемо! І нам у нашій зграї не треба твоїх міських замашок.

Щасливець люто почухав за вухом, а тоді обтрусився і слухняно побіг за своїми зверхниками, хоча ще раз зиркнув у тому напрямку, куди втекла миша. Він вважав цілком природним прагнення зграї захистити свої мисливські угіддя й забезпечити рівний розподіл їжі. Якби собаки полювали окремо один від одного, як отой безіменний, що з’їв зайця, то їм би схотілося з’їсти більше, ніж належить.

«О Собако‑Лісе, — подумав він, охоплений страхом, — мені так багато ще треба дізнатися про життя в дикій зграї. Не дай мені припуститися ще однієї помилки…»

Щасливець ніяк не міг позбутися важкого смутку. Дрючок і Стрілка цілком свідомо дозволяли здобичі від них утікати, а це означало, що на їхній території їжі не бракує. А ось Белла і її зграя ледь животіли десь там у долині, страшенно голодні, і він не знав, як довго вони ще зможуть протриматися, не вдаючись до небезпечних вилазок на територію ворожих псів. Якби Альфа погодився поділитися своїми мисливськими угіддями, то їжі, без усякого сумніву, вистачило б на всіх собак. Марнотратство та й годі. І яка несправедливість!

Не було жодного сенсу в тому, аби про щось таке навіть починати розмову з Альфою дикої зграї. Достатньо одним словом обмовитися на користь повідкових собак, як нові друзі одразу запідозрять Щасливця у невірності.

Пес відчував, що їхньому ватажкові вистачить і найменшого сумніву, аби вигнати його зі зграї або навіть суворіше покарати. «Не дай їм здогадатися, ким ти є насправді, Щасливцю», — сказав він собі подумки.

Щасливець ішов по хисткому камінню в глибокій воді. Йому дуже не хотілося впасти і бути віднесеним течією забуття — стати ще одним собакою, чиє ім’я зграя боїться назвати вголос.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли Собака‑місяць ліниво розлігся на небосхилі, Щасливець почав дуже жалкувати за мишею, якій він змушений був дати втекти. Від голоду в животі смоктало і крутило. Лежав, поклавши голову на лапи, й облизувався; намагався в очах решти псів не видаватися надто нетерплячим. Хай там як, але ж Дрючок пообіцяв, що зграя ділитиме здобич, яку вполюють мисливці.

Туман низько стелився галявиною, а Собака‑Сонце саме вкладався спати за обрієм, коли повернулися мисливці. Усі зграйники підхопилися та вітали їх — вуха нашорошені, заслинені пащі роззявлені від нетерплячки, і для Щасливця випала нагода добре роздивитися табір.

Так, тут були всі собаки, принаймні ті, кого знав. Лишень Лади не видно: вона залишилася зі своїми щенятами в затишному лігві. Саме цей час, коли зграя в повному складі чекає на їжу, — найкращий, аби Белла з друзями непомітно прокралися до дальнього берега озера. Поки сходилися зграйники і шелестів підлісок, Щасливець зауважував найменшу дрібницю і запам’ятовував.

А план Белли таки насправді може спрацювати.

Кремезний, чорний собака — Пломінь, вийшов на середину галявини і кинув на землю невелику купу здобичі. Потім розвернувся, вдихнув на повні груди і, задоволений собою, заходився завивати‑кликати Ладу:

— Маємо мишей і полівок, зайців і ховрахів.

«І вгодованого птаха, — подумки додав Щасливець, а з його пащі потекла слина. — І пару білок. Кожному з нас щось перепаде».

Стриба кинула на купу впольованого нею, тепер добряче пожмаканого зайця і, важко відхекуючись, загарчала:

— А він виявився спритним — мало не втік.

Хапа ніжно лизнула її у вухо:

— Але ти все ж таки його вполювала! — Щасливець розгледів, що шерсть чорно‑брунатної собачки забруднена болотом і кров’ю.

Мисливці приєдналися до своїх друзів, повсідалися півколом, аби трохи відпочити у запізнілому промінні Собаки‑Сонця. Стриба з гордо піднятою головою підбігла до Дрючка та почала розповідати йому про полювання, а кульгавий собака вдячно її слухав з широко розплющеними від захоплення очима. Чванько й Стрілка стали передиратися, довговухий чорний пес повалив коричнево‑білу гостроносу собаку в пилюку, і вона грайливо хапнула зубами його за лапу. У Щасливця в животі бурчало. Він страшенно зголоднів.

Нарешті з’явився Альфа, схвально обнюхав здобич, а Щасливець і собі підхопився і, стікаючи слиною, попрямував до ховрахів.

Він мало не заскавучав, коли відчув сильний стусан збоку, — обернувся і побачив Стрілку з вишкіреними зубами.

— Ще ні! — глухо загарчала вона.

Помилка! Жоден пес не поворухнувся, тому Щасливець позадкував і ліг поряд зі Стрілкою і Дрючком.

— Вибачайте, — пробуркотів він. — А що, Альфа сам ділить їжу?

Вони спостерігали, як вожак вибрав жирного птаха і найкращих зайців та заходився роздирати здобич зубами.

Щасливець зиркнув на інших собак, але ніхто з них не ворушився. Вони або лежали, поклавши голови на лапи, або терпляче сиділи, б’ючи хвостами по траві, поки Альфа смакував свою частку. На протилежному боці кола сидів Пломінь і поважно розмовляв із Солодунею.

У Щасливцевому животі гучно забурчало.

— Не розумію… — непокоївся він. — Ми що, не всі отримаємо їжу?

— По черзі, — відповіла Стрілка, її очі пустотливо зблиснули. — І де в ім’я Собаки‑місяця ти тільки виховувався?

— У місті все було інакше, — прогудів Щасливець.

— А в нас тут — наші правила, — відказав Чванько, пихато задерши носа. — Ми не жадібні стерв’ятники чи збирачі недоїдків.

Щасливець вирішив промовчати, бо подумав: «Що б я не відповів, Чванько все одно насміхатиметься».

Альфа не квапився, трощив кістки своїми сильними щелепами і звільняв їх від м’яса та кісткового мозку. Тільки коли він, наповнивши живіт, потягнувся і відійшов, Солодуня зробила крок уперед. Після того як вона з’їла ховраха і всіх полівок, до здобичі підійшов Пломінь. Величезний собака жбурнув цілу білку в напрямку Омеги, який гавкнув своє слухняне: «Дякую» і поніс їжу до Ладиного лігва в кущах.

Зі щелеп маленького собачки повільно стікала слина, але Омега навіть не наважився облизати ту здобич у пащі — кинув ношу до Ладиних лап. Щасливець зрозумів, що Омега подякував Пломеневі не за що інше, як за «привілей» принести їжу для собаки‑матері. Спостерігаючи за трьома непосидючими щенятами, які допитливо обнюхували м’ясо, хоча були замалими, аби його їсти, Щасливець розмірковував над незрозумілими, дивними правилами дикої зграї.

«Чи зможу я колись звикнути до такого життя?»

Щасливця охоплював дедалі більший жах, бо він бачив, що купа харчів швидко зменшується. Усю птицю вже з’їли, залишився тільки один заєць. І ще кілька мишей. «А що їстиму я?» Раніше він про таке ніколи не замислювався, а тепер гостро відчував усю скруту перебування на низькій посаді в зграї.

Пломінь пожадливо жував ховраха, саме облизував червону морду перед тим, як роздерти грудну клітку. Змучений Щасливців шлунок забурчав, немовби це сердився лютий Альфа, і пес мало не проґавив швидку тінь ліворуч від себе. Він здригнувся й повернув голову.

У сутінках до тієї миші, що впала віддалік від загальної купи, підповзав Чванько. Тягнувся до неї лапою, але з таким виглядом, ніби він тільки потягувався чи розминав м’язи…

Виявилося, Щасливець не єдиний, хто помітив Чванька за цією справою. Коли його кіготь зачепив мишу за хвіст, на нього накинулася Солодуня і щосили вкусила за довге чорне вухо. Чванько залишив здобич та голосно заскавулів.

— І як ти гадаєш, що ти робиш? — визвірилася Солодуня. — Сиди на місці, поки не дійде до тебе черга! Ще одна така витівка — і тебе понизять у званні.

Чванько почав скімлити, просячи вибачення, незграбно посунувся зігнувшись, а з його роздертого вуха скрапувала кров. Щасливець відчував, як у нього в грудях загупало серце. Що сталося із сором’язливою, ніжною Солодунею, яку він знав у Пастці?

— Хапо, — гукнула прудкобігунка, — нумо, рухайся швидше, чи ми маємо тут сидіти, поки не піде спати Собака‑місяць.

— Іду, іду, Бето!

Але Щасливець переймався не тільки через грубість і жорстокість Солодуні. Що залишиться з упольованої здобичі для собак з низьким статусом? Уже майже не було ховрахів, а ті білки, яких ще не з’їли, — такі худющі, самі кісточки. Щойно Хапа забрала свою порцію, як підійшла черга Чванька. Похнюплений чорний собака схопив мишу та білячу лапку й одразу поквапився на своє місце, ніби побоювався ще більшого покарання.

— Тепер, Стрибо, ходи сюди, — Солодуня перервала розмову з Пломенем і віддала нову команду.

Стриба, мисливиця, дуже схожа на Дрючка, швиденько підскочила і почала їсти, а Щасливець звернувся до чорно‑брунатного пса:

— Це твоя сестра?

Той кинув головою.

— Аякже, вона не народилася з кульгавою лапою, — загарчав він, задерши свою передню лапу. — Тому вона займає вищу від мене посаду в зграї.

Щасливець намагався не виявляти жалю до нього; мав передчуття, що Дрючок за це йому не подякує.

— Але своє становище в зграї можна змінити, правда ж? Можна піднятися по службовій драбині?

— Аякже, а можна скотитися вниз, — грубо поскаржився Дрючок.

Щасливець занепокоєно облизував губи, спостерігаючи за дедалі меншою купою здобичі, відчував пощипування в боках, а страх все глибше і глибше заповзав йому в серце.

— А як це відбувається? Маю на увазі, на основі чого Альфа ухвалює рішення?

— Маєш на увазі, Альфа і Бета, — пробуркотів Дрючок. — Вона йому часто дораджує. Існує багато способів змінити своє становище в зграї. Якщо вчиниш нерозумно, ризиковано або необачно — і це може зашкодити зграї, — то тебе понизять. А якщо втнеш насправді якусь дурню або збунтуєшся, тоді тобі дуже пощастить, якщо обійдеться простим пониженням у званні. І навпаки, якщо зробиш щось для загального добра, прислужишся зграї, то твій статус підвищиться. Однак таке просування забирає багато часу, — він зітхнув та опустив вуха. — Завжди легше впасти вниз, ніж піднятися вгору.

Щасливець про таке давно здогадувався.

— А чи може собака просити про підвищення?

— Авжеж. Але тоді треба викликати на двобій якогось зграйника. Тому я і застряг там, де є. Робив кілька спроб… — Дрючок ображено подивився на свою кульгаву лапу. — Але нікого так не здолав. Єдиний, кого я переміг, то Омега. Але хто його не переможе? Тішуся, що він завжди поруч і готовий виконати усіляку брудну роботу. Ну, добре! Он Стрілка вже взяла свою порцію. Настала моя черга.

Дрючок пошкутильгав до вже невеличкої купи з їжею і заходився їсти кістляву білку та залишки зайця. Очікуючи своєї черги, Щасливець крадькома зиркнув на жалюгідного Омегу, який стояв на самісінькому краю утвореного зграйниками кола і тремтів чи то від холоду, чи то від голоду. Йому стало шкода нещасного собаку, але водночас він відчував глибоку вдячність за те, що у зграї є хтось, нижчий від нього за статусом. І хоча почувався винним за такі свої міркування, зате дуже добре тепер розумів почуття Дрючка.

Щасливцеві згадалися Белла та її друзі. Хто був би Омегою у повідкових, якби Белла керувала ними за правилами дикої зграї? Ну, не Ритка, вона дуже енергійна… Сонечко? Йому неприємно було навіть уявити, що над бідолашною білявкою хтось міг би отак знущатися через її непристосованість до життя у дикій природі та через одержимість шовковистим хутром. А, може, Омегою став би маленький Альфі?

Ну, якби Альфа його не вбив.

Коли Дрючок закінчив їсти, і Щасливець зробив крок уперед, то відчув величезне полегшення: для нього залишився ще ховрах і напівобгризене стегно зайця. Не бенкет, звісно, але достатньо для того, щоб вгамувати настирливий голод. А для Омеги залишиться…

Худенька землерийка.

Щасливець дивився на нього і згоряв від почуття провини. Зустрівшись поглядом із жалібними очима Омеги, він хруснув заячим стегном і посунув відірвану частину лапи ближче до мертвої землерийки. Він міг обійтися і без цього шматка їжі, а от для Омеги…

Чиїсь зуби різко клацнули біля самісінького його вуха. Щасливець здригнувся, мало не впустивши заячу лапу.

— Наступного разу я відкушу тобі вухо, — гаркнула Солодуня в тиші, що запанувала.

Щасливець ошелешено поглянув на неї знизу вгору.

— Але…

— Зграя не знає, що таке жалість, ти мене добре почув? Напихайся. Ти — вартовий собака, і я відірву тобі вухо, якщо підведеш нас через свою немічність. Їж свою порцію або вже зараз іди з нашої зграї. Докумекав?

Очі всіх зграйників витріщилися на нього. До Щасливця долинуло обурення собак, які, здається, не вірили в те, що сталося. Почув, як Чванько загарчав:

— Видно, він такого в місті навчився.

У розпачі Щасливець шукав очима Солодуню, хотів побачити хоча б якісь сліди товариськості, якогось натяку, що це вона грає на публіку. Але її погляд був невблаганний. Вона не робила це напоказ, вона насправді так відчувала.

Ось у який спосіб їй вдалося так швидко і високо піднятися по владній драбині. Його подруга тепер мала безжальність, якої він не помічав, коли їх обох тримали в Пастці, і зараз вона дуже вміло цим користувалася.

— Твоя жалість тільки нашкодить Омезі, — докинула Солодуня і з презирством глянула на потворного маленького собачку.

— Та я знаю. Я просто…

— Здається, міський песику, тобі треба дати урок зі зграйного життя.

Після цих слів Солодуні долинув приглушений смішок деяких собак, а Чванькові, здається, найбільше сподобалося приниження Щасливця, можливо, тому, що воно відвертало увагу від його власної нікчемної поведінки.

— Достатньо поставитися поблажливо до слабкості собаки, достатньо побалувати його їжею, якої він не заробив, і йому не схочеться вищої посади. Хіба не так?

Альфа дивився на неї схвально, а Щасливця аж млоїло від сорому і ревнощів.

— Я… розумію, Бето, — сказав він.

— І не інакше. Якщо ти його не підганятимеш, то він ніколи не стане ліпшим. Так, Омего?

Маленький собачка перелякано вдихнув повітря і покірно кивнув головою.

— Так, Бето. Ти правильно кажеш, — він ображено глянув на Щасливця. — Мені не потрібна твоя жалість.

Альфа хрипко зареготав:

— Ось тобі й Омега. Оце видав. Аякже, у такий спосіб міський собака тільки триматиме тебе під лапою, а не допоможе, — пронизливі очі напіввовка вперлися у Щасливця, і він аж зіщулився від страху. — Ти ще не прийнятий до зграї. І з твого боку було б розумним зарубати собі на носі наші правила і надалі чинити по‑нашому.

Солодуня подивилася на Щасливця і якось полагіднішала.

— Альфо, він навчиться. Я обіцяю.

На цьому прочухан для Щасливця, схоже, скінчився. Він вдячно зиркнув на Солодуню, яка досить швидко поклала край неприємним для нього розмовам. Коли, принишклий, він знову взявся за їжу, то, попри всі її слова, відчував захоплення нею. Глибоко всередині — у глибині свого собачого єства — він усвідомлював, що вона мала рацію. Солодуня не просто була грубою і жорсткою; вона була чесною і вірною зграї. Омезі не дадуть вмерти з голоду; зрештою, він потрібен для всілякої брудної роботи. І Щасливець відчував, що Собака‑Ліс схвалює заходи Солодуні з підтримання суворої дисципліни, оте її спонукання Омеги до ще наполегливіших старань задля підвищення свого статусу.

У будь‑якому разі Щасливцеві не стало від цього ліпше. Його апетит минувся, він повернувся до свого зайця і неквапно роздирав його на шматки, ковтаючи гірке на смак м’ясо.

— Цікаво, скільки тепер він залишить Омезі, — долинули до нього Чванькові слова.

— Ну, це він уперше з нами їсть, — відказала Хапа тихим спокійним голосом. — Я впевнена, він швидко вивчить наші правила.

Щасливець проковтнув ще один шматок жорсткого м’яса, дивуючись, як ця зграя собак так злагоджено живе навіть попри постійні суперечності. Хапа не те щоб за нього заступилася, але одразу вказала Чванькові на його по‑милку. І все ж таки залишалося враження, що всі рухаються в один бік, досягають спільних цілей.

«Зграя — дивна річ», — казав він сам до себе, згадуючи про Беллу та повідкових. Може, вони і незграбні мисливці, які сумують за своїм безпечним життям з довголапими, але вони справжні друзі, і ніхто з них не схотів би бачити когось із собак голодним. А от дикій зграї подобалося неквапно перекидатися поміж собою словами і дивитися, як Омега підповзає, щоб гризти залишені для нього недоїдки, як він смакує землерийкою, розтягуючи задоволення і ретельно пережовуючи крихітні кісточки.

Але Щасливець не належав жодній зграї. Як він зараз сумував за життям пса‑самітника. Як ніколи, він прагнув знову бути одинаком, вільним і безтурботним, ні від кого не залежати, ні перед ким не схилятися і нікого не гнути. Щасливець ледве себе пересилював, аби дивитися, як Омега жадібно пережовує останні кісточки.

А тим часом інші собаки почали потягатися та підводитися на лапи, обтрушуватися, облизувати останні сліди крові зі своїх морд. Коли Омега ще доїдав останню ріску їжі, зграйники зібралися в нове коло, віддалік від дерева зі здобиччю, і тут Дрючок заскимів, підкликаючи до себе Щасливця.

Поки він підводився, щоб і собі стати в коло, над галявиною пролунав якийсь новий звук. Щасливцеві перехопило подих, він завмер і прислухався — власні клопоти вмить забулися. Здавалося, звук бринів у його мозку й кістках, перш ніж розітнути повітря. Щасливець підняв голову, від хвилювання шерсть у нього стала сторчма.

Уся зграя спрямувала свої погляди в темне небо. Звук, що виривався з їхніх глоток, був пронизливим, диким і несамовитим. Щасливець не зводив з них очей, але помітив, як промайнула тінь Омеги. Два інших собаки в колі дали йому дорогу, і маленька істота зайняла місце між ними, задерла морду, а тоді зловісно, протяжно і собі завила на зорі.

Тремтячи всім тілом, Щасливець поповз уперед. Так само, як і для Омеги, у колі звільнили місце для нього, і він опинився біля Солодуні, що саме потяглася тонкою мордою до неба і почала завивати.

На мить вона стихла, стригла вухами і прислухалася до пісні всієї зграї, а тоді повернула голову до Щасливця — її погляд був якийсь відсторонений і урочистий. Зараз і сліду не лишилося від зарозумілої Бети.

— Уночі ми завиваємо до собачих духів, — промовила до нього тихо Солодуня. — Співай з нами, Щасливцю. Приєднуйся до Великого Завивання.

Ті слова наче визначили духовну силу всередині нього, яка сповнювала всі його кістки, нутрощі і м’язи, стала чимсь містичним і мала бути випущена в простір, у небо… у світ. Його хребет аж крутило від раніше незнаного бажання, від якоїсь невідомої потреби. Щасливець підкорився цій ночі і натхненно завив з іншими собаками.

На протилежному боці кола він побачив обриси чорно‑білої Лади, що також стала до решти, та округлі тіні трьох її щенят. Навіть вони зі своїми напівсліпими оченятами пороззявляли малесенькі пащі і заскімлили, тягнучись мордочками до неба. Хоч раніше він їх ніколи не бачив, на нього нахлинула хвиля завзятої гордості й турботи, і Щасливець узявся завивати ще протяжніше і гучніше: за цуценят зграї, Омегу, Солодуню, Альфу і за всіх зграйників.

Зорі, здавалося, кружляли над ним, віддалялися одна від одної, а тоді знову сходилися, утворюючи обриси собак, що біжать. І не тільки сузір’я нагадували собак: він бачив також собак‑тіней — їхні відображення оберталися в його голові, всередині його очей. Примарний величезний гончак мчав поміж стрункими стовбурами густого соснового бору; інший силует спіткнувся об бурхливу річку, але не тонув і не борюкався, а наче став частиною потоку, швидкого і радісного. Яскравим небом пливли хмари, поміж ними стрибали міцні хоробрі собаки‑воїни, перескакували з хмари на хмару, а їхнім вожаком була яскрава світла пляма, від якої аж різало очі.

У глибині свого єства Щасливець усвідомлював, що пси навколо нього завивають, звертаючись до конкретних собачих духів. У завиванні Лади вчувалася висока, сріблиста нота, яку найліпше витягали її щенята; Щасливцеві хотілося знати, чи вона зверталася лишень до Собаки‑місяця. Стрілка, коричнево‑біла вартова, заводила свою пісню до Небо‑Псів настільки люто і чисто, що, здавалося, вона полине до самого небокраю. Потужне хрипкувате завивання Пломеня нагадувало своїми переливами силу каміння і ґрунту; і хоча пісня Чванька була тоншою, вона також сповнювалася великою любов’ю до всього довкола. Вони обидва, кожен по‑своєму, зверталися до Собаки‑Землі.

І собачі духи їм відповіли.

А може, він вигадав собі отих примарних гончаків, що мчали в його уяві? Щасливець вагався, бо коли розплющив око, чарівне швидкоплинне видіння щезло. Чи бачили таке саме інші зграйники? Цього неможливо дізнатися. Заплющивши очі, він знову завив — ще вище й завзятіше, ніж раніше, і йому здалося, що всередині нього хтось також відповів піснею: отой великий примарний собака, що вийшов у його уяві на полювання серед дерев.

Щасливець відчував, що він може завивати вічно. Всередині нього жили собачі духи — вони жили всередині кожного з них, приходили до зграї і ширяли в пітьмі навколо них.

Але повільно, поступово Велике Завивання стихало, а примарні собаки потроху танули в їхніх видіннях. Щасливець уже й не пам’ятав, коли ніч поглинула останнє кволе виття — і запанувала тиша. Він закліпав очима, немовби збудився зі сну, хоча й хотів, щоб те видіння тривало нескінченно. Хвиля відданості зграї не залишала його, пронизуючи все тіло, і він відчував величезну, непереборну приязнь до кожного собаки. Щасливець забув про свої нещодавні почуття: про образу, сором і приниження. Тут були його брати і сестри, його друзі, разом з якими пліч‑о‑пліч він б’ється і полює, тому він їх ніколи не покине, ніколи…

Відчуття виявилося швидкоплинним, воно поступово згасало, але сила зграйного духу якийсь час ще тримала в полоні його розум і серце. Тепер він бачив, що пов’язувало цих собак, попри суворість і жорсткість їхнього життя. Уперше він достеменно збагнув усе те, про що йому розповідала Солодуня.

У вухах Щасливця відлунювало Велике Завивання, аж голова йшла обертом, і він мовчки пішов до лігва вартових, де вже позіхали Стрілка і Дрючок, роблячи свої ритуальні снокола. Недалеко від входу на галявину пролягала вкрита листям ділянка, і Щасливець зрозумів, що ворог легко прошмигне в табір, якщо Дрючок і Стрілка не стоятимуть там на варті з нашорошеними вухами і широко розплющеними очима. Він відчув якусь затяту впевненість, що жодному собаці не вдасться проникнути повз нього до вожака, до зграйників і до щенят. Жоден собака не посміє…

Щасливець умостився на нічліг, проте його голова, лапи і вуха були готовими до будь‑якої небезпеки; він спрямував свій погляд до найм’якше встеленої улоговини — добре захищеної виїмки, у якій спав Альфа. Напіввовк згорнувся поряд із Солодунею, його величезний пухнастий хвіст мало не торкався її довгої морди.

Тепер усе єство Щасливця аж дрижало від чогось іншого, як вірність і захист. І зараз не зграйна любов муляла його шию і піднімала шерсть на загривку…

Це було гостре ікло ревнощів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щелепи клацають і роздирають…

Верескливий гавкіт і дзявкання поранених собак…

Дике верещання від люті, коли зуби впиваються у плоть.

Два примарні невблаганні вожаки завивають, виплескуючи ненависть одне до одного, і наказують своїм зграям роздирати і вбивати… А ті так і роблять: два війська знищують одне одного, намагаються відправити супротивників до Собаки‑Землі. Гострі ікла вп’ялися у вухо Щасливця, саме так, як погрожувала зробити Солодуня, і він уже відчуває, як вухо відривається від голови. Але крутнувся, щоб оборонятися, і побачив лише пітьму, відчув тільки бризки крові на своїй морді. Немає ворога, з яким можна битися, немає способу, як боротися за виживання.

Лише шалений вир несамовитості…

Борвій Собак…

Щасливець прокинувся з переляканим гарчанням. Його штовхала і притискала не жахлива мара, а чиясь морда. Це Дрючок. Кульгава лапа чорно‑брунатного довговухого собаки втомлено тремтіла, коли він, прошкутильгавши до Щасливця, збирався лягти біля нього.

— Вставай, Щасливцю. Тепер твоя черга нести варту.

Щасливець підвівся на непевні після сну лапи. Щоб заспокоїтись, глибоко вдихнув. Не було ніякої битви, смертей, убивств — тільки та сама виїмка, у якій він спав ось уже п’ять ночей. Навколо них панувала тиша, хіба що перешіптувалося листя на гілках, шерхотіли жуки й інші дрібні комахи.

— Ну ж бо, Щасливцю! — наполягав Дрючок. — Мені треба поспати.

Потягнувшись, обтрусившись, Щасливець звільнив місце для довговухого вартового, і той, тяжко зітхнувши, влігся в теплому лігві.

— Я раніше ще ніколи не ніс варти. А ти впевнений…

— Бета каже, що ти готовий до такого завдання. Що ти якнайкраще себе зарекомендував, — у голосі Дрючка вчувалося схвалення. — Вона каже, що довіряє тобі. А це означає, що ми всі довіряємо тобі.

Щасливець стиха вдоволено загарчав.

— А де мені вартувати? І хто буде зі мною?

— Уночі ми вартуємо по одному, — відказав Дрючок. — Тобі треба ходити по краю табору і мати дуже пильне око, придивлятися до всього, що здатне нас потурбувати. Ти будеш сам, тому безпечніше весь час рухатися. Не затримуйся довго на одному місці.

Усе ще добре не прокинувшись, Щасливець похмуро попрямував до виходу з галявини. Він був утомлений, але і вдячний, що його розбудили від жахливого сну. До того ж він пишався високою оцінкою і довірою з боку Солодуні. Щасливець пробув із ними тільки якихось чотири повних мандрівок Собаки‑Сонця, а йому вже довірили охорону всієї зграї.

І він їх не підведе.

Тільки‑но Щасливець про це подумав, як до нього раптом дійшло, навіщо він тут. Затуманений страшним сном, він геть забув про причину свого перебування у ворожому таборі. Щоночі Велике Завивання ніби засмоктувало його й оплутувало душу і серце густими тенетами, прив’язуючи пса все міцніше до дикої зграї. А щоранку, прокидаючись, він пригадував вчорашнє пульсування крові в жилах, і його охоплювало почуття сорому і зневаги до себе. Як легко про все забути, відчути себе членом іншої зграї, захопитися бурлінням крові від того, що ти — такий самий, як інші; ти — дикий собака, назавжди.

І кожного ранку того сорому залишалося все менше і менше.

Ні! Знову нагадував собі Щасливець: він не з дикої зграї. Він тут — на завданні, і це завдання саме тепер і потрібно виконувати. Можливо, більше не випаде нагоди вислизнути й розповісти Беллі про слабкі місця ворожої зграї. І щойно він звідси піде, то вже не повернеться. Ніколи.

Дикі собаки, мабуть, навіть і не здогадаються, що саме він їх зрадив.

Щасливець енергійно обтрусився з голови до хвоста. Не потрібен йому отой смуток, отой повзучий жаль у животі. Дрючкові та Стрілці дуже бракуватиме його на патрулюванні. Як вони пояснять його зникнення? Але йому не доведеться з ними знову бачитися. Навіть із Солодунею… Болісне відчуття пронизало його живіт.

Щасливець сердито струснув із себе всі сумніви. Він не може підвести Беллу і її собак. Востаннє поглянувши через плече на мовчазний, сплячий табір, пес пірнув у темінь лісу.

«До побачення, — попрощався він подумки з усіма. — Вибачайте, що я так роблю…»

Собака‑місяць мружився вже високо над головою, коли Щасливець обережно продирався крізь щільні чагарники і густі дерева, весь час гадаючи, чи прийшла Белла в домовлене місце. Він спіймав себе на думці, що зітхнув би з великим полегшенням, якби сестра забралася з цієї долини. Можливо, після даремних чекань упродовж кількох останніх несонць вона просто перестала сподіватися на його допомогу… І тоді він заживе самітником… Або повернеться до дикої зграї…

Коли пес вибрався на широкий відкритий простір, то відчув запах місцини, де колись бували довголапі, сморід старих багать і спаленої їжі — усе точнісінько так, як і розповідала Белла. Щасливець бачив дивні обриси столів і сидінь, посріблених промінням Собаки‑місяця. Під одним із сидінь — розламаним і перевернутим — він побачив якісь тіні, що ледь помітно ворушилися. Там хтось дихав: здіймалися й опускалися чиїсь боки.

Белла і Мікі, притулившись одне до одного, міцно спали. Щасливець нечутно підійшов до них і ніжно лизнув їхні морди.

— Белло? Мікі?

Вони одразу прокинулися, стрепенулися і вмить зірвалися на лапи, настовбурчили хутро на загривках і сердито загарчали. Їхні широко розплющені очі яскраво блищали.

— Це я. Щасливець.

Белла і Мікі з полегшенням зітхнули, а їхнє дихання заспокоїлося. Вони заметляли хвостами і тихенько заскімлили, вітаючи Щасливиця, а тоді ще й лизнули його навзаєм. Він був страшенно радий знову їх бачити; здавалося, не знати скільки минуло часу, відколи він покинув своїх друзів і подався до дикої зграї. Сам дивувався, як сильно скучив за сестрою. І ніжно тицьнув мордою її у вухо.

— Радий бачити тебе здоровою і дужою, — пробуркотів він. — А як Бруно і Марта?

Белла ніби завагалася на мить, а Мікі скрушно похитав головою і хрипко гавкнув:

— Та не дуже добре. Ми даємо їм найкращу їжу і найчистішу воду, але вони, здається, все одно дуже повільно одужують.

Фермерський собака опустив очі, мовби соромився повідомляти сумну новину.

У Щасливця завмерло серце. Його друзям далі було зле, вони не могли як слід їсти і пити; йому стало ніяково через обурення бідними порціями в дикій зграї. Він принаймні не голодував…

Знову відчув, як змінилася його відданість Беллиній зграї, і мучився докорами сумління.

— Вибачайте, що тільки тепер зміг прийти. Раніше не наважувався залишати табір. Там я завжди під пильним оком інших собак.

— Та ми розуміємо. А в нас отрута розповзається далі й далі вниз за течією ріки, — сказала Белла тихо. — Вполювати вдається небагато. Думаю, здобич втікає від зараженої води. Коли йде сильний дощ, то мусимо виходити з печер — боїмося підтоплення. Пильную, аби ніхто не пив води з річки.

— Ти все правильно робиш, Белло, — Щасливець лизнув її. — Хоч це і непросто.

— Щасливцю, а тепер скажи мені таке, — Белла звела золоті очі на нього. — Може, ти вже знаєш, як нам безпечно дістатися до озера?

— Так, знаю, Белло, — Щасливець напускав на себе бадьорий вигляд, аби не засмучувати друзів. — Справа в тім, що дика зграя просто так не дасть вам підійти до озера.

— Але, Щасливцю…

— Зачекайте. Я знаю, як можна дістатися до води, щоб вони нас не побачили, і я скажу, коли це найкраще зробити. Недалеко від озера є довгий яр. Я покажу, куди він тягнеться, і його дном ми зможемо дійти до дальнього краю водосховища. Патрулі рідко коли туди заходять, а якщо надворі буде несонце, то не стане й вітру, щоб донести наш запах до дикої зграї. Думаю, якраз уночі ми зможемо напитися.

— Ти так думаєш? — Белла мала заклопотаний вигляд, і Мікі схвильовано глянув на неї.

— Найліпше, коли Собака‑Сонце вляжеться спати, — продовжував Щасливець. — Не тільки тому, що сутінки — найкраще маскування, але й тому, що саме в цей час мисливці повертаються до табору. Уся зграя їсть разом, і жоден собака в цей час не стоїть на варті.

Не знати чому, але він не розповів про Велике Завивання. Можливо, тому, що лишень згадка про нього викликала щемливий біль у грудях…

Мікі лапою мацав землю, а Белла насупилася.

— Я щось не впевнена, чи Бруно і Марта до того часу наберуться достатньо сили, — мовила вона.

— Усе буде добре, — підбадьорив її Щасливець. — Здорових собак поведеш до озера, тоді для хворих залишатиметься достатньо чистої води в таборі. Розумієш?

Повідкові собаки обмінялися якимись дивними поглядами, які Щасливцеві не сподобалися, хоча й не міг сказати чому. Мікі безперестанку нагортав лапою листя на одну купу і, здається, ніяк не міг покинути це безглузде заняття. Белла дивилася на розсипані у неї над головою зорі, немовби шукала сузір’я у вигляді зайця чи якоїсь іншої істоти з тих, що показувала їм мама‑собака, коли вони були ще цуценятами.

— Не можу навіть передати, який я радий, що нарешті повертаюся до вас, — голос Щасливця був бадьорим і веселим; він не приховував свого щастя. — Я так за вами скучив!

— Щасливцю… — Белла глибко зітхнула й підняла на нього очі. — Тобі не можна повертатися… Не тепер.

— Що? — він аж здригнувся. — Але я вже розповів вам, як…

— Ні, — Белла рішуче похитала головою. — Хоча ти і виконав велику роботу… Але хіба не розумієш? Ти вже втерся в довіру до дикої зграї. Можеш від них будь‑коли вишмигнути, і ніхто навіть нічого не запідозрить. Ти зможеш у них ще багато чого вивідати! Якийсь час залишайся в них… заради нас.

Щасливець мовчки витріщився на неї. Сама думка про повернення до дикої зграї після такої зради сповнювала його соромом і гострим почуттям провини. А як йому тепер бути, якщо вони все ж таки спохопилися і помітили, що він кудись пішов? Дуже не хотілося щось пояснювати Альфі й, особливо, Солодуні, яка довірила йому охорону табору. Через нього вона потрапила б у величезну халепу.

Але водночас було бажання знову побачити Солодуню. Не тільки тому, що він хотів допомогти Беллі та її друзям.

«Я зможу брати участь у Великому Завиванні… Відчувати силу Собаки‑Землі і Небо‑Псів. Відчувати, що керую собою, керую своєю долею, а не метушуся, намагаючись уціліти».

Від таких думок його лискуча шерсть ураз потьмяніла. А чи здатні повідкові собаки вижити без нього? Белла ставала сильнішою і впевненішою, — він це добре бачив, — але навіть вона, здається, не настільки глибоко розуміла світ навколо себе, як пси дикої зграї. Повідкові завжди потребуватимуть його допомоги.

— Гаразд, — сказав він нарешті. — Я повернуся до дикої зграї. Але, Белло…

— Що? — у голосі сестри вчувалися нотки роздратування, якийсь надрив.

Щасливець обтрусився.

— Та нічого. Просто хочу, щоб ти знала: мені це починає набридати. І геть не подобається усе це.

Уже рушивши від них, Щасливець раптово обернувся, й у поглядах, якими обмінялися Мікі з Беллою, він, здається, помітив провину. Пес не заперечуватиме, якщо вони почуватимуться перед ним трохи винними.

Собака‑місяць вже лаштувався вкладатися на денний нічліг, а Собака‑Сонце незабаром мав замінити його на обрії. Щасливець розумів, що йому вкрай необхідно якнайшвидше повернутися до табору Альфи, бо там щомиті могли спохопитися й помітити його відсутність, і через це дуже непокоївся. Кожних кілька кроків він зупинявся, прислухався і принюхувався до леготу. Якби відчув слід вранішнього патруля, то мусив би тікати назад до Белли. Йому не вигадати вагомого виправдання свого вчинку, бо до світанку він не мав права залишати свій пост.

У верховітті вже починали цвірінькати‑виспівувати птахи — ось один із них затріпотів крильми і полетів. Щасливець завмер, його серце стрибнуло вгору й закалатало аж у горлі, але птахи втихомирилися, і більше — нічого: ані гавкання, ані завивання, ані тривожного валування, ніхто не бив на сполох. Тремтячими лапами він пошкандибав далі. Аж тут на своїй шерсті відчув чийсь запах і впізнав його — Белла. По спині побігли мурашки: хіба інші собаки цього не вчують?

Не довго думаючи, Щасливець шубовснув, зарився в купу опалого листя, що вже майже перегнило, і качався в ньому, доки не переконався, що позбувся духу сестри.

Нарешті дістався околиць табору дикої зграї. Неспроможний вгамувати тремтіння страху на шкірі, тихенько підійшов ближче до собачих лігов і прислухався, чи, бува, не чути тих, хто прокинувся.

Тиша. Щасливець саме повернувся на свій пост біля входу до галявини й одразу побачив, як потягається і позіхає Стриба, вдихаючи вранішнє повітря; сонно метлялися довгі коричнево‑чорні вуха, морщився гострий допитливий ніс, коли вона вдихала запахи навколо себе. Щасливець нахилив набік голову і дивився на неї вичікувально, а вона підбігла до нього й лизнула у вухо.

— Усе спокійно, Щасливцю? — запитала тихо.

— Так, — збрехав він. «Хіба що я приніс трохи неспокою…»

— Тоді йди поспи, — Стриба сіла на його місце, її очі прочісували ліс. — Я триматиму ніс за вітром, одразу занюхаю небезпеку.

— А що є якась небезпека? — запитав Щасливець стиха.

— Та ні, — відповіла Стриба. — Мав би бути дуже дурний собака, якби схотів до нас причепитися.

— Добре кажеш, Стрибо, — промовив Щасливець, і вона пішла собі. Пес зробив ритуальне щовечірнє сноколо на латці м’якого моху, яка слугувала йому ліжком, зиркнув на небо і сподіваючись, що Небо‑Пси його почують, подумки звернувся до них:

«Мені дуже шкода, що я настільки підлий собака, але мої друзі потребують допомоги…»

Щасливець ліг, заплющив очі, але сон не брався. Безперечно, Собака‑місяць сердитий на нього. «О Собако‑Лісе, будь ласка, поясни йому, що я мусив так учинити».

Благання не допомагали. До того ж щоразу, коли заплющував очі, відчував, як десь далеко стугонить його страшний сон із Борвієм собак, погрожуючи повернутися. Ні, зараз йому не заснути, бо його відданість Беллі та її друзям, і відданість дикій зграї ніби кусали та дряпали одна одну. Але якщо він не ляже спати і ходитиме табором після нічного сторожування, то інші собаки не втримаються від розпитувань. А він і так уже встиг наговорити досить неправди і може геть забрехатися.

Ось чому Щасливець завжди волів бути самітником. Хто витримає, коли його буквально роздирають на шматки власні почуття? «Вірність іншим собакам, — гірко думав він, — це прокляття, бо ти не можеш бути відданим геть усім одночасно. Як, в ім’я Небо‑Псів, такий самітник, як він, міг одночасно бігати з двома зграями і не належати до жодної?»

«Скидається на те, що Великий Гаркун перевернув цілий світ догори дриґом», — вирішив він.

Он уже й Собака‑Сонце почав показувати свою мору над обрієм — яскраве золоте сяйво запалило увесь ліс і заблищало на гладенькій поверхні соснової кори.

«Тепер уже точно не засну», — збагнув Щасливець і глибоко зітхнув.

І як же йому не хотілося брехати! Він добре знав, якщо брехатиме, то думки його пурхатимуть, як сполохані птахи. Треба думати, як видряпатися з цієї халепи, не розчарувавши, або не зрадивши собак, які були йому далеко не байдужими.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Стояти! — гавкнула Стрілка. — Ані руш!

Щасливець підвів голову, нашорошив вуха і подивився на коричнево‑білу вартову, що, настовбурчивши шерсть, принюхувалася до вітру. Вона повернула морду назад, і Щасливець затремтів.

Інколи в нього складалося враження, що Стрілка просто вишукувала собі якихось ворогів, аби потім мати на кого гарчати і з ким битися. Вона була злою собакою.

Дякувати Небо‑Псам, їхнє ранкове патрулювання було необтяжливим, бо Щасливець дуже втомився і став занадто збаламучений, аби мати справу з клопітливими несподіванками. І що ж такого вдалося побачити Стрілці на цьому широкому, відкритому лузі, де найменшу дрібницю було видно здалеку? Бо все, що помітив Щасливець, то хвиляста трава аж до темної смуги лісу на небокраї.

— Що таке? — заскимів він.

— Не знаю, — Стрілка знову принюхувалася до повітря, тепер уже зосереджено. — Щось дивне.

Дрючок мовчав, намагаючись теж занюшити те, що відчула Стрілка. Щасливець пішов за Дрючком, що вже стояв біля вартової, і сподівався, що виявлений нею запах ніяк не стосується Беллиної зграї. Пес не був певен, що Белла не втне якоїсь дурниці зараз, коли його немає поряд, аби відмовити її від необдуманих дій. А якщо сестра та її зграя вдерлися на територію Альфи у відчайдушних пошуках їжі?

Щасливець підняв лапу і в такому положенні завмер. Він був майже біля Стрілки і відчув далекий дивний сморід. А за мить він упізнав деякі запахи: розрита земля, метал і шкура тварини… Й отой смердючий напій, який довголапі заливають у…

Шумоклітку!

Але то не була звичайна шумоклітка; це було одне з тих чудовиськ, які він іноді бачив у місті. Вони мали інший запах, ніж малі шумоклітки, — сильніший, загрозливіший. Щасливець бачив, як вони пережовують цілі дороги, випльовуючи чорні шматки ґрунту і розплющуючи їх під страхітливими лапами, що котяться по землі.

— Стрілко, зупинись, я знаю, що це таке!

Коричнево‑біла собака глянула з деяким сумнівом, а тоді шмигнула до Щасливця.

— Що? — пробуркотіла вона.

— Це запах шумоклітки, але величезної…

Стрілка здригнулася, у її очах спалахнули іскри жаху.

— Шумоклітка? Ну, ми її не цікавимо. Продовжуймо патрулювання… Треба тільки її обійти…

— Вона нічого нам не заподіє, принаймні ота з великими зубами, — заспокоїв її Щасливець. — Вона надто велика, аби на нас звертати увагу. Треба піти подивитися, що вона там задумала.

— Ні, — загарчала Стрілка. — Чому нас має хвилювати якась шумоклітка?

— Бо вона може розчавити собаку, — пояснював Щасливець. — Навіть найпрудкіший пес не обжене шумоклітки.

— Можливо, Бета змогла б, — сказав Дрючок, який також підійшов до них. — Вона дуже прудка.

— Навіть вона не зможе, — заскимів Щасливець. — Нам не можна не зважати на шумоклітку.

— Я ще не бачив жодної, — повідомив Дрючок, а його боки надималися і тремтіли. — А про великі шумоклітки я навіть не чув.

— Та, зрозуміло, що не чув, — гавкнула Стрілка і, здається, дуже стривожилася. — Ти зі Стрибою народився у дрімучій пущі. А я щеням жила в місті і бачила всі страхіття, на які здатні шумоклітки. Одна з моїх посестер… — вона здригнулася.

«Можливо, Стрілка має рацію, — думав Щасливець. — Може, і справді, їм не треба потрапляти на очі величезної шумоклітки. Але що вона робить тут, у дикій місцині? Невже довголапі будують нове місто замість старого, зруйнованого? А якщо так, то собакам, безперечно, про це треба знати, аби мати змогу завчасно перейти на інше місце».

— Лишень глянемо — і назад, — пообіцяв Щасливець. — Не сумніваюся, що Альфа наказав би нам усе розвідати.

І цього вистачило, аби переконати вартових. Тихцем вони рушили за Щасливцем, який ішов на запах, що було робити неважко, бо напій для шумокліток приголомшливо густо смердів. Поки собаки піднялися на гребінь пагорба і побачили широчезну долину, від того смороду Щасливця аж занудило.

Так воно і є: велетенська жовта шумоклітка відпочивала від безжалісного перевертання землі. Всюди були сліди від її круглих лап, біля яких лежали купи вологого ґрунту. За нею стояло ще одне чудовисько — довгоноса, наполовину запхана в землю металічна штука, яка немовби полювала на саму Собаку‑Землю. Щасливець здригнувся, коли це побачив.

І, звісно ж, там ходили довголапі з дивними блискучими жовтими шкурами, як і ті, яких Щасливець бачив біля отруєної річки.

— Не висувайтеся, — загарчав він до Дрючка і Стрілки, хоча в засторозі не було необхідності: вони принишкли на узліссі в тіні дерев. — Оті довголапі — не дружні. Стрілко, ти добре сказала: хай би що вони робили, але для нас усе це недобре.

І аж тут саме Дрючок виявив твердість духу: він і далі незворушно спостерігав зі схованки у високій густій траві.

— Бачите оте величезне металеве ікло, — прошепотів він. — Вони їдять ним ґрунт. Вони полюють на саму Собаку‑Землю. Як гадаєте, їй болить?

— Якби Собаці‑Землі заболіло, — відказала Стрілка, — то вона дала б нам знати. Вона знову б випустила Гаркуна.

— А що, коли вони її вбили? — заскимів Дрючок.

— Та ні, — невпевнено відповіла Стрілка. — Але Щасливець слушно радить. Нам треба йти звідси.

— Послухайте, ми маємо дізнатися якнайбільше і доповісти Альфі. Це наш обов’язок перед зграєю.

Дрючок дивився вперто й рішуче. Щасливець роздратовано зітхнув. Можливо, довговухому вартовому страшенно хочеться справити враження на Альфу і поліпшити своє становище в зграї. Але наскільки розумів Щасливець, у кульгавого песика мало шансів: для мисливських собак вищого рангу найголовніше — швидкість і сила, тож навіть Чванько і Стриба — менш досвідчені та вправні, ніж Пломінь і Хапа, — не мали підстав побоюватися Дрючка. Але довговухий пес таки правильно казав. Ця велетенська шумоклітка була дуже дивною і не знати чим тут займалася; тому собакам варто з’ясувати, що задумали довголапі.

Наразі вони, здається, нічого і не робили. Велетенська шумоклітка відпочивала, залишалася нерухомою і мовчазною, а от довголапі крутилися біля неї, обмінювалися різкими звуками й оглядали перевернуту землю. Один із них тримав у лапі коробку, видно, дуже важливу для нього, бо весь час торкався і дивився на неї. Щасливець нашорошив одне вухо.

Здавалося, довголапі тільки тим і займалися, що стояли, ходили, розмовляли і простромлювали землю, а тоді час від часу дивилися в коробку. І коли Щасливець уже вирішив, що нічого нового вони не дізнаються, один довголапий підійшов до велетенської шумоклітки і заліз у неї. За хвилю шумоклітка заревіла — пролунав страхітливий гуркіт, від якого затремтіла земля під його лапами.

Заскавулівши, Щасливець припав до землі і побачив, що Дрючок і Стрілка так само присіли. І що це задумали довголапі? Хочуть викликати ще один Великий Гаркун? Рев велетенської шумоклітки був безперервним і страхітливим, заглушував усі інші звуки на світі. Дух розритої вологої землі та потривожених повзучих істот перебивав усі інші запахи. Щасливця дуже дратувало, що тепер він міг відчувати хіба що шумоклітку і її ревуче гудіння.

— Нам треба відходити, — гавкнув він до інших. — Ми тут сліпі і глухі!

— Таки так! — дзявкнув Дрючок. Стрілка вже відступала, у її очах застиг жах.

Сонячне світло, що лилося на них, раптом потьмяніло, немовби хмара заступила Собаку‑Сонце. Усі Щасливцеві органи чуття були настільки збентежені та притуплені, що йому здавалося, ніби це у його голові розповзлася якась раптова холодна бляклість. А потім збагнув: це падає тінь…

Обернувся. Позаду нього наближається довголапий, і вже зовсім близько!

Шерсть на загривку в Щасливця наїжачилася, і він загавкав якнайголосніше, але довголапий не вагався, як це зазвичай вони роблять у місті, коли бачать незнайомого собаку. Гавкіт почули Дрючок зі Стрілкою, тож і собі завалували, вишкіривши зуби й піднявши вуха. Аж тут з’явилося ще більше довголапих. Це друзі тих, що ходили біля велетенської шумоклітки? Хоча вони прийшли з протилежного боку, але теж мали жовті, блискучі хутра, чорні обличчя і, здавалося, були без очей, носів і ротів. І що найгірше — кожен з них тримав у руці гостру залізну палицю.

Щасливець відчув навислу над ними загрозу. Його тіло і шерсть тремтіли від страху, а Стрілка і Дручок поряд з ним дрижали й гарчали. Усі три собаки заходилися гавкотом, але це не зупиняло довголапих.

— Кусай їх! — верещала Стрілка. — Кусай!

— Ні, не робіть цього! — дико гиркнув Щасливець.

— Палиці! Палиці!

— Вони поб’ють нас палицями, якщо почнемо їх кусати! — гавкав Щасливець, намагаючись бути переконливим.

«Але вони все одно нас ними поб’ють!»

Раптом інший звук розтяв повітря, навіть ще вищий від реву шумоклітки; він долинув звідкись із долини. Тепер довголапі завмерли на місці і тривожно підвели голови. Звук був просто дикий, моторошний, сповнений смертельної загрози, від якого холонула кров. Щасливець відчув запах страху від довголапих. Від них смерділо переляком навіть крізь блискуче жовте хутро.

І не дивно. Навіть Щасливець відчув холодок у грудях, хоча й знав, що йому не треба боятися власного вожака…

Усе навколо них застигло; навіть замовкла шумоклітка. Кілька листків закружляли в повітрі й торкнулися безокого обличчя довголапого. Знову долинуло завивання, а тоді ще і його відлуння. Довголапі почали озиратися, крутитися, відчайдушно шукати, звідки береться той моторошний звук. Один з них стривожено щось крикнув, але Щасливець не міг сказати, котрий саме.

Довголапі мали збентежений, непевний вигляд. І це був єдиний шанс для собак…

— Тікаймо! — гавкнув Щасливець.

Усі троє кинулися бігти, прошмигнувши повз задеревілих довголапих у напрямку лісу. Щасливець чув їхні крики, але не озирався. Був упевнений: вони не поженуться за ними лісом — після того, як почули жаске вовче завивання.

Коли опинилися в гущавині, то Щасливець, за яким бігли Дрючок та Стрілка, вповільнив крок і перевів подих, його серце калатало, мало не вискакуючи з грудей. Стрілка гарячково хапала ротом повітря, а Дрючок зумів вимовити:

— Добре, що Альфа нагодився! Показав їм, хто тут головний.

«Таки показав», — подумав Щасливець, дуже вражений, бо сам не очікував такого. Він озирався і вдивлявся в пущу, але вожака ніде не було видно. Як і самих довголапих. Певно, завивання Альфи їх до смерті налякало, хоча вони його навіть не бачили.

Три собаки обережно продиралися крізь незнайому частину лісу назад до свого табору, а в Щасливця радість від втечі та захоплення вожаком потроху згасали й перетворювалися на щось менш приємне. А коли виразно відчувся запах їхнього табору, то в його грудях уже палав клубок гарячого страху.

Кому схочеться перейти дорогу смертоносному, злісному напіввовкові? Який собака при здоровому глузді схоче свідомо дурити та зраджувати такого Альфу?

А Щасливець саме це і робив.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець відчув, як по його шкурі пробігли холодні дрижаки. Коли троє псів вискочили на галявину, різнокольорові очі Альфи, здавалося, зосередилися тільки на ньому, а потім кінчик хвоста напіввовка злегка вигнувся.

«Невже йому щось таки відомо? — мучився здогадками Щасливець. — Оте його завивання — звичайний збіг чи він урятував нас свідомо?»

У Щасливця аж кістки крутило, настільки почувався втомленим. Нічого не хотілося, лишень би впасти у своїй виїмці й подрімати до високосонця, але він знав: зараз вони повинні доповісти про все вожакові.

— Ну?.. — почав Альфа протяжним голосом, ніби щось деренчало в його горлі. — Що сталося?

Стрілка від страху та від швидкого бігу не встигла навіть перевести подих:

— Довголапі, Альфо. І найбільша шумоклітка, яку я тільки бачила.

— Довголапі?! — долинув голос Пломеня. Щасливець не міг сказати: кремезний собака злякався чи вже лаштувався до полювання на ворога.

— Схожа на будинок, що бігає, — вела далі Стрілка, і Щасливець побачив, як Дрючок глипнув на Стрибу та на інших псів, які народилися в дикій пущі і не могли собі навіть уявити, що таке будинок. А Стрілка продовжила: — Але Щасливець добре знав, що воно таке.

Альфині очі — блакитне і жовте — знову витріщилися на Щасливця:

— Та невже? Я теж знаю про шумоклітки. Брудні підступні почвари.

— Раніше, Альфо, у місті я часто бачив подібні шумоклітки, — почав розповідати Щасливець рівним шанобливим голосом, опустивши очі донизу. — Вони не схожі на звичайні шумоклітки, бо можуть пережовувати землю і їсти її на обід. І там була ще одна штука…

— Яка? — Альфа висолопив язика й роззявив пащу.

— Ну, я точно не можу сказати. Але то зовсім не звичайна шумоклітка. Вона більше скидається на величезне ікло, що вгризається в землю.

— Саме так, Альфо, — підтвердила Стрілка. — І таких довголапих я теж ніколи раніше не бачила.

— А я бачив, — відказав Щасливець стиха. — Вони тут ходять, відколи стався Великий Гаркун, їх багато таких. Гадаю, вони якось із ним пов’язані.

— Мали на собі яскраві жовті хутра, — затремтів Дрючок. — Чорні обличчя без очей і ротів! І, як не дивно, вони нас не боялися. У руках тримали великі довгі палиці й хотіли нас схопити.

Інші собаки стривожено перезирнулися, а в Омеги від страху вуха стали сторчма. У Чванька настовбурчилася шерсть на загривку, він тихо загарчав і зробив кілька кроків назад, ближче до Пломеня.

Стрілка вийшла наперед і коротко різко задзявкотіла:

— Але тебе, Альфо, вони злякалися.

— Ще б їм не злякатися, — прогарчав напіввовк. — А ви правильно зробили, що повтікали. Ніколи не підходьте до довголапих ближче, ніж належить. І добре, що ви трохи дечого вивідали, але… — і він повільно повернув голову до Щасливця: — Нерозважливо наражатися на небезпеку й бути схопленим. Більше такого не роби.

Щасливець хотів сказати кілька слів на свій захист, але передумав, його погляд на мить зустрівся із Солодуниним. Вона стояла біля Альфи — така ж сувора й незворушна, як і він. Щасливець намагався розгледіти під тим виразом прихильність, але, здається, так і не знайшов. Лише низько, до самої землі, схилив голову.

— Слухаюсь, Альфо.

Напіввовк широко позіхнув, продемонструвавши всім свої величезні білі зуби.

— Отакі довголапі завжди вдираються на вовчу територію. Хочуть захопити пущу, гризуть землю і винищують дерева з усією живністю. Можливо, вони й тут робитимуть те саме. Треба бути насторожі.

— Так, Альфо.

Щасливець кліпав, дивлячись на вожака. То була лише коротенька згадка про вовків, але слова Альфи ще довго бриніли в його вухах, викрешуючи іскри гарячої допитливості до світу дикої природи, до дивного і незнаного життя. «Чому, — запитував він сам у себе, — Альфа пішов від вовків і запізнався з собаками? Чи він сам цього схотів? А чи, може, його вигнали?» Він би не здивувався, якби вовки ставилися до напіввовка як до слабака і невдахи.

Однак Щасливець так і не наважився запитати про це у вожака. Натомість він ліг на передні лапи та наставив вуха вперед:

— Не знаю, як тільки ти здогадався, що ми в біді. Але ти почав вити, і завдяки цьому ми змогли втекти. Дуже тобі вдячні, — Стрілка і Дрючок також посхиляли голови до передніх лап і не зводили очей з вожака.

Альфа якусь хвилю мовчав і наче й не збирався їм нічого пояснювати. Він холодно поглядав на Щасливця, злегка хляпаючи хвостом по землі. Потім з презирством відвернув голову.

— А‑а‑а, ти далі про те?.. То — пусте. Усе, що я зробив, то лишень роззявив пащу. Ось чому я Альфа цієї зграї, міський цуцику, — позаду Щасливця пролунав зневажливий смішок Чванька.

Почуваючись зніяковілим і дещо приниженим, Щасливець підвівся і потягнувся, а тоді ще й обтрусився. Він знав, як відповісти Альфі, але вважав за потрібне змовчати. Невже напіввовку було так важко просто прийняти його слова вдячності? Він щиро дякував вожакові, бо напад довголапих і швидка втеча надзвичайно схвилювали й зачепили його до самісінького серця. Він був увічливий, навіть поштивий. А ось Альфа у відповідь виявив свою зверхність і зарозумілість.

Щасливець пошився в дурні. Йому тут не перемогти. Пихатість Альфи підточувала його терпіння і позбавляла спокою. Хоч із Великим Завиванням, а хоч і без нього, але так жити він більше не міг.

Альфа знову заплющив очі, ніби геть до всього збайдужів, і його довжелезне тіло ліниво простяглося на камені. Це означало, що аудієнція з вожаком добігла кінця; Дрючок і Стрілка вже зібрали біля себе гурт слухачів і розповідали про страхітливих довголапих та їхню несамовиту шумоклітку.

— Ти не повіриш, наскільки величезною вона була!

— А гуркіт!.. — Стрілка енергійно хитала головою. — Ви такого ще не чули!

Зграйники бурхливо обговорювали цю нову загрозу, раз за разом гавкаючи і дзявкаючи, немов цуценята, що бавляться.

— А що нам зроблять шумоклітки?

— Ми можемо їм якось зашкодити?

— Вони справді тримають довголапих усередині?

Щасливець знав, що незабаром і до нього прискіпаються з усілякими розпитуваннями. Йому не хотілося бути в центрі уваги, тож він перейшов галявиною до латки сонячного світла під тонкою березою.

«Запам’ятай це почуття, Щасливцю. Ти не будеш вічно з цією зграєю».

Віднині він має розумно розпоряджатися своїм часом. Патрулювання, що не кажи, таки йому вдавалося… Проте тепер існувала небезпека надто розслабитися на своєму тепленькому місці, одначе ж прийшов він сюди з іншою метою. Якщо він хоче якнайбільше дізнатися про дику зграю та її вожака, то мусить отримати посаду мисливця.

Поклавши голову на лапи, Щасливець зітхнув, спостерігаючи за життям навколо себе. Дрючок витягнувся на моріжку, аби поніжитися під теплим промінням Собаки‑Сонця, а Стрілка подріботіла провідати Ладу та її незграбних щенят, у яких лише нещодавно відкрилися оченята. Зараз малята вовтузилися біля матері. Найбільше цуценя перекинулося й упало зверху на свою сестричку, тому Лада легенько підняла його і знову поставила на лапи.

— Непосидо, — мовила мама‑собака, — будь обережною.

Цуценя‑дівчинка повернулася у вертикальне положення, аби одразу перечепитися через лапи Стрілки. Коричнево‑біла прудкобігунка ласкаво тицьнула носом вертляве щеня.

Пломінь, що розлігся біля Чванька, ліниво загарчав, віддавши Омезі наказ, і той тільки покірно заскимів та слухняно побіг геть.

Наразі життя в зграї здавалося влаштованим, упорядкованим і стабільним. Кожен собака знав своє місце й погоджувався з існуючим станом речей. Так, для зграї — добре, але це зовсім не те, що потрібно Щасливцю. Він має піднятися, щоб завоювати довіру Альфи й переконати його, що повідкових собак не варто боятися і не треба на них нападати. У нього не було часу, аби повільно, без поспіху досягати поставленої мети — підвищувати свій статус, вичікуючи, поки якийсь собака спіткнеться, припуститься помилки і буде понижений у званні. По його хребту пробігли дрижаки.

«І якщо я залишатимуся тут надто довго, то, можливо, тут і облаштуюся. І почну вважати цю зграю своєю».

Йому треба робити те, заради чого він сюди прийшов. І домогтися свого він повинен уже найближчим часом. Існував єдиний спосіб швидко підвищити статус — викликати на двобій одного із собак і здобути над ними перемогу, аби посісти його місце.

Щасливець добре собі це затямив. Але кому зі зграї він може кинути виклик?

Тим часом Пломінь попрямував до лігва, де Лада вмостилася зі щенятами, і Щасливець провів його поглядом. Величезний собака був добре вгодованим, мав міцну статуру, а під лискучою шерстю вигравали натреновані м’язи. Пломінь йому просто не під силу, його він не здужає.

«Чванько?» — запитав Щасливець сам у себе, а тоді насторожено підняв одне вухо і задумався. А от Чванька він, мабуть, таки здолав би… Але його неприязнь до Щасливця нікуди не поділася, судячи з того, як довговухий чорний пес постійно з ним сперечається. Виклик він сприйняв би дуже серйозно, як особисту образу, тому так легко не здався б «міському собаці». До того ж Щасливець підозрював, що він бився б нечесно. «Що, що, а серйозне поранення мені зараз геть не потрібне».

В іншому кінці галявини у своєму лігві лежала молода брунатно‑біла Хапа, підставивши лапи й живіт під рясне проміння Собаки‑Сонця. Вона була мисливицею і рангом стояла вище від Чванька. Щасливець про це пам’ятав. І вона була не так вороже налаштована проти нього. Тож битиметься не так затято, і навіть якщо переможе його, то не завдасть йому серйозних ушкоджень.

До того ж Хапа трохи менша за Щасливця…

«Якщо я довго перетиратиму все це в голові, то ніколи так і не наважуся на сутичку». Пес підвівся й обережно потягнувся, дряпаючи кігтями вкриту мохом землю та перевіряючи м’язи. Жодного болю, який би його непокоїв. Випроставшись, він обтрусився й рішуче попрямував до Солодуні.

Вона підвелася, здивована, та обнюхала його.

— Щасливцю, що таке?

На знак поваги він трохи схилив голову.

— Бето, я хочу кинути виклик.

Солодуня сіла. Потім, елегантно піднявши задню лапу, довго й ретельно чухала за вухом, а тоді пильно подивилася Щасливцеві в очі.

— Дуже добре, — мовила сухо. — Із ким ти хочеш битися?

— Із Хапою, — відповів Щасливець.

Її м’які очі весело зблиснули.

— Хай щастить, — кинула вона, дратівливо засміявшись, підвелася на всі чотири лапи, повернулася й оглянула галявину: — До уваги всієї зграї! Слухайте сюди!

На собачих мордах з’явилося здивування й цікавість; усі вони стихли та обернулися до Бети. Вуха нашорошені, хвости очікувально плескають по землі.

— Щасливець, міський собака, викликає на поєдинок мисливицю Хапу, — навпростець оголосила Солодуня.

Очі Хапи розширилися, а сама вона аж подалася вперед.

— Та невже?

Щасливець вийшов наперед, став поряд із Солодунею і ввічливо кивнув до Хапи.

Мисливиця коротко й різко рявкнула:

— Щось ти дуже вже квапишся з викликом, новий собако.

«Невже так помітно?» — подумав Щасливець і почув глумливий дзявкіт з протилежного боку галявини.

— Міському песику, певно, набридло жити, — озвався Чванько.

Але Щасливець на зважав на нього і похмуро гавкнув до Хапи:

— Я хочу підвищити своє становище в зграї. І готовий розпочати це просто зараз.

Вона відповіла шовковим гарчанням:

— Ти не піднімешся так високо, як мрієш. Але кожен пес має право спробувати.

Щасливець озирнувся на Альфу, і в різнобарвних очах напіввовка він не побачив нічого, окрім безсоромних веселощів. Пес ясно усвідомив: вожак стоїть настільки вище над усіма іншими, що всі їхні особисті негаразди для нього не варті нічого — хіба що така собі невеличка розвага.

— Тоді бийся! — Хапа підвелася і стала просто перед Щасливцем, її м’язи напружилися, нагадуючи гілля, пригнуте до самої землі, зуби вишкірилися.

Хапині очі палали, дивилися твердо й безстрашно, і Щасливець завагався: чи не намірився він відкусити більше, ніж може проковтнути. Але йти на відступну не годилося, і, крім того, він завжди був готовий ризикнути. Його морда скривилася, а шерсть на загривку стала дибом.

Солодуня зробила крок уперед, задерши високо хвіст і піднявши голову:

— Перш ніж ми почнемо, запитаю: чи ви обоє розумієте наслідки поєдинку? Якщо Щасливець переможе, то він приєднається до гурту мисливців на місце Хапи?

— Так, — сказав Щасливець.

— Цього не станеться, — загарчала Хапа.

— Нехай Небо‑Пси благословлять ваш двобій! — офіційно гавкнула Солодуня. — Хай ваш поєдинок буде чесним, а результат стане вдатним для собачих духів. Після завершення сутички ми всі залишаємося членами однієї зграї. І всі її захищаємо!

Щасливець уже думав, що промова Солодуні ніколи не скінчиться, але прудкобігунка раптом замовкла.

«Дякувати Небо‑Псам, що вона не має більше чого казати, — майнула йому думка. — Бо я і так весь на нервах».

— Починаєте, коли я скажу, — Солодуня підійшла ближче, сіла й уважно оглянула кожного собаку. — А тепер — бій!

Вони накинулися одне на одного, і лапи з розчепіреними кігтями намацували слабкі місця суперника — ніс, вуха, очі. Хапа нагадувала брунатно‑білу пляму; вона швидко рухалася, вуха підняті й нахилені вперед, а хвіст високо задертий і закинутий аж на спину. Вона з розгону вдарила Щасливця всім тілом, збивши йому дихання, а тоді вони почали перекидатися по землі, знову і знову. Він зрозумів, що Хапа хоче взяти його нахрапом зразу на початку сутички, але це їй не вдалося. Бо пес враз схопився на лапи, відкинув супротивницю й обережно почав кружляти навколо неї.

Хапа і собі підвелася на всі чотири, але тепер діяла більш розважливо. Щасливець був від неї трохи більшим, і щойно він натрапив лапами на підвищення, скористався цим: кинувся на суперницю згори, мало не вхопивши зубами її за хвіст.

— Хапо, обережно, брудні міські прийомчики! — гавкнув Чванько.

А мисливиця не здавалася й діяла швидко. Вона заскавуліла, вивернулася з‑під Щасливця і майже вхопила його щелепами за бік. Він вчасно ухилився, відчувши, як зуби ковзнули по його шкурі. Хапа перекотилася і відскочила назад, а тоді пірнула під його живіт, аби знову вкусити. Від собачого натовпу, що з’юрмився навколо них, долинав захопливий гавкіт:

— Чудово, Хапо! — підбадьорливо рявкнув Пломінь.

Щасливець загарчав і зробив випад, відштовхнувши її, а тоді відстрибнув на кілька кроків. Хапа була спритною і мала дивовижно міцні щелепи. Вона виявилася набагато хитрішою супротивницею, ніж йому спершу здалося, але, як він і передбачав, мисливиця не мала Чванькової жорстокості.

Вона билася не для того, щоб завдати шкоди чи покалічити супротивника, а щоб здобути перемогу.

Та все ж таки Щасливець знав, що, за необхідності, вона запросто встромить свої гострі зуби в його тіло.

Пес гарчав, відскакував убік, аби тримати мисливицю в полі зору. Цього разу, коли вона кинулася вперед, щоб знову завдати швидкого удару, він устиг відхилитися і вже сам налетів на неї, міцно схопив за загривок і щосили струсонув, перш ніж відпустити. Хапа знову відскочила віддалік, що й не дістанеш, важко дихала і гарчала. Від Ладиних щенят долинуло схвильоване дзявкотіння.

— Такі швидкі, мамо! — цявкнуло одне маля, і Щасливець почув, як Лада хрипло гавкнула на знак згоди.

— Ну що, здаєшся, міський песику? — навіть коли Хапа переводила подих, вона криво всміхалася, висунувши язик. — Може, ти і більший, але такий дурненький.

— Укландай його! Та й по всьому! — знову долинув гавкіт Чванька, і здавалося, що він сам хоче встряти в бійку.

Щасливець кинув на Хапу лютий погляд і почав повільно наближатися до неї — з його щелеп крапала слина. А вона знову, мов блискавка, пірнула під нього і вкусила за задню лапу. Такого прийому в місті він не бачив; біль був гострий і гарячий. Щасливець заскавулів, а тоді крутнувся, щоб завдати удару у відповідь, клацнув зубами і таки схопив її за вухо. Хапа завищала, але пес, не відпускаючи, своєю вагою потягнув її вниз і повалив на землю.

Щасливець почув, як несхвально загарчав Пломінь:

— Хапо, не давай себе кидати на землю!

— Відпусти! — заверещала Хапа, а кров уже почала дзюрчати з її рани. — Відпусти!

— Відпусти, — наказала Солодуня, і Щасливець неохоче ослабив хватку щелеп. Може, це брудний прийом — тягнути за ніжну вушну плоть, але він — міський собацюга, і зграйники не втомлювалися йому про це нагадувати, а тому він зробив те, що мав зробити, аби здобути перемогу. Може, це їх Собака‑Земля позбавив почуття гідності, але не його!

Пси гавкотіли, висловлюючи свою підтримку тому чи іншому учасникові двобою і даючи майже непотрібні підказки та настанови.

— Нечесний прийом, — Щасливець почув, як басом рявкнув Пломінь. — Хапо, не давай йому схопити себе за вухо.

— Добре пильнуй, коли вона розганяється, — дзявкотів Дрючок Щасливцеві, і пес роздратовано смикнув вухом: а що, на думку Дрючка, він тоді намагається робити?

Деякі просто валували, захоплюючись прийомами Щасливця чи Хапи — переважно Хапи, як зауважив Щасливець. Він швидко кинув погляд на собак‑глядачів. Єдиним, хто не гавкав і нічого не підказував учасниками двобою, був Омега.

Маленький собака просто сидів на задніх лапах, спостерігаючи за всім крізь примружені очі так, нібито взагалі не бачив сутички.

Щасливець наскочив на суперницю і відчув, що починає втомлюватися. Треба закінчувати бійку.

Коли Хапа знову вишкірила зуби, пес був напоготові; йому дуже не хотілося, аби ті гострі білі ікла ще раз увіп’ялися в його шкуру… Її потрібно на чомусь підловити!.. Цього разу, коли вона до нього підскочила, він не ухилявся і дозволив їй учепитися в його бік, а тоді різко крутнув головою і вхопив її зубами за те саме вухо, яке він раніше поранив. Хапа заскавчала від болю, однак Щасливець не дав їй часу, аби вблагати Солодуню про порятунок. Він миттєво кинув її на спину і наліг на неї всім тілом, а передньою лапою стиснув горло. Вона дриґала і дряпала лапами, але її кігті не дотягувалися до його живота.

Тримаючи її вухо в зубах, він загарчав:

— Здавайся!

Хапа заскавуліла, завищала від болю та злості, а він відпустив її вухо, блискавично вхопив за складку шкури на горлі та щосили струснув:

— Здавайся!

Раптом Хапа обм’якла, її хвіст упав на землю позаду нього. Вона підняла лапи, які наче зависли в повітрі, і похмуро загарчала:

— Здаюся.

На галявині запала глибока тиша й погляди всіх собак були прикуті до суперників, коли Щасливець відпустив Хапу і відійшов трохи назад. Брунатно‑біла собака перевернулася, зіп’ялася на лапи та почала сердито обтрушуватися. Її боки, так само як і його, піднімалися й опускалися. Після сутички обоє важко дихали, судомно хапаючи щелепами повітря.

За собачими спинами промайнула велика сіра тінь; уперше Щасливець побачив, що Альфа зліз зі свого каменя заради чогось іншого, окрім попоїсти, сну чи бійки. Пес сторожко глянув на нього, а напіввовк усівся поряд із Солодунею і дивився то на одного бійця, то на іншого.

— Дивовижно, — прогарчав він, його жовте око зблиснуло вогнем, — як на міського пса. Хапо, ти тепер понижена на один ранг. Щасливець займе твоє місце мисливця.

Щасливець наважився поглянути у вічі своїй переможеній супротивниці. У її очах — жодного виразу почуттів, тому на якусь жахливу мить він навіть злякався, чи вона, бува, не кинеться на нього, не нападе знову, коли він повернеться до неї спиною. Але після довгого холодного погляду Хапа опустила вуха й схилила голову:

— Хочу, Альфо, аби він навчив мене деяких своїх міських прийомчиків, — відказала вона сухо, а тоді звернулася до суперника: — Вітаю, Щасливцю.

Пес відчув полегшення, ніби з плечей спала гора, і нарешті — радість перемоги. Він висолопив язика і щасливо шкірився, опустивши голову так, аби Хапа могла його лизнути.

— Аякже, із задоволенням покажу всі прийоми. Якщо ти навчиш мене так швидко рухатися.

— Домовилися, — Хапа безтурботно роззявила пащу.

— Обоє ви дуже добре билися. А зараз припиніть гладити одне одного, — наказав Альфа. — Тепер щодо решти зграйників. Зрозуміло, що Щасливець потрібен у патрулі на місці Лади, але віднині він — мисливець. Чванько!

Переляканий чорний собака зробив крок уперед.

— Так, Альфо?

— Ти розжалуваний і понижений у званні, — безцеремонно продовжив напіввовк. — Патрулюватимеш разом зі Стрілкою і Дрючком уже від цього несонця.

— Що? — виявляти здивування та гнів у цій ситуації було не найкращим виходом для Чванька. — Альфо, так нечесно! Понижуй Стрибу, вона займає нижчу посаду!

Щасливець почув тихе сердите гарчання від посестри Дрючка, але її голова залишалася шанобливо нахиленою, а очі опущеними. Стриба добре знала, що не варто пхати свого носа в суперечку іншого собаки з Альфою.

— Усе, тема закрита, — рикнув Альфа. — Бето, поясни Чванькові, що мої рішення оскарженню не підлягають.

Солодуня кинулася вперед і різко хапнула Чванька зубами за ніс, аж бризнула кров. Він сів на задні лапи, геть ошелешений, його очі помутніли від болю; а вона тоді ще й лапою дала йому добрячого запотиличника.

— Навіть Ладині щенята це розуміють, — сердито гаркнула вона. — Тому, сподіваюся, і ти второпаєш. Чи тобі забракло розуму?

— Так, уторопав, Бето, — заскавулів Чванько.

— Правду кажучи, ти не був моїм найкращим мисливцем, — мовив Альфа з погрозою в голосі. — Якщо тобі так хочеться вищої посади, то маєш більше старатися, а не бідкатися й тицяти лапою на інших.

Тим часом дихання Щасливця після сутички вже заспокоїлося, але напруження, яке відчувалося в таборі, змушувало його боки раз за разом нервово здійматися. «Я лише прагнув піднятися на кілька щаблів, — подумав він. — І геть не хотів усього цього».

— Ще подивимося, Чваньку, який із тебе буде вартовий і як покажеш себе в патрулюванні, — гавкнула Солодуня. — І не витріщай на мене так свої баньки. Ти вже почав норовитися, коли хотів зайняти місце Хапи в черзі за їжею. Усвідом це та вчись. І в майбутньому станеш ліпшим собакою.

Коли Альфа й Солодуня рушили назад до каменя посередині галявини, Чванько тремтів усім тілом, і Щасливець знав, що це не тільки від страху. І, справді, щойно ватажки відійшли трохи далі й не могли вже його чути, як Чванько підкрався до Щасливця збоку і загарчав на вухо:

— Це все через тебе! Тож начувайся, міський голодранцю.

Щасливець дивився, як Чванько помалу шкандибає геть, і дуже тішився, що кинув виклик не цьому вишкварку. «Усе могло закінчитися навіть ще гірше…»

Однак зараз він не мав часу зациклюватися на Чваньковій ворожості, бо вже за мить навколо нього зібралися інші зграйники — навіть Хапа — і весело махали хвостами, заохочувально гавкали й облизували його, вітаючи з підвищенням.

— А ти заслужено переміг, — сказав Дрючок. — Сутичка була просто вражаюча.

Щасливець побачив, як Лада і Пломінь обмінялися насмішкуватими поглядами: певно, вважали, що він удався до нечесних прийомів. Але вже незабаром їх заступили Стрілка і Стриба, які також почали його вихваляти.

Проте навіть коли Щасливець у відповідь радісно гавкав й облизував зграйників, його не залишало відчуття, що вони домагаються його прихильності тільки для того, щоб у майбутньому він до них не чіплявся.

«Вони весь час насторожі, — міркував пес. — Кожен помах їхнього хвоста… робиться за розрахунком».

На відміну від повідкових собак, зграю напіввовка згуртовує не взаємна прихильність, а залежність. Особиста відданість, виходить, не настільки важлива, як виживання.

Розчарований і збентежений, Щасливець стиха заскавулів. «Щось не дуже мені подобається, коли всі між собою воюють, — подумав він. — Хіба ця дика зграя має більше шансів, аби вижити?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— І куди ти прямуєш, Щасливцю, як гадаєш?.. — Стриба повернулася й кліпнула на нього очима, піднявши одне вухо та задерши передню лапу. — Ти тепер не спиш у старому лігві для патрульних, що наскрізь продувається вітрами.

Щасливець знову відчув на собі погляди всієї зграї, і його кинуло в жар, здавалося, шкіра аж палахкотить під шерстю. Відійшовши від свого колишнього місця для спання, він почвалав за Стрибою і Хапою до чималої купи листя в затишному закутку, де влаштували собі лігво собаки‑мисливці. Розташоване воно було за кільканадцять кроків угору від лігва собак‑вартових у глибокій виїмці, яку наполовину заповнили мохом, м’якою корою, листям і сосновим гіллям.

Зробивши своє щовечірнє сноколо, Щасливець промовив молитву до Собаки‑Лісу, прохаючи змилостивитися над ним за його підступний обман. Собака‑Сонце і Собака‑місяць, мабуть, не схвалювали того, що він нашкодив Чванькові, а можливо, навіть Небо‑Псам це не сподобалося. Одначе він сподівався, що принаймні Собака‑Ліс оцінить відвагу, з якою він узявся боротися за вищу посаду, та підступність і хитрість, завдяки яким він досі цілий. Під час Великого Завивання тієї ночі Щасливцеві здалося, що він угледів, як у чагарнику промайнув Собака‑Ліс, і на мить він відчув теплу хвилю, наче його зігріло лагідне сонячне проміння, — це, певно, знак підтримки та прихильності.

Затишна виїмка, у якій він уклався спати, смерділа густим міцним запахом Чванька, і це його бентежило та змушувало почуватися винним. Але Щасливець не дозволив почуттям взяти гору. Авжеж, йому не подобається, що доводиться обманювати, але він змушений грати за правилами дикої зграї, а значить, і Чванько має їх дотримуватися.

«Якщо він схоче повернути своє колишнє місце, — думав Щасливець строго, — то зможе поборотися за нього».

Біля Щасливця вовтузився кремезний Пломінь, буркотів, буркотів і врешті захропів. Після поєдинку він не почав ставитися до Щасливця більш доброзичливо, але принаймні не виявляв ворожості. Хапа і Стриба, які спали з іншого боку, досить тепло прийняли новачка до свого мисливського гурту.

— Ми зможемо використати твої прийоми на полюванні, — сказала Хапа, а Стриба тільки махала хвостом погоджуючись. — І твою кмітливість.

А Щасливець щиро захоплювався Хапою. Решта зграйників — собаки‑вартові та непримітний Омега — однозначно стали відчувати до нього більше поваги і сьогодні виказали свій пошанівок. Але самого Щасливця найбільше тішило те, що його підвищення аж ніяк не позначилося на дружбі з Дрючком.

І раптом до нього дійшло: залишається тільки один клопіт!.. Адже відтепер він не ходитиме на патрулювання, а отже, вислизнути з табору на зустріч із Беллою йому буде значно складніше. Щасливець відчув болісне пощипування в грудях: він так захопився підвищенням свого статусу в зграї, що навіть не брав у голову, що в такий спосіб може нашкодити собі і створити додаткові проблеми. Поклавши морду на передні лапи, він нашорошив вуха і дивився на зорі. І скільки минуло ночей, відколи він бачив Беллу? За цей час повідкові собаки могли потрапити в скруту, а він про це нічогісінько не знає.

Вони також могли вже знайти чисту воду. А що, як Белла кілька ночей приходить на домовлене місце і чекає на брата, аби повідомити, що він може повертатися і йому не потрібно більше шпигувати за дикою зграєю, а Щасливець не знає про це, бо ніяк не зустрінеться із нею? Невже він в зграї Альфи застряг назавжди?

І чи насправді це так погано?

Пес важко зітхнув. На чорному небі несонця — жодної хмаринки, зорі виблискували, наче мерехтливі уламки світлокриги. Щасливець міг роздивитися всі сузір’я: он хитрий Заєць, Вовчиха з Вовченям, Велике Дерево та Білка, що біжить. Вони, здавалося, оберталися в нього над головою, кружляли й підморгували, аж поки повіки не стали важкими, мов великі каменюки, і він не поринув у сон.

Звідкись здалека, із гущавини дерев, долинуло вороняче каркання й розтривожило його сон. Щасливець прокинувся миттєво. З одного боку від нього голосно хропів Пломінь; з іншого — притулившись одна до одної, спочивали Хапа і Стриба, і їхні боки спокійно й злагоджено підіймалися та опускалися уві сні.

Він і не знав, що воронам так подобається несонце. Каркання нагадало йому, що цього несонця він хотів спробувати побачитися з Беллою, аби дізнатися, чи йому потрібно шпигувати й надалі. На небі саме сходив Собака‑місяць.

Щасливцеве серце закалатало, коли він тихенько підвівся й рушив між сплячих собак‑мисливців. І враз затамував подих, бо Пломінь двічі сильно смикнув лапою, але за мить хропіння здорованя відновилося, ніби загуркотіли Небо‑Пси. Певно, йому щось наснилося.

Обережно ступаючи по м’якенькому моху й запліснявілому листю, Щасливець поволі почав вибиратися з лігва мисливців. Судячи з розташування на небі Великого Дерева і Собаки‑місяця, він міг сказати, що на чатах тепер стоїть Стрілка; але вона пильнує, аби вороги не спробували потрапити до табору. Вона ніколи не могла навіть уявити, що ворог спробує з табору вислизнути.

Йому залишалося триматися чагарів і пересуватися якнайтихіше. Якщо не наштовхнеться на Стрілку, яка робитиме свій нічний обхід, то зможе безпечно залишити галявину. Потім швидка перебіжка до табору довголапих, і, допоки Собака‑місяць почне позіхати й вирушить спати, він матиме на свої справи вдосталь часу.

Аж раптом хруснула гілка — у його грудях тьохнуло серце. Але жоден собака не поворухнувся, і Щасливець обережно переставляв лапу за лапою, щокроку непокоячись, аби не наробити шуму й не розбудити когось зі зграйників. Він мусив припадати до самої землі, щоб не зачепити гілок, і це також не сприяло безшумному пересуванню. Нарешті він здолав ділянку чагарів, випростався на повний зріст і стрімголов кинувся бігти.

Пес відчував полегшення від вільного бігу, від того, що розім’яв ноги після обережного напруженого вислизання з табору. На повні груди вдихав прохолодне повітря несонця і мчав поміж деревами через луг. У небі над головою — зорі, під лапами — тверда земля, і всюди — запах лісу… Ліпшого годі бажати! Саме таким йому й хотілося бути. Вільним і щасливим. Ніхто не пильнує, і він нікому нічого не винен. Сам собі альфа!

— Кра‑а‑а‑а!

Це знову якийсь несонячний ворон! Тепер пригадав, що й раніше бачив його під час своїх мандрів, і зараз був більш ніж упевнений, що це — посланець Собаки‑Лісу, який хоче йому допомогти.

Жалкував, що до кінця не розуміє його послань.

Щасливцеве серце радісно затріпотіло, коли відчув перший запах табору довголапих, тому вповільнив біг, а потім перейшов на швидку ходу. «О,  Небо‑Пси, що я роблю?! »

Опинившись у таборі, він зупинився та занюшив повітря. Крізь сморід обвугленого дерева та обгорілого м’яса важко було винюхувати потрібні запахи, але він точно знав, що Белли тут немає. Тоді, виходить, він даремно сюди приперся.

А звідки в нього оте солодке відчуття полегшення?

І Щасливець намірився якнайшвидше помчати назад до табору. Якщо Белла сьогодні не прийшла, то хіба це його провина?.. Свою зраду він може відкласти на ще одну мандрівку Собаки‑Сонця…

Він уже розвертався в бік лісу, коли його увагу привернула якась біла пляма. Пес нерішуче озирнувся. Дві знайомі невеликі постаті вилазили з‑під перекинутого столу й сопіли від хвилювання.

— Щасливцю! — Сонечко дзявкнула тихіше, ніж звичайно, а він дуже зрадів, почувши її голос.

— Сонечку, Ритко! — побачивши двох повідкових собак, Щасливець відчув водночас і занепокоєння, і втіху, — його серце буквально мліло від радості. Вони кинулися його вітати, і пес присів, щоб лизнути їхні мордочки. Аж тут схаменувся:

— А де Белла? Щось сталося?

— Ні, ні, нічого не сталося! — радісно скиміла Сонечко, торкаючись мордою його носа. — Із Беллою все добре. Вона відрядила нас до тебе.

Тут втрутилася Ритка:

— У неї особливе завдання. А на зустріч із тобою прийшли ми!

Щасливець бачив, що маленька собачка аж сяяла від гордості. Він примружив очі:

— Що ж вона задумала цього разу?

«Якось не дуже схоже на Беллу — доручати найважливіші завдання маленьким зграйникам», — подумав Щасливець. Він був упевнений: якби мала змогу, то поговорила б із ним особисто.

— Белла придумала чудовий план, — мовила Ритка. — Мусимо довіритися їй!

Щасливець невпевнено закивав головою: попередні Беллині «чудові плани» принесли йому чимало клопоту… Але в очах маленьких собачок виблискували іскорки‑хитринки. У будь‑якому разі йому не встигнути за всіма справами сестри; не тепер, коли мусить далі сидіти в таборі дикої зграї. Хай би що там вигадала Белла, певно, вона з усім цим упорається самотужки.

— Гаразд. Я розкажу вам, що я вивідав цього разу, — він лизнув їхні мордочки. — Ви все добре запам’ятаєте й повідомите Беллі, так?

— Аякже, — дзявкнула Ритка завзято.

Скидалося на те, що він не має вибору. Було дуже дивно звітувати перед недосвідченими повідковими собачками, особливо після тривалого перебування всередині дисциплінованої зграї, однак він докладно пригадав усе, що робив і бачив, відколи востаннє зустрічався з Беллою. Не забув розповісти про втечу від довголапих у жовтому хутрі, про свій двобій із Хапою і про підвищення.

— Але це настільки… настільки дивно, — сказала Сонечко із повагою і захопленням. — І що, ти весь час мусиш битися з кимось із дикої зграї?

Щасливець знітився:

— Та не весь час, Сонечку. Але… коли хочеш отримати вищу посаду, — таке пояснення для цих доброзичливих дружніх собачок звучало недоладно й жорстоко.

Але Ритка вирішила його підбадьорити:

— О Щасливцю! Ти такий хоробрий! — радісно дзявкнула вона. — І такий розумний!

А Сонечку аж дух перехопило від захвату, і всі її побоювання враз забулися:

— Тепер ти зможеш дізнатися ще більше про наших ворогів!

— Так…

Щасливець зловив себе на думці, що ця фраза йому не сподобалася. Він уже не сприймав дику зграю, як недругів — в усякому разі більшість її членів. Він не хотів мати ворогів настільки ж сильно, як не хотів мати зграю.

Вони для нього і супротивники, і зграя одночасно — дійшов він висновку зрештою.

— Ми перекажемо все Беллі, — мовила Ритка. — Вона так пишатиметься тобою!

Але Щасливець пропустив її слова повз вуха й запитав:

— А як Бруно? Як Марта?

Сонечко відвела свої темні очі, нібито край галявини раптом став найцікавішим місцем на світі. Ритка сіла, почухала живіт, а тоді відповіла:

— Їм потроху стає ліпше, але потрібен час. Рана на нозі Марти дуже глибока й не гоїться.

— І Бруно щось нездужає, — втрутилася Сонечко. — Дякувати Небо‑Псам, ти нагодився і врятував йому життя, бо він міг тоді померти!

Щасливець аж заскавучав від здивування:

— Але їм мало б уже стати краще! Особливо Марті…

— Їй у рану потрапила якась отрута. Мабуть, коли плавала в річці! Вона одужує, але повільніше, ніж нам хочеться.

Сонечко й надалі не дивилася йому в очі, і Щасливець все більше тремтів від непевності та тривоги. Отрута в рані? Може, Марті стало б легше, якби вона добре вилизала рану? А що, коли отрута проникне далі в лапу?! А Бруно…

— Із ними все буде добре, Щасливцю. Не переймайся.

Сонечко, яка завжди дуже близько брала все до серця — хороше чи погане, — тепер була якоюсь аж надто спокійною. Щасливця не залишало відчуття, що вона бреше, але навіщо? Невже правда набагато страшніша? І вони хочуть захистити його від жахливої звістки?! Тільки цим можна було пояснити їхнє небажання сказати йому все як є.

«Марто, Бруно. Ви так далеко зайшли зі мною. Будь ласка, нехай з вами все буде добре».

Чи має він досить часу, щоб завітати до Беллиної зграї й у всьому переконатися на власні очі? Собака‑місяць спроквола повз небом, час несонця добігав кінця. Але, можливо…

— Проведіть мене до табору, — звернувся він до собачок. — Мені потрібно поговорити з Беллою. І, може, я чимось зараджу Марті та Бруно.

— Вона — ще не повернулася із завдання, — дзявкнула Ритка і висолопила язика. — І Собака‑Сонце невдовзі зійде і побіжить по небу.

Щасливець заскавулів на знак згоди. Йому справді вже час повертатися до лігва мисливців.

«Я мушу довіряти Сонечку й Ритці».

— Тоді, певно, мені варто вирушати назад, — сказав він. — Доки хто‑небудь не прокинувся і не побачив, що мене немає в таборі, — він ніжно лизнув Ритку у вухо. — Коли знову зустрінемось, я покажу вам мисливські прийоми. Ми ніколи не будемо голодні.

— Ти станеш чудовим учителем, Щасливцю, — мовила Ритка. — Ти вже чудовий учитель. Ти завжди такий.

— Як добре, що ми з тобою побачилися! — дзявкнула Сонечко. Вона мала засмучений вигляд. — Дуже за тобою скучили. Особливо ми з Риткою.

— Ось чому ми запропонували піти замість Белли, — сказала Ритка і заскиміла на підтвердження своїх слів.

— Я також за вами сумую, — запевнив їх Щасливець, ніжно лизнувши їхні голови. — Треба трохи зачекати. Я повернуся, щойно це стане можливим. — «Принаймні дуже на це сподіваюся».

Він ще раз лизнув їх на прощання і підтюпцем побіг до лісу, відчуваючи аж нудоту від тривоги й неспокою.

«Собако‑Земле, ми вже втратили Альфі. Упевнений, тобі не потрібно забирати ще двох наших друзів. Тільки не зараз».

Щасливець ніяк не міг зосередитися на звуках лісу навколо — на шелестінні листя і шарудінні маленьких звірят у чагарнику. І лише коли в гущавині промайнула якась велика тінь, він звільнився з полону своїх гірких роздумів.

«Ще один довголапий?» — майнула думка, а серце перелякано затріпотіло.

Ні, дуже мала тінь, як на довголапого. Але все одно зупинився, нашорошив вуха і тихенько загарчав.

Мабуть, невелика лисиця на нічному полюванні. Поки вона сама без друзів, то Щасливцю нема про що перейматися…

Але тінь у густому чагарнику пересувалася все ближче, і з того, як вона шаруділа і раз у раз принюхувалася, Щасливець міг із певністю сказати, що істота не настільки обережна, як зазвичай буває лисиця. Пес завмер, а тоді виклично гавкнув.

Серед листя з’явилася огидна, почварна морда. Не лисяча, але чиїсь чорні очі дивилися на нього настільки ж хитро.

— Омего, — ошелешено видихнув Щасливець. — Що ти тут робиш?

— Я можу поставити те саме питання тобі? — гавкнув Омега писклявим нахабним голосом. — Ти вже не вартовий, більше не патрулюєш території. Хіба не так, Щасливцю?

— Я… я…

— Мені не потрібно щось пояснювати, — сказав Омега. — Я бачив, як ти потайки вийшов із табору.

Щасливцеві здалося, що його серце перестало битися. Омега мав самовдоволений вигляд, і пес підсвідомо відчув, що цей недомірок — найнебезпечніший для нього з усіх диких зграйників.

— Захотілося трохи побути на самоті.

— Та невже? — очі Омеги зблиснули злістю. — Якщо тобі треба побути на самоті, то чому ти зустрічався з повідковими собаками?

Щасливець інстинктивно обернувся і зрозумів, що цим тільки підтвердив підозри Омеги. Серце шалено гупало в грудях, жах стискав горло…

— Але я не…

— Ні, ти бачився з ними, брехливий собацюго. Ну як? Тобі сподобалася зустріч з маленькими пухнастими цуциками? Оте лизання! Тьфу!

«Він таки бачив мене».

Самовдоволення Омеги чулося в кожному вимовленому слові:

— Ти шпигуєш за нашою зграєю. І я про це знаю від самого початку.

«Ні, — подумав Щасливець. — Це неможливо!»

І страшна згадка промайнула в його голові. Отой ледь відчутний запах, коли вони з Беллою вперше обговорювали план… Ледь відчутний, невідомо чий запах, відбитки невідомо чиїх лап. Мабуть, то й був Омега, що, як завжди, вештався десь самотою, забутий всією своєю зграєю?

— То ти шпигував за нами! — вигукнув Щасливець й одразу зрозумів, як недолуго, по‑дурному це пролунало.

— Я не шпигую, — пирхнув Омега. — Я до такого не опускаюся.

Щасливець не мав, що сказати. І не знав, що його сковує сильніше: страх чи сором?

— Мене заскочила гроза, — продовжував маленький собака. — Дощ був такий сильний тієї ночі, що я навіть думав, що Собака‑Річка вийде з берегів і затопить увесь світ. Я заблукав і шукав прихистку, аби перебути негоду. І на твоє нещастя, я сховався саме біля тебе і твоєї подруги.

— На моє нещастя, — похмуро повторив Щасливець.

— Отож, або тобі не пощастило, або це Небо‑Пси привели мене до тебе.

«Я і не дивуюся, — подумав Щасливець. — Вони, певно, ніколи не схвалювали того, що я робив…»

— І тепер ти збираєшся про все це розповісти решті зграйників?

Він уже розмірковував над тим, як швидко зможе дістатися до Белли з друзями, а тоді відвести їх якнайдалі від Альфи, який скаженітиме від люті.

— Справа в тім, що я ще не вирішив, — Омега всівся й задоволено почухав за вухом, — багато чого залежить від тебе.

Щасливець не думав, що його серце може зупинитися, але помилявся. Бо воно впало, немовби важезний камінь у глибоку темну воду, і завмерло.

— Що ти маєш на увазі?

— Якщо ти допоможеш мені, я допоможу тобі, — захихотів Омега. — Ну, принаймні я не хочу, щоб тебе вбили. Але мені не подобається бути Омегою, бо моє ім’я Скигля.

Нарешті Щасливець видихнув повітря і проковтнув слину, що відгонила страхом. Він зрозумів, куди хилить маленький собака: йому не хочеться втрачати своє справжнє ім’я, не хочеться, аби його зневажала вся зграя й називала «Омега». А Щасливцеві ніколи навіть на думку не спадало запитати в нього, як його звати, тож зараз він почувався дещо присоромленим.

— Мені б теж таке не сподобалося, — зізнався він.

— Я хочу мати в зграї пристойну посаду, — Омега ходив туди‑сюди й облизувався. З його щелеп безперервно скрапувала слина, а його голова була якоюсь плескатою й дуже огидною. — Я вже набувся Омегою, з мене досить: виконувати дурнуваті накази — візьми се, принеси те! І весь час бути голодним, тому що ніхто ніколи не залишає мені вдосталь їжі!

— А я тоді хотів…

— Непереконливо. Тобі сказала Солодуня не робити цього — і по всьому. А з іншого боку, чому ти маєш залишати харчі для якогось Омеги? У кожній зграї є Омега. Але мені хочеться, щоб ним був інший пес, а не я.

Щасливець пригадав, як зграйники ставляться до плосконосого собаки — іноді так, ніби він і не собака зовсім. Вони, мабуть, більше поваги виказували б навіть гострокігтьому.

— Із задоволенням допоміг би, але чим я можу тобі зарадити? — запитав він, співчутливо нахиливши голову.

Щасливець насправді був готовий допомогти. І не стільки через те, що пожалів Омегу, а передусім тому, що не міг дозволити огидному, пронозливому песику повернутися до табору й розповісти про все Альфі. Йому треба або домовитися з цим маленьким собакою, або просто його вбити.

Але Щасливець точно знав, що він нізащо не зважиться на вбивство.

«Ось іще одна причина, чому я ніколи не стану придатним до зграйного життя. Й однозначно, я ніколи не зможу стати альфою». І, як не дивно, ця думка не лякала його. Хоча, можливо, вона й суперечила його собачому духові, але, безсумнівно, була наслідком життя самітника та близького знайомства з повідковими собаками. Зате він напевне знав, що ніколи не опуститься до того, аби вбити іншого пса.

Щасливець зітхнув.

— Дуже шкода, що ти не в зграї повідкових собак, — зауважив він. — Тобі там було б ліпше. У них немає Омеги.

— Я не повідковий собака, — Омега зневажливо зморщив свою й так уже зморшкувату морду. — Я хочу зайняти вищу посаду, і ти мені в цьому допоможеш.

— Скиглю, та я не проти тобі допомогти. До того ж у мене немає іншого виходу.

— Немає, — загарчав єхидно Скигля.

— Але я досі не розумію, що повинен для тебе зробити.

— Такий, як ти, вуличний собацюга мав би вже давно здогадатися, — Скигля повільно лизнув лапу. — Хай би як я старався — Альфі на все начхати, ніби й не бачить. І це гірка правда. Але якщо інший собака утне якусь досить погану штуку, зробить щось насправді дуже необачне чи небезпечне…

— То Альфа понизить такого собаку до звання Омеги, — закінчив за нього Щасливець і відчув, як по спині сипнуло крижаним холодом.

— Саме так. Але тобі нічого хвилюватися, бо в мене й думки немає, аби ти приніс себе в жертву. Якби я цього схотів, ти б мене просто вбив.

«Не вбив би, — подумав Щасливець. — Але добре, що ти помиляєшся».

— Ти — тепер мисливець, і тобі таке зробити буде нескладно. Коли завтра принесеш здобич, то всього‑на‑всього влаштуєш так, аби Альфа подумав, ніби якийсь пес поцупив шматок м’яса ще до того, як інші собаки отримали свої порції. Ти знаєш, Альфа такого не стерпить.

— Так… — похмуро підтвердив Щасливець.

— Кожен, хто попоїсть до Альфи, відправиться на самісіньке дно.

«Кожен, хто попоїсть до Альфи, ще радітиме, якщо все обійдеться тільки цим», — подумав Щасливець.

— А чому ти сам цього не зробиш?

— Мабуть, тому, що для цієї справи в мене є ти. Погодься, ти менше ризикуєш; ну, розумієш. Якщо тебе спіймають на гарячому, то просто понизять у званні, але невдовзі в тебе знову будуть чисті лапи. Ти щось вигадаєш або продовжиш упадати за Бетою. Такі собаки, як ти… — він весело дзявкнув і закінчив думку: — …щасливі.

Скигля всівся, постукуючи своїм коротким хвостиком по землі, і зморщив кутик рота.

— Не ображай мене, — загарчав Щасливець, відмахнувшись від того, що це була чистісінька правда. — Пам’ятай, що саме я потрібен тобі для цієї затії!

— А я тобі потрібен ще більше. Скажімо так: тобі вкрай необхідно, щоб я гарно до тебе ставився, — очі Скиглі переможно заблищали. — Тут моя правда, і ти, вуличний собацюго, це добре знаєш. Ти навіть близько не наразишся на той ризик, який очікував би на мене.

Щасливець зробив глибокий вдих. Знав, що йому не можна втрачати холоднокровність.

— Навіть якщо піде щось не так, ти зможеш потім знову піднятися, — провадив далі своє Скигля. — Але як Альфі понизити у званні собаку, що перебуває на самому дні? Йому простіше мене вбити.

У глибині душі пес розумів, що Скигля має рацію. А в самого Щасливця не було жодного вибору. Адже він не може дозволити Омезі розкрити його таємницю, бо тоді, звісно, уб’ють його. Отже, він знову мусить виконувати волю іншого собаки, а якщо на те пішло, то теперішнє завдання навіть ще ганебніше, ніж те, яке йому дала Белла. Щасливцеві страшенно захотілося знову стати псом‑самітником, вільним від усіх цих божевільних планів.

«І нащо тільки я дав втягнути себе в оцю халепу?»

Справді, йому було дуже шкода Скиглю, попри всі його виверти й погрози. Можливо, настав час, аби хтось інший трохи побув Омегою — уже незабаром вони повернуться в зграю, і Скигля принаймні знатиме, що таке вищий статус, і в майбутньому ще більше старатиметься.

— Гаразд, — сказав він нарешті.

— А я знав, що ти мені допоможеш!

На мить Скигля засяяв щастям, від хвилювання аж очі вирячив. Лупив хвостом по землі, а тоді, здається, докумекав, що забагато всього розповів. Ураз заспокоївся і стулив роззявлену від радості пащу.

— Дякую. Побачимося в таборі. І поквапся, бо часу обмаль.

Скигля розвернувся і мало не вистрибом побіг у хащу. Щасливець полегшено видихнув, спостерігаючи, як недомірок зникає в чагарниках, але водночас ніяк не міг вгамувати свої розбурхані почуття.

Йому треба когось підставити, але кого? Тепер у зграї він мав друзів і товаришів; вони йому вірили. Кому з них він свідомо може зробити зло?

«Але в мене немає вибору!»

Зараз Щасливець був упевнений, як ніколи: щойно впорається з усіма завданнями, одразу відмовиться від обох зграй і житиме самітником. Він знову стане вуличним собакою, вільним і щасливим.

А до того йому доведеться займатися ошуканством, брехнею та вивертами. «Я роблю це для Бруно і Марти, — сказав він собі твердо. — І через це я не стану поганим чи злим собакою. Я просто заплутався в чужих тенетах, тому мушу докласти зусиль і виборсатися з них якнайшвидше».

Тут уже поставало питання виживання самого Щасливця.

«Світ змінився». У нього шкіра взялася дрижаками, бо здалося, що ці слова прошепотів йому на вухо сам Собака‑Ліс.

Таки так, світ змінився. І Щасливець готовий на все, аби лишитися живим, аби побачити, як сходить Собака‑Сонце і триває день. Коли він досягне свого, тоді він…

Тоді він одразу звільниться від них усіх.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня Щасливець спостерігав, як вартові заступали на патрулювання. Він саме відпочивав у затишному мисливському лігві, притулившись до теплого боку Хапи. Пломінь уже встав і потягувався в туманному вранішньому повітрі; його хвіст задоволено метляв по землі. Щасливець нашорошив вуха, його нерви аж забриніли, коли неподалік прочвалав Чванько. Чорний собака відкрито не показав ворожості, але, глянувши на Щасливця, він насупив морду і спохмурнів.

А Щасливець насолоджувався своїм новим статусом, бо Дрючок уже не смикав його постійно — то перевірити кордон, то наглянути за Ладою і її щенятами. Його перший день на посаді мисливця тягнувся б ліниво й безтурботно, якби шерсть на загривку не ставала сторчма щоразу, коли бачив Омегу. Раз чи двічі отой недорослий підлабузник кидав на Щасливця хитрий, по‑змовницьки багатозначний погляд.

«Припини! — подумки звертався до нього Щасливець. — Невже ти хочеш, аби котрийсь із собак це помітив». Він не мав певності, що Омезі вистачить розуму, аби приховати своє незрозуміле для інших самовдоволення.

Собака‑Сонце ліниво спускався по небу донизу, а тіні стали довшими, коли Пломінь хрипло гавкнув, збираючи мисливців. Щасливець анітрохи не заперечував такій команді. Його нове становище і висока посада бадьорили, а від думок про полювання в жилах вигравала кров. «Починаймо!» Він першим постав біля Пломеня, до них долучилися Хапа і Стриба, а тоді всі четверо почимчикували з табору з високо піднятими вухами і хвостами.

Проміння Собаки‑Сонця ще було теплим, на землю воно лягало золотавими зайчиками і цяткувало світлотінями довколишній простір, осипало водну гладінь озера сліпучими скалками світлокриги. І Щасливець подумав, що кращого вечора для його першого виходу на полювання годі й бажати. Якщо все піде добре, то їхня потенційна здобич після спекотного дня буде сонною і розслабленою. Він сподівався, що справить на решту мисливців гарне враження і доведе, що гідний високої посади.

Їхнім ватажком однозначно був Пломінь, і Щасливець з полегшенням зітхнув, коли побачив, що він ще й хороший лідер. Пломінь не витрачав часу і зусиль на всілякі повчання й настанови щодо того, як відстежувати запахи та залишатися непоміченим. Він довіряв їм і покладався на те, що вони знаються на полюванні. Це дуже відрізнялося від зграї Белли, де Щасливцеві знову і знову доводилося пояснювати Сонечку, як ліпше ловити жуків…

Пломінь був добрим мисливцем, хоча й не вважався в гурті найрозумнішим собакою. Коли Щасливець спостерігав, як Пломінь, Хапа і Стрілка підкрадаються до здобичі, то йому здавалося, що це три лапи одного собаки. І тоді Щасливцеві спало на думку, що він є четвертою лапою.

— Зупиняймося тут, — неголосно наказав Пломінь, коли вони наблизилися до краю лісу.

Щасливець, Хапа і Стриба стали й завмерли напоготові в цілковитій тиші. Пломінь задер морду і занюшив повітря, піднявши одну лапу, що злегка тремтіла в передчутті полювання. Хапа і Стриба спостерігали за ним, терпляче й довірливо, а Щасливець тішився, що його інстинкт узгоджується з їхніми. Можливо, пізніше він матиме нагоду продемонструвати свої вміння — непомітно підкрастися до здобичі та мертвою хваткою міцних щелеп схопити її за шию.

Нарешті Пломінь озирнувся й кивнув головою:

— Дрючок повідомив, що вранці помітив тут кілька сарн. Тому робимо все тихо.

Щасливець і Стриба пішли за Пломенем, а от Хапа безшумно ковзнула ліворуч і невдовзі зникла в густому чагарнику. «А Дрючок таки щось бачив», — подумав Щасливець, коли його ніс відчув густий запах великих диких тварин. Він сповнився рішучості не підвести мисливський гурт і водночас був упевнений, що саме так воно й буде.

«Скільки б вони не насміхалися з мене і не кпили з мого міського життя, я все ж таки вправний у полюванні. Сарни швидкі, аякже, але й зайці прудкі, до того ж сарни великі, їх легше помітити».

Стриба розчинилася в кущах ліворуч, і лише Пломінь та Щасливець прямували далі стежиною. Запах сарни ставав сильнішим: певно, вона десь зовсім близько. Коли Пломінь кивнув головою, Щасливець уже знав, що має робити; це було дуже схоже на полювання з іншими міськими собаками, коли, зголоднілі, на одну чи дві ночі вони збиралися разом і полювали гуртом. Щасливець дотримувався правил і використовував прийоми, яких навчився ще в місті: він відійшов від Пломеня і зробив велике коло, весь час тримаючи його в полі зору.

Сонячний промінь пробився крізь гілля й блиснув на золотому боці, вкритому гладенькою оксамитовою шерстю; під граціозними копитами шурхотіло листя. Щасливець нарахував трьох сарн, а вони й далі спокійно собі йшли, нічого не підозрюючи. Пес завмер на місці, коли одна з них підняла витончену голівку й почала принюхуватися до повітря. Раптом у великому темному оці тварини зблиснула тривога.

Але сарна зачула не Щасливців запах. Вона підстрибнула, мигнувши білим хвостом, а тоді щосили рвонула з місця, за нею кинулися бігти дві інші; вони тікали від Стриби, що була на протилежному боці галявини, і мчали простісінько на Щасливця. Перша сарна трощила папороть‑орляк і низький чагарник, за нею у паніці бігли ще дві. Але одна із тварин почала відставати, і гнала по прямій поміж Пломенем і Щасливцем.

Щойно пес відчув запах її страху, як у його жилах заграла кров і напнулися всі м’язи. Він стрибнув одночасно з вожаком мисливців — вони разом упали на сарну. Зуби Щасливця вчепилися в її бік, а Пломінь схопив за горло, тож вона спіткнулася і з жаским вереском рухнула на землю.

Щасливець вперто притискав тварину до землі, а вона пручалась, брикалась, хотіла звестися на ноги, але тут уже підскочили Хапа зі Стрибою і миттєво налягли на здобич. Пломінь далі міцно тримав сарну, її очі затуманилися, страху вже не було видно, а сама вона розтягнулася в чагарнику, мляво дриґаючи копитами. Щасливець відчув велике піднесення від успіху. Полювання було вдалим.

Потім сарна припинила опір, обм’якла й зробилася важкою — життя залишило її, тож Пломінь розтиснув щелепи. Він хапав ротом повітря, але був щасливий.

— Молодчина, — сказав він до Щасливця захрипло. — І ви також все правильно зробили. Швидко і вчасно.

— Альфа буде задоволений нами, — гавкнула Хапа.

— Не розслабляйтеся, — загарчав Пломінь. — Так, він буде задоволений, але можна ще чогось уполювати. Рухаймося! Он там луг з ховрахами. Стрибо, ти залишайся пильнувати здобич.

А Пломінь таки вгадав про полювання. Як і сподівався Щасливець, вечір видався навдивовижу вдалим: достатньо теплим, аби виманити малих звірят із нірок, але з легким вітерцем, який відносив запах собак у протилежний бік. Вони спіймали ще двох зайців і сплячого ховраха, а тоді Пломінь нарешті сказав повертатися до Стриби та впольованої сарни. Аж тут Хапа побачила ласицю, що завмерла, вишкіривши зуби, перш ніж кинутися навтьоки. Коли звірина шмигнула в заячу нору, Щасливець вирішив, що здобич втрачено. Але Хапа полізла за нею, і невдовзі з’явилася забруднена землею з обм’яклою ласицею в пащі.

«А вона дуже спритна, — подумав захоплено Щасливець. — Геть не кожен собака кинеться за ласицею в нору. Мало хто наважиться…»

Стриба слухняно пильнувала впольовану сарну; вітально гавкнула, коли побачила, як вони наближаються зі свіжою здобиччю.

— Без проблем. Хіба що якомусь лисові було сподобалася сарна, але я його швидко розохотила!

— Добре, — сказав Пломінь. — Я знав, Стрибо, що можу на тебе покластися. Тепер вертаємося до табору. Щенята швидко ростуть, та й Лада, певно, вже зголодніла.

У голосі кремезного собаки звучала велика гордість, тому Щасливець відчув, як у його серці з’явилося ще більше прихильності до Пломеня і його цуценят. Крім того, він побачив, як Стриба випрямила спину від задоволення після Пломеневої похвали. Безперечно, великий чорний собака був чудовим ватажком.

«Альфа, Солодуня і Пломінь — усі вони мають власні методи вирішення того чи іншого завдання, — міркував він. — Але кожен із них зі своїми відмінними підходами все ж таки на своєму місці в зграї. Авжеж, я не збираюся вічно бути з ними, однак тут зможу багато чого навчитися».

Тягти тушу сарни, та ще й іншу дрібнішу здобич до табору виявилося справою не з легких, але Пломінь був достатньо великим і сильним, аби самотужки виконати важку роботу, а тут ще й Щасливець прийшов йому на допомогу. Пес щелепами вхопив копито і щосили потягнув, відчувши, як воно клацнуло його по зубах. Двоє інших собак несли меншу здобич. Рот Щасливця наповнився слиною, коли він встромив зуби у бік сарни, але пес так і не наважився відкусити шматок і дуже дивувався, що йому цього навіть не хотілося зробити, аж поки для цього не настане час. «Дивно, — подумав він, — але я відчуваю, що ліпше почекати…»

Це відчуття тільки підсилилося, коли вони дісталися до табору, де всі собаки повискакували зі своїх лігов і радісно їх вітали. Захоплено гавкали, дзявкали і вдячно скавуліли, вихваляючи мисливців.

— Гарна робота! — сказав Дрючок, поглядаючи на Щасливця.

— Цього вистачить усім, ще й лишиться! — погодилася Стрілка.

— Та й Лада втішиться, — сказав вдоволено Пломінь, кинувши тушу сарни на землю. — Наші щенята ростуть і їх усе важче нагодувати.

Але найбільше Щасливець пишався тим, що до нього підійшла Солодуня й лизнула його у вухо.

— Пломінь розповів мені, як багато ти допоміг під час полювання, — протуркотіла вона. — Дуже рада, що ти став гарним мисливцем.

Вони поскидали всю здобич під сосну на краю табору, і Щасливець відійшов убік, аби трохи полежати й віддихатися. Він почувався дуже змореним, але то була втома після добре виконаної роботи. Щасливець мав змішані почуття, коли дивився на решту зграйників, які гралися, сперечалися та розминали затерплі лапи. Звісно, він переймався за Марту і Бруно, його тривожили якісь незрозумілі наміри Белли. І водночас не міг позбутися відчуття задоволення, що охопило все його єство. Добре бути в зграї, знати в ній своє місце й усвідомлювати, що тобі вдячні за все, що ти вмієш і робиш.

Знову пригадав повідкових і безлад, який іноді панував, особливо коли спочатку всі собаки думали, що він стане їхнім ватажком. «Іноді я хочу, щоб мені просто дали якусь роботу, — думав він. — Бути частиною команди. А не собакою, який ухвалює рішення». Безперечно, тепер вожачкою є Белла, — але все одно… Але все одно він відчував велику відповідальність за ту зграю. Натомість тут він ні за що не відповідає, і йому це до певної міри подобається.

Зашелестів чагарник, і весь Щасливців спокій одразу кудись подівся. Йому навіть не треба було обертатися, щоб зрозуміти, хто до нього суне. Мимохіть на Щасливцевому загривку настовбурчилося хутро, він напружився, але й далі лежав і не рухався.

— Привіт, Скиглю, — пробурмотів він. — Що ти хочеш?

Малий Омега сопів та облизувався.

— Щасливцю, я лишень хотів спитати, чи, бува, не потрібно чого нашому славному мисливцеві?

— Та нічого. Дякую.

— Ти ж знаєш, що я принесу тобі все, чого душа забажає. Така моя робота.

Щасливець різко повернув голову. «Ой, не можна мені дратувати цього курдупеля», — і від цієї думки він розізлився сам на себе.

— Нічого, Скиглю, дякую.

— Ти мусиш називати мене Омегою, — сказав плюгавий пес і покірно заскимів, а Щасливцю вчулося, що той із нього знущається. — Поки що. Доки ти не виконаєш своєї обіцянки, міський собако.

Щасливець обернув голову і, попри всі можливі наслідки, вже було хотів підскочити до нього, але Омега зник у гущавині дерев. У животі пса знову піднялася тривога; недавнє звабливе задоволення остаточно розвіялося.

Омега не збирався забувати про обіцянку, яку він примусом витяг із Щасливця, а той, своєю чергою, не міг дозволити Омезі розповісти його таємницю.

«Я мушу з’їсти частину здобичі — вкрасти їжу, яку притягнув для зграї і якою так пишався, — а тоді змусити через свій злочин страждати якогось іншого собаку».

«Це має бути сарна, — усвідомив він без якогось відчутного сорому. Сарна — найбільша здобич, яку мисливці вполювали останнім часом. До того ж вона була великою і мала дуже апетитний вигляд. А якогось зниклого ховраха Альфа міг і не зауважити. — Мій злочин має здаватися настільки жаским, аби інші собаки аж заціпеніли від жаху».

Він страшенно боявся цього зловісного завдання. «Ти, Щасливцю, — брехун. Брехун, шпигун і ошуканець».

Однак у нього не було вибору.

«А тепер, кого ж мені такого підставити? Чиє життя я маю знищити? — попри сум’яття, що розбурхало його совість, Щасливець окинув оком зграю, ззовні залишаючись спокійним і байдужим. — Ким я пожертвую заради порятунку власної шкури і збереження своєї брехні в таємниці?»

Одне було ясно, далі тягнути було нікуди, аж голова розколювалася: коли вибір буде зроблено, треба негайно братися за справу. Жодних затримок і виправдань.

Ось чому він і відкладав ухвалення рішення. Проте скільки б його погляд не перестрибував з одного собаки на іншого, вибір від самого початку був очевидний.

Чванько.

Чванько мав славу любителя поцупити трохи їжі. Він уже якось торгав лапою мишу і намагався поза чергою отримати трохи більшу, ніж йому належало, порцію. Тому ніхто особливо не здивується, якщо саме Чванько відкусить шматок‑другий м’яса від тушки сарни ще до того, як настане час підживитися. І найжахливіше, що Щасливець уже складав докладний план ганебного обману. Чванько мав довгу, блискучу, чорну шерсть, що явно вирізнялася між інших собак. У його новому лігві серед патрульних такої шерсті вже було багацько, але дуже добре (або дуже погано), тих пасом лишилося вдосталь й у мисливському лігві. Місце, на якому тепер спав Щасливець, було встелене вилинялою шерстю Чванька. Хіба важко взяти кілька чорних хвилястих волосинок і покласти на блідо‑золотисту шкуру сарни?

«Невже це важко, Щасливцю?»

Пес заплющив очі і сховав ніс під лапи, йому зробилося зле. Намагався пригадати, яким недоброзичливим був Чванько до нього, відколи він пристав до дикої зграї, однак це не допомагало: думка про те, що він збирається заподіяти невинному собаці, нестерпно пекла його сумління.

Як не дивно, але те, що він збирався заподіяти всій дикій зграї, здавалося йому ще гіршим. А він підступно планував зрадити їхню довіру, посіяти розбрат і ненависть — звести наклеп на зграйника, надурити товаришів. Зараз він був більше схожий на них, ніж тоді, коли розпочинав Беллину гру. Нині він поважав і любив їх, щодня довіряв їм своє життя…

«Я не можу цього зробити. НЕ МОЖУ».

«Але я мушу… — тихенько нашіптував боягузливий голосочок всередині нього. — Або я це зроблю — або загину».

Щасливець тяжко зітхнув. Він так чинить не лише заради власного виживання — він це робить передусім заради порятунку повідкових собак. Пес розплющив очі й окинув поглядом зграю.

«Вони не схожі на мене, НЕ СХОЖІ. А мені байдуже. Я пес‑самітник і завжди ним буду. Я виживаю. Ось що я роблю.

Усе зводиться до одного. Чи хочу я знову стати тим, ким я насправді є? Чи я хочу відмовитися від себе колишнього і стати зграйником, таким як Пломінь, Хапа, Солодуня…

Або Омега».

Щасливець здригнувся. Ні, з нього не вийде зграйника, його не звабити задоволенням від полювання гуртом або відчуттям трепету, що пробирає до кісток під час Великого Завивання. З іншого боку, не можна дозволити Омезі розбовкати його таємницю; він має вижити, виборсатися і знову стати Щасливцем. Хай би що там для цього треба буде зробити. Та й по всьому.

«Після цього я ніколи не почуватимуся добре, — міркував він. — Якщо мені вдасться вижити, я буду змушений із цим жити. Я везунчик, пес‑самітник на ім’я Щасливець — і маю намір вціліти».

Думаючи свою тяжку думу, пес підвівся. Набрав повні груди повітря. Обтрусився, ліниво потягнувся, трохи пошкрябав лапами землю і неквапом підійшов до мисливського лігва, де у своїй виїмці заходився дряпати долівку, немовби готуючи її для сну.

Потайки згріб кілька заплутаних пасом довгої шерсті в невеличкий жмуток. Глибоко зітхнув, злизав той жмуток і сховав у пащі. Довга шерсть торкалася піднебіння і лоскотала горло. Щасливця мало не знудило, але він подумав, що справа не у відразному скрипі волосся на зубах, а радше в смаку Чванькової шерсті.

Щасливець дуже старався зробити все так, аби ніхто нічого не побачив і не запідозрив; проте коли він продирався чагарником до дерева, під яким лежала здобич, йому здавалося, що в нього втупилися всі очі зграї, особливо ж, — жовте й блакитне. «Не озирайся. Поводься природно!» І коли він востаннє озирнувся через плече, то був абсолютно переконаний, що на нього ніхто не звертає жодної уваги. Альфа із заплющеними очима лежав на своєму улюбленому камені; у нього під боком калачиком згорнулася Солодуня. Інші відпочивали, дбали одне про одного, обмінювалися новинами, залагоджували суперечки, бавилися й жартома билися. Найбільша зі щенят на ім’я Непосида борюкалася із сестрою Носою, легко покусуючи її шию своїми безпечними молочними зубами, тоді як менший Пух завзято ганявся за своїм хвостом, а його коротенькі лапки здіймали хмарки пилюки. Лада та Пломінь з гордістю спостерігали за малюками, і, здається, їх більше ніщо не цікавило.

Тепер або ніколи, а ніколи — не варіант. Щасливець доторкнувся язиком до боку сарни, намагаючись виплюнути довгу Чванькову шерсть з рота. Хоча скількись волосинок таки прилипло до сарни, але дуже багато їх залишилося в нього в роті, застрягши між зубами.

«О ні!» Щасливець запанікував і почав торгати лапою морду та видряпувати кігтями шерсть з‑поміж зубів, і водночас він намагався мати байдужий вигляд на випадок, якщо який‑небудь собака побачить його за цим заняттям. Довгі шерстинки прилипли й не відчіплялися, а ще поприставали до язика та піднебіння, тому Щасливець мало не блював. «Невже я на цьому спалюся?», — подумав він, охоплений страхом і водночас якимось панічним збудженням.

«О, нарешті!» Йому вдалося кігтем зачепити жмуток сплутаної шерсті, витягти його з рота та язиком приліпити до ноги сарни. А потім лапою зняв останню шерстинку з носа.

«І що тепер?»

Затамувавши подих, Щасливець визирнув з‑під дерева, але досі ніхто не звернув на нього уваги, навіть Омега. «А той Скигля надто впевнений у собі та своєму задумі», — майнула обурлива думка.

Але немає часу на докори сумління. Щасливець вгризся в живіт сарни, роздер шкуру і люто жер ще тепле м’ясо — через силу, похапцем ковтав великі шматки. Він допомагав у полюванні на сарну, тому його запах на здобичі не приверне уваги.

Він рвав, хапав і глитав — знову і знову. «Ну, все, досить! Точно досить? Ні, ще раз кусну. Швидко, Щасливцю. МЕРЩІЙ».

Коли пес уже більше не міг витримувати напруження, то відскочив від сарни — його серце несамовито калатало, здавалося, от‑от вискочить із грудей. Він різко розвернувся та, швиденько прокравшись між деревами, кинувся геть із табору.

«Аж дивно, що я ще можу перебирати лапами». Щасливець був страшенно розлючений, бо ніяк не міг впоратися з хвилюванням — його шкура та м’язи огидно тремтіли, а злість лише трохи допомогла прогнати страх.

Пес помчав до берега озера, а кров далі бурлила, пульсувала в його жилах. Не мав часу навіть попити, просто занурив закривавлену морду в холодну воду, змиваючи залишки Чванькової шерсті та кров сарни. Потім якнайтихіше попрямував у бік віддаленого краю табору. Зупинився, аби перевести подих, і тільки тоді спокійненько вирушив назад до табору.

«Ох, якби зграйники могли чути, як б’ється моє серце, то за мить я був би вже мертвим собакою». Але ніхто не здатен таке почути. Тож потроху Щасливцеве серце заспокоїлося й перестало гупати, і він улігся на своє нове місце, ніби нічого й не сталося, а він просто змінив положення та зручніше вмостився в лігві.

«Ну, що ж. Здається, мені це вдалося».

Напрочуд велике полегшення майже одразу було поглинуте жаским почуттям провини і страху, що з того вийде, чим‑то все скінчиться. Побачивши, як Омега суне галявиною, Щасливець зморщив морду і загарчав, але тихо, щоб той недомірок не почув.

Він ніяк не міг задрімати, як інші собаки; шлунок був повний, а нерви й кістки гули від напруження. Усі чекали на сигнал Альфи, що вже час збиратися на трапезу, і Щасливець відчував, як дедалі більший страх охоплює все його єство. Нарешті, коли йому здалося, що довше він не витримає цього очікування, Альфа кліпнув і позіхнув, зіп’явся на лапи та потягнувся, а біля нього заворушилася Солодуня.

Величезний напіввовк зістрибнув із каменя і рушив на середину галявини, а там басовито гавкнув, збираючи всю зграю докупи:

— Час попоїсти.

Патрульні собаки витягли здобич на видне місце, і щойно вони це зробили, Щасливець одразу помітив, як вони зніяковіло перезирнулися, їхні загривки настовбурчилися, а хвости завмерли. Патрульні перелякано кинули поживу на відведеному для їжі місці й поквапилися відійти звідти, ніби боялися зробити це надто повільно.

«Вони помітили. Побачили шкоду!

Знають, що насувається біда…»

Задня нога сарни, застигла й пряма, опустилася на землю, туша осіла, а тоді Альфа зробив крок уперед.

Він стояв нерухомо, на всіх чотирьох, і мовчав — у зграї запанувала жаска тиша.

Альфа опустив голову та понюхав бік сарни — здавалося, ніби в повітрі над галявиною розгорілося невидиме багаття. Коли він знову підвів голову, то його величезні зуби були страшно вишкірені, а в очах палав гнів. Він задер морду і жахливо завив.

Стало тихо, навіть гілка ніде не хруснула. І пташки перестали цвірінькати.

Гарчання Альфи було оглушливим:

— Хто. Зробив. ЦЕ?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Альфа кружляв із виглядом несамовитої люті на морді — такого Щасливець ще не бачив.

— Хто?

Напіввовк лупнув лапою по землі. Судомно сіпнувся в один бік і щось виплюнув з пащі. Коли підвів голову, то подивився простісінько на Щасливця.

І пес відчув, як його кістками пробіг крижаний холод страху — настільки нестерпний, що він ледь утримався, аби не зізнатися у скоєному. Йому страшенно хотілося дряпати собі морду і знімати залишки довгої чорної шерсті, яка, мабуть, там ще залишалася. Ні… ні, він не міг бути аж таким неуважним.

А може, вовки читають думки собак на відстані? Невже Альфа все знає?

Тепер Щасливець міркував, чи досить швидко він бігає. Та не дуже й швидко…

Із його горла вже виривалося жалісливе пискливе зізнання, аж тут Альфа зробив крок уперед. Але не до Щасливця; його крижані очі витріщилися на Чванька. Махнувши щосили лапою, напіввовк жбурнув йому просто в морду грудку землі. Коли земля обсипалася, у чорного собаки на носі повисло пасмо довгої шерсті.

Спантеличений, він струснув із себе те пасмо, його довгі вуха загойдалися:

— Альфо?

Альфа не відповідав і підійшов до нього загрозливо близько.

Чванько зіщулився:

— Альфо, я не знаю…

— Тихо! — напіввовк страхітливо зморщив морду. — Злодюга. Гадаєш, що маєш право жерти ще до того, як поїсть Лада та її щенята? До того, як поїм я?

Нижня Чванькова щелепа відвисла:

— Ні! Я ніколи так…

Альфа стрибнув на Чванька, повалив на землю, лапами притиснув голову й шию, а ікла увігнав у вуха. Чванько завив від жаху і наче спробував видряпатися з‑під величезного звіра. Тепер він уже лежав на спині, кігті задньої лапи Альфи вп’ялися йому в живіт. Завивання Чванька перетворилися на скажене скавуління.

Щасливець бажав тільки одного — затулити лапами вуха. «Годі! — хотів він гавкнути. — То — не він, то — я…»

«Ні, Щасливцю, не роби цього. МАЄШ ВИЖИТИ».

Решта собак спостерігали за всім — тремтячі, з перелякано витріщеними очима, з опущеними хвостами, міцно затиснутими між лапами. Солодуня заціпеніла і дрижала збоку біля нього. Щасливець зиркнув на неї, відчайдушно сподіваючись, що вона припинить знущання. Краплі Чванькової крові бризнули їй просто на морду — і вона наморщила ніс і загарчала.

«Ну ж бо, Солодуню, — думав він у розпачі. — Зупини його, поки не запізно, поки не стало гірше. Ніхто інший цього не зробить…»

Раптом прудкобігунка в граційному стрибку виплигнула вперед, і Щасливець зітхнув майже з полегшенням. «Вона вже зупиняє його! О дякую вам, Небо‑Пси…»

Але за мить Щасливець зрозумів, що так швидко це не закінчиться…

Від здивування він аж рота роззявив, коли Солодуня вишкірила зуби і вхопила Чванька за хвіст, від чого той знову нестямно заволав. Тепер уже і прудкобігунка накинулася на злодюжку, її щелепи клацали по його чутливих вухах, тоді як Альфа вхопився за складки шкіри на Чваньковій шиї і тряс його, ніби щура.

Щасливець того вже не витримав. На знак протесту він гавкнув і підбіг до Чванька, одначе Солодуня розтиснула щелепи і так попереджувально люто зиркнула на нього, що він наче закляк. Її морда була страшно викривлена, а з пащі стирчали закривавлені ікла… Але не це зупинило Щасливця. Він був певний: у її темних очах не лишилося навіть натяку на лагідність і м’якість.

«Вона не хоче, аби я постраждав. Вона захищає мене!»

Тремтячи всім тілом, він обережно позадкував, а Солодуня знову накинулася на Чванька — кусала і дряпала.

Здається, що Собака‑місяць устиг зробити свій повний оберт, перш ніж Альфа нарешті востаннє зацідив Чванькові лапою по голові, зробив крок назад і стиха загарчав. Солодуня сіла біля ватажка, висунула язик і презирливо глянула на скривавленого собаку.

Чванько перевернувся на живіт і спробував відповзти, але, знесилений, рухнув на землю, його боки роздулися, а з горлянки виривалося пронизливе скавуління. Решта зграйників спостерігали за ним зі співчуттям, але ніхто, як зауважив Щасливець, навіть не поворухнувся, аби йому допомогти.

— Ти, — прогарчав Альфа до скоцюрбленого, покусаного собаки, — віднині — Омега.

— Ти заслуговуєш навіть на суворіше покарання, — додала Солодуня, неквапом облизуючи кров з передньої лапи.

— Але ж Альфо… — ледь чутно заскавулів Чванько, задихаючись.

— А якщо тобі ще хочеться огризатися, то ти не зможеш кинути виклик іншому собаці аж до повного оберту Собаки‑місяця, — Альфа хляснув кінчиком хвоста. — Омего, твоя шерсть була на туші сарни. Твоя довга чорна шерсть. Як ти смієш щось заперечувати?

Чванько поклав голову на передні лапи, щосили намагаючись зіп’ястися на задні ноги, жалюгідний і покірний. Він, певно, вирішив, що йому не варто більше сперечатися.

З‑поміж собак, що стояли колом і за всім спостерігали, хтось тихо кахикнув — і колишній Омега трошки висунувся вперед. Його витрішкуваті очі зиркнули на Щасливця, але в них не проглядало жодної думки.

«Тільки не починай мені дякувати, — подумав люто Щасливець. — Не смій бути настільки дурним!»

А маленький собака жалібно подивився на Альфу, який добру хвилю зневажливо розглядав його.

— Так. Гадаю, Омего, тепер ти будеш патрульним собакою. Чи то пак, Скиглю. Тепер ми тебе так називатимемо. Поки що.

Обернувшись до всіх спиною, Альфа почовгав до купи зі здобиччю.

Солодуня презирливо додала:

— І тепер, Скиглю, спробуй довести, що ти гідний цього. Заради Небо‑Псів і заради себе, — і рушила за вожаком.

Навіть найменше бажання їсти, яке Щасливець мав після крадіжки м’яса сарни, тепер остаточно зникло. Він не міг відвести очей від покусаного Чванька, що поплентався в кущі зализувати рани. Щасливець змусив себе стати в чергу за їжею разом з іншими собаками і, засмучений, ліг одразу за Дрючком.

— Не бери собі Чванька близько до серця, — безтурботно порадив йому Дрючок. — Тобто, Омеги. Так йому й треба.

«А я і не беру», — подумав Щасливець.

Коли Пломінь і Стриба доїли свої порції, то настав час і для Щасливця вийти вперед та змусити себе з’їсти другу порцію м’яса, хоча він і боявся, що шматки застрягнуть у нього в горлянці. Неймовірними зусиллями намагаючись приховати відразу до їжі, він відкушував шматок за шматком від туші і ледве проковтував. «Я мушу їсти. Треба, аби вони думали, що за цілий день я їм уперше…»

Якщо потім він поверне ту їжу, то зробить це потайки; Щасливець не міг дозволити іншим запідозрити, що його живіт уже повний. Під деревом лежав тонкий шар опалого листя, і йому вдалося заховати під ним кілька шматків м’яса, хоча знав, що не можна наражатися на ризик і робити це на очах у Солодуні, тому переважну частину їжі мусив проковтувати. Усе його тіло відмовлялося приймати поживу, тому для кожного ковтання доводилося напружуватися. І він не смів показати полегшення, коли доїв свою порцію і відійшов від залишків туші.

«Здається, мені вже ніколи не смакуватиме м’ясо сарни…»

Після того як з’їли свою порцію Хапа, Дрючок і Стрілка, настала черга Скиглі. Щасливець ще не бачив, аби собака з такою пожадливістю пожирав м’ясо, не міг зрозуміти, як такий дрібний, недорослий пес може запхати в себе стільки харчу. Очевидно, що курдупель нітрохи не переймався через сподіяне. Попри велику здобич і щедрість сьогоднішньої трапези, як на таку зграю, Скигля майже нічого не залишив для Чванька, і Щасливець відчув, що його ненависть до хитрого недомірка стає більш глибокою і міцною.

Колишній Омега мав би бути першим, хто поспівчуває новому Омезі. Бо Скигля, як ніхто, добре знав, що таке відчувати голод, презирство і зневагу.

«Безперечно, він міг би виявити хоча б якусь жалість! — і, глянувши на вдоволену, пласку мармизу Скиглі, досі заплямовану кров’ю сарни, Щасливець відразливо скривився. — Ні, мені не треба думати про нього; тільки ще більше злюся, а я не можу собі цього дозволити».

Пес сподівався, що, можливо, Велике Завивання додасть йому хоча б якоїсь наснаги, і він почуватиметься ліпше; але коли собаки стали у коло і нічне небо сповнилося жаскими звуками, його погляд, супроти власної волі, був звернений на Чванька. Нещодавно призначений Омега намагався і собі долучитися до загального хору, але його завивання було слабким і нетривким; він, очевидно, занадто ослаб і почувався дуже зле після прочухана, аби взяти участь у величному єднанні зграї. Тієї ночі Щасливець не бачив ніяких собак‑привидів, а Велике Завивання втратило для нього свої чари.

Чванько — навіть подумки Щасливець не міг називати його Омегою — першим зник у темряві, щойно стихли звуки виття. А от Щасливець почекав, поки всі зграйники розійшлися по своїх лігвах; потім дуже обережно витяг заховане м’ясо і подався до незручної мілкої виїмки, де Чванько облаштував собі нове місце для спання. Зашаруділи кущі — і на нього перелякано глянули Чванькові очі.

— Що ти хочеш? — очі чорного собаки були сповнені образи.

— Я приніс… — Щасливець перевів подих. — Я приніс тобі їжу. Трохи залишилося.

— Ні, це заборонено, — підозріло зиркнув на нього Чванько.

— Так ніхто не дізнається, — Щасливець лапою підсунув шматки м’яса ближче до Чванька. — Я точно не збираюся про це розповідати Альфі.

Щойно він вимовив ці слова — його спина затремтіла від жахливої провини, але Чванько цього не помітив.

— А з якої радості мені брати від тебе їжу?

Щасливець не міг звинувачувати його в підозрілості:

— Тобі небагато там залишилося.

— Небагато. Недорослий Скигля не схотів залишити.

— Так нечесно. Сьогодні всього було вдосталь.

— Нечесно, — пробуркотів Чванько. Його ніс уже тягнувся до їжі, хоча нібито й не дуже охоче. — А ти ж не збираєшся мене обдурити, міський собацюро?

— Звісно, ні, — відказав Щасливець і подумки додав: — Принаймні не тепер.

Урешті‑решт Чванько таки не втримався — не міг нічого з собою вдіяти. Кілька разів лизнув м’ясо, а тоді підтягнув ближче і почав рвати зубами. Щасливець намагався на це не дивитися. Чванько з’їв добру половину принесеного м’яса і тільки тоді підвів очі вгору.

— Дякую, — сумно загарчав він. — Але я щось не розумію, чому ти допомагаєш Омезі. До того ж я не вельми вітав твій прихід у зграю.

«І саме з цієї причини я вибрав тебе як жертву». Щасливець ковтнув слину:

— Мені… мені стало якось недобре через усе це. Я не звик до життя у зграї, до таких правил. Особливо щодо Омег.

— Ну що ж, — сказав Чванько похмуро, — все одно дякую, — і він проковтнув повний рот м’яса.

Залишивши Чванька на самоті споживати недоїдки вечері, Щасливець прошмигнув крізь кущі й почалапав до мисливського лігва.

«Собако‑Лісе, — думав він безрадісно, — будь ласка, не дай Чванькові стати мудрішим. Не дай йому про все здогадатися. Не дай йому усвідомити, що всі його біди почалися, відколи в зграї з’явився я».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У мисливському лігві було задушливо й затісно, тому після тривалих перевертань з боку на бік і ритуальних снокіл Щасливець таки відмовився від спроб заснути. Він вибрався на галявину і вклався на прохолодній траві. Над верхівками сосен в оточенні зірок на нього дивився осяйний Собака‑місяць у повні, розхлюпував срібне світло, достатньо яскраве, аби від нього падали тіні. «Дякувати Небо‑Псам, що я не надумав сьогодні йти на зустріч із Беллою, — думав Щасливець. — Мене б одразу помітили».

На іншому краю галявини щось заворушилося, привернувши увагу Щасливця, і він допитливо нашорошив вуха. У місячному світлі було виразно видно величезну постать, що вилізла з найзатишнішого лігва, встеленого травою й обкладеного навкруг плоским камінням.

«Альфа», — здивувався Щасливець і спостерігав, як вожак занепокоєно перетинає галявину. Напіввовк подивився на Собаку‑місяць, й обидва його ока — жовте й блакитне — засвітилися, запалали однаковим сріблястим вогнем. А коли Альфа почалапав далі і зник між деревами, Щасливцеві вуха від подиву нахилилися вперед.

З‑під кущів з’явилася струнка постать Солодуні; прудкобігунка солодко потягнулася і підійшла до Щасливця.

— Не можеш заснути? — вона лягла біля нього, вуха нашорошені, очі дивляться туди, де зник напіввовк.

— Щось не спиться. А куди це Альфа пішов?

Вона низько, спантеличено загарчала:

— Коли Собака‑місяць уповні, то він завжди кудись іде собі, хоче побути з ним наодинці.

Солодуня похитала головою, ніби чогось не розуміла:

— Ця звичка лишилася в нього ще з часів вовчої зграї. Альфа каже, що вони завжди співали разом на Собаку‑місяць. У них це було навіть чимось важливішим, ніж Велике Завивання. Набагато важливішим, — повторила вона недовірливо.

Хоча Щасливець на цьому не розумівся так само, як і Солодуня, він відчув холодне поколювання вздовж хребта. Пес заледве міг уявити собі щось більш захопливе, ніж Велике Завивання… Одначе якщо це правда щодо ритуалу із Собакою‑місяцем, то не дивно, що Альфі хочеться його пригадати навіть без вовчої зграї, з якою він міг би виконати все належним чином. Знову Щасливець почав міркувати, що змусило Альфу піти від вовків і тепер бігати зі зграєю диких дворняг.

Аякже, одна з таких диких дворняг ледь не затягла до цієї зграї і самого Щасливця…

Тим часом пес замилувався граціозною головою Солодуні, яку вона задерла високо вгору, аби вдихнути свіже нічне повітря, а можливо, щоб прослідкувати за запахом Альфи.

— Солодуню, — мовив він, — чи не могла б ти трохи пройтися зі мною?

Вона повернула голову, нахилила вухо й запитально подивилася на нього:

— Маєш на увазі поза межі табору?

— Так. Я хочу з тобою поговорити. Наодинці.

Солодуня задумливо постукала хвостом по землі:

— Я не певна, чи то гарна ідея, Щасливцю. Що сказав би на це Альфа, якби знав?

— Судячи з того, що ти мені про нього розповіла, то він там ще довго пробуде. — Щасливець побачив її вагання і наполіг на своєму: — Невже мусиш робити все так, як він каже?

Солодуня спохмурніла:

— Зрозуміло, що не все. Але він — мій Альфа, і я його поважаю.

— Він, мабуть, і тебе поважає навзаєм, — «хитрий виверт, міський собацюро». — І довіряє тобі. А мені потрібно з тобою поговорити та й тільки. Коли навколо вся зграя, розмова не дуже в’яжеться.

Вигнувши шию, Солодуня трохи подумала й неохоче кивнула головою:

— Добре, Щасливцю. Але недовго, — вона звелася на стрункі лапи. — Думаю, підемо до озера. Непогане місце для бесіди.

Прудкобігунка мовчки обминала дерева, він ішов збоку біля неї. Невдовзі вони побачили сріблястий край озера й почули тихий плюскіт ніжних хвиль, що накочувалися на гальку. Собака‑місяць проклав яскраву стежку через усе озеро, від чого зоряне небо здавалося тьмяним.

Вони зупинилися біля води, і прохолодні хвилі скоботали їхні передні лапи. Не знаючи як почати розмову, Щасливець раптом заходився вилизувати мокру шерсть поміж кігтями, видираючи задирки зубами.

— Про що ти хочеш поговорити? — запитала Солодуня, спокійніше, ніж він очікував. Вона нашорошила вуха, нахилила голову й дивилася на тремтливу річку місячного світла.

Щасливець зітхнув:

— Невже це справді було необхідно? Те, що ви вчинили із Чваньком — ти і Альфа?

Солодуня мить помовчала, а тоді зітхнула й сіла на задні лапи:

— Так, Щасливцю. Так, він заслужив саме на таке покарання. У зграї іноді доводиться робити те, що тобі не подобається.

— Та невже? — він вагався, не хотів видаватися нахабним, але все ж таки прагнув дізнатися. — А тобі подобається це робити?

— Звісно, ні! — тепер вона обурювалася. — Як мені може таке подобатися? Це мій обов’язок. Я — напарниця Альфи і маю допомагати йому. Я повинна підтримувати його у всьому, особливо, якщо це стосується дисципліни в зграї. Якщо ми не будемо діяти спільно, якщо не буде порядку, то не буде і зграї.

Гіркі ревнощі, що вирували в його жилах, змінилися маленькою надією.

— Солодуню, ти сказала «напарниця»?

— Так.

— Напарниця?! Не подруга, не супутниця?!

У її темних очах з’явився вираз, якого він анітрохи не розумів і геть не міг прочитати. Під її пильним поглядом у Щасливця настовбурчилася шерсть.

— Правильно, — нарешті відказала вона. — Напарниця.

— Отже, це тільки звання у зграї? Твоє місце… твоя посада, а не…

— Саме так, — вона обтрусилася і знову задивилася на мерехтливе озеро.

— Солодуню… — він замовк і нервово заметляв хвостом. — Хотів тебе про дещо спитати. Як тобі вдалося так швидко піднятися в зграї?

Вона зітхнула і хляпнула лапою дрібну хвилю, розбризкавши іскри світла.

— Не хочу про це говорити. Ну, до мого приходу в зграї була… була інша Бета. Ми… з нею не зжилися. Тому її нема.

Шерсть на загривку в Щасливця стала дибом. Щоб якось заповнити ніякову тишу, він підвівся на всі чотири лапи і почав хлебтати воду. Коли він не в патрулі, то, мабуть, має право вільно пити воду; приємна прохолода смачно лоскотала його язик і горлянку.

— Альфа і я — одна команда, — пролунав голос Солодуні. — Ми разом працюємо, разом керуємо зграєю, підтримуємо дисципліну. Можливо, колись станемо друзями; зазвичай так і буває. Але нема чого квапитися.

Щасливець змусив себе пити далі й розмірковував над словами: «Але нема чого квапитися».

— Мені подобається моє становище в зграї, — вперто продовжувала вона. — Раніше я ніколи не була Бетою. Навіть не знала, чи впораюся з обов’язками. Я почуваюся… Ну, не знаю… ніби якоюсь сильнішою. Впевненішою. На такій посаді втриматися нелегко, але мені поки що вдається.

— Зрозуміло, — повільно відказав Щасливець. — Так, Солодуню, я розумію.

Від постійного бажання чогось досягти, отримати більше влади, зайняти вище становище в нього голова йшла обертом. Он скільки він мав мороки, аби зайняти місце Хапи. І як тільки прудкобігунці вдається витримувати щоденну напругу: завжди бути напоготові, щоб відстояти свій статус і довести, що вона найкраща? І так день у день. Він аж здригнувся, але сподівався, що Солодуня цього не помітила.

Із повідковими вони принаймні всі були рівними. Хоча, можливо, і не настільки пристосованими до виживання, як дикі собаки Альфи. Однак якби йому випало вибирати між двома зграями, то він обрав би Беллину.

— Добре, що ми знову зустрілися, — збентежено мовив він.

— Навіть дуже добре, — вона підняла одне вухо та допитливо подивилася на нього.

Щасливець дряпав кігтями гальку.

— А тепер мені хочеться трохи погуляти самому. То нічого? Якщо Альфа може, то…

Очі Солодуні округлилися:

— Ти не можеш робити все, що робить Альфа.

— Моя самотня прогулянка не зашкодить зграї, правда?

— Ні, — її голос знову став твердим і холодним. — Якщо ти переміг Хапу, це зовсім не означає, що ти можеш кинути виклик і вожакові! І не думай! То буде цілком інша гра. Навіть Пломінь не здолав би Альфу, якби був настільки дурним, аби спробувати.

Від її тону Щасливець увесь наїжачився:

— Пломеню бракує відваги, аби кинути виклик Альфі. От і все.

— Пломінь має досить розуму, аби дотримуватися встановлених правил. І ти повинен бути таким, — раптом Солодуня повернулася до нього спиною й побігла в напрямку табору. На мить зупинилася, озирнулася: — Пам’ятай, що сталося з Чваньком.

«Пам’ятай, що сталося з Чваньком».

А як він може забути?!

Щасливець стояв і дивився на місце, де була Солодуня, перш ніж зникла в лісі, а тоді, нарешті, обернувся до озера. Воно взялося ледь помітними, легенькими брижами; на його поверхні далі виблискувала широка яскрава стежка, прокладена Собакою‑місяцем. Якби Собака‑місяць був особливим собачим духом Альфи, то чи видав би він Щасливця отому страшному напіввовкові? А, може, Собака‑місяць зрозуміє, що він збирається зробити?

Щасливець ураз тоненько заскавулів, і сумний звук полинув у ніч.

«Пам’ятай, що сталося з Чваньком…»

Так далі тривати не може. Після останніх слів Солодуні в його голові прояснилося. Погано вже те, що вона може знову вчинити так, як вчинила з Чваньком… Але ще й погрожувати тим самим Щасливцеві! Він відчув, як у горлі знову зароджується оте безнадійне скавуління, однак опанував себе і тільки важко ковтнув. «Припини, Щасливцю!»

Його сповнило палке бажання триматися якнайдалі від зграї Альфи — якнайдалі від своєї жахливої провини. Заради порятунку власної шкури він вчинив страхітливий злочин щодо Чванька, і зробив це за велінням отого єхидного почварного недомірка Скиглі.

Зрештою, він довідався вже про все, що потрібно Беллі. Тепер ніщо не тримало Щасливця в дикій зграї. Він добре розумів, що так довго залишається тут тому, що якась його частина цього хотіла: адже він — мисливець, тобто собака зі становищем; і ще йому подобалося Велике Завивання. І цієї частини себе він боявся. Якби він їй піддався, то втратив би решту — те, що робило його Щасливцем.

До кінця не усвідомлюючи, що зараз відбувається, він уже залишав дику зграю. Великими стрибками біг вздовж берега озера, прагнучи якнайдалі і якнайшвидше втекти від зграйників та від Альфи. Так, йому бракуватиме Солодуні, він не заперечував, але вона тепер напарниця Альфи, і невдовзі стане його супутницею. Вона так і не змогла визначитися і твердо сказати, до кого лежить її душа. Щасливцеві забракне декого з дикої зграї, наприклад, Дрючка і Хапи. Він із болем пригадав, як пообіцяв Хапі навчити її деяких прийомів зі свого міського життя.

«Але я все одно не зійдуся з Хапою чи з Солодунею і вже аж ніяк не зійдуся із Альфою.

Хіба не так?»

Собака‑місяць завис високо в небі; Белла саме тепер мала бути в таборі довголапих. Нагальна потреба додавала йому швидкості й спритності, і він шпарко мчав тінявим лісом, щораз нервуючи, коли на нього лягало бліде місячне сяйво. Його лапи вже підкошувалися. Але думка про те, що йому конче потрібно побачити Беллу, гнала його далі. А що, коли вона пішла звідти ще до його прибуття? А може, вона сьогодні і не приходила зовсім?

«А якщо вона взагалі розчарувалася й кинула мене?..»

Йому відлягло від серця, коли відчув запах згарища — значить, довголап’ячий табір уже недалеко. Він вискочив на галявину й побачив, що Белла чекає на нього. Вона стиха гавкнула, вітаючись із ним, підбігла й лизнула його, поки він стояв і важко відхекувався.

Вона підняла голову й терпляче чекала, поки він переводив подих.

— Ще трохи — і я б тебе не діждала, Гирку. Я вже хотіла йти!

Він притиснувся мордою до неї.

— Не залишай мене, Скаво. Не тепер!

Він одразу помітив яскравий щасливий блиск у її очах.

— Минуло вже кілька ночей, відколи ти зустрівся з Риткою та Сонечком. Що тебе так затримало?

— Ніяк не міг вислизнути з табору, — сказав він і сів.

Тепер, коли в блідому світлі Собаки‑місяця її можна було добре розгледіти, навколо її очей він помітив глибокі складки — виразні ознаки втоми. На носі — подряпини, а на лівому плечі неглибока рана, але попри все вона була щасливою і безтурботною. Дивилася переможно… і ще від неї якось дивно тхнуло. Принюхавшись до неї, він виразно відчув запах інших тварин — густий і терпкий.

Щасливець похолов і зробив крок назад.

— Белло, що відбувається?

— З нами все добре, — відповіла вона радісно. — Твої підказки, як дістатися до озера та до мисливських угідь, стали нам у великій пригоді! А незабаром ми станемо набагато сильнішими.

— Ну… це добре, але я про інше. Ти якась не така… ніби побита!

Белла зневажливо похитала головою:

— Мусили дати відсіч диким собакам. І нам це вдалося! Їх було небагато, а з наших ніхто не постраждав.

Щасливцеві наче заціпило язика… Відколи це Белла, його сестра, почала вести битви з дикими собаками та ще й перемагати? А він увесь цей час сидів у дикій зграї, шпигуючи за Альфою і його зграйниками. У траві почувся шерхіт — прошмигнула польова миша; і цей звук зробив тишу, що настала, ще гнітючішою.

— А як ти, Щасливцю? — нарешті запитала Белла. — Що в тебе нового?

Вона була життєрадісною, їй дуже хотілося все знати, і Щасливець почав розповідати, ретельно добираючи кожне слово. Він бачив, як піднімається шерсть на її загривку, і в нього складалося враження, що вона чогось недоговорює, не розповідає всієї правди, хоча від нього очікує повного звіту!

Белла уважно слухала і щоразу стиха підбадьорювала його гавканням, коли він на мить замовкав.

— А Ритка вже розповіла мені про твої пригоди з величезною шумокліткою, що страшенно гуділа!

— Так, то було якесь страхіття. Але це ще нічого, — сказав він, трохи знітившись. — Ми дуже перепудилися, і якби не Альфа…

Белла враз нашорошила вуха. Певно, у голосі брата вона почула повагу, коли він говорив про вожака зграї.

— А що Альфа?

— Та нічого, — виявилося, Щасливець не має бажання розповідати про складні почуття до Альфи — не своїй сестрі. — У будь‑якому разі саме з шумокліткою я стикнувся, ну, ще з довголапими в жовтому хутрі… тоді, коли ти билася з дикими собаками.

Її очі раптом зволожилися, сповнилися співчуття, і вона з тривогою притулилася носом до його боку:

— Щасливцю, що вони тобі зробили?

— Та нічого, — «дякувати Альфі». — Але, Белло, з мене досить. Я хочу повернутися, ми зможемо жити разом в іншому місці. Справа не тільки в шумоклітках і довголапих — для мене небезпечно залишатися в дикій зграї. Омега, оцей Скигля, може донести на мене, коли йому тільки заманеться. Боюся, так просто він від мене не відчепиться, а після наступного оберту Собаки‑місяця він знову опуститься до Омеги, у цьому я не сумніваюся. І стане ще більш мстивим і підступним!

— Але коли це ще станеться! — радісно гавкнула Белла. — Наразі той собачка задоволений. Усе буде добре!

Щасливець втупився в неї поглядом:

— Справа не тільки в Скиглі! Якщо собаки з дикої зграї дізнаються, що я їх зрадив, то… Ну, ти більше мене не побачиш. Полюватиму на хробаків разом із Собакою‑Землею!

Белла пильно дивилася на свої лапи.

— Щасливцю, але тобі не можна… не можна вертатися до нас.

Його серце завмерло.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Щасливцю, я не маю на увазі, що ніколи. Поки що. Ти нічого не розумієш.

— Ні, не розумію! — гавкнув він сердито.

— Послухай, Щасливцю, — заспокоювала його Белла, — згодом ти звісно повернешся до нас. Може, навіть за кілька днів! Марта і Бруно досі нездужають…

У нього всередині все перевернулося.

— Досі? Белло, тут щось не так. Вони повинні вже…

— О Щасливцю, тобі не варто хвилюватися! — сказала вона поквапно. — Ти маєш думати про інше. Просто у них якась невідома хвороба. Постійно болять животи. Гадаю, то через їжу або воду. А можливо, навіть через повітря! Хвороба вражає шлунки собак. От і все. Їм уже легше, але з твого боку було б необачно повернутися й захворіти. Хіба не так?

Він довго дивився на неї. Нудота й розчарування підступили до горла, позбавили його голосу, і на мить він відчув, як під ним затремтіли лапи і схотілося лягти. «Мені далі треба залишатися в дикій зграї?!»

— Я вважаю… але… — почав він, і раптом розпач переріс у паніку. — Я ризикував своїм життям заради тебе і зграї! Я зробив усе, про що ти мене просила! Я зрадив іншого собаку… А тепер ти мені кажеш, аби я знову повертався до дикої зграї?

Белла швидко його перебила:

— Поки ми слабкі і не набралися сили, нам потрібно, щоб ти був у ворожому таборі. Розумієш? Потрібно, щоб ти передавав нам інформацію ще якийсь час, щоб ми безпечно ходили по землі, мали їжу і воду. Найкраще буде, якщо ти… залишатимешся в них. Щасливцю, ти маєш це зробити! Ти потрібен нам саме там!

«А вона знає мої слабкі місця, знає, куди вкусити», — зажурено подумав Щасливець. І жалібно заскавулів.

— Щасливцю, будь ласка. Заради мене.

«Та все, Белло, було заради тебе» — відповів подумки, а вголос сказав інше:

— Ну, хіба що я мушу.

— Щасливцю, будь ласочка, — її очі стали темними, а погляд зробився серйозним та урочистим.

Він зажмурився, аби не дивитися на неї.

— Хіба що ненадовго. На кілька днів. А чи не можу я спочатку піти з тобою й побачити Марту та Бруно? Я дуже непокоюся за них.

Беллин хвіст опустився.

— Я б хотіла, аби ти пішов і побачився з ними, — промовила вона, — але ще більше хочу, аби ти залишався здоровим і не підхопив отієї хвороби.

Щасливець розчаровано зітхнув:

— Твоя правда. Перекажи їм, що я повернуся вже дуже скоро.

— Дякую, Щасливцю, — Белла притулилася мордою до його вуха. — Дуже дякую.

— Белло, мені повертатися небезпечно. Дехто з них… ну, гадаю, що їх насторожила моя відсутність, — у нього аж кишки викручувало, коли пригадав, як він покидав Солодуню і що вона йому сказала.

— Тоді, Гирку, мусиш бути ще обережнішим, — Белла ніжно його лизнула. — Не давай себе під лапи. Я не хочу, щоб мій брат потрапив у халепу.

«Чому ж не хочеш? Саме до халепи ти мене і підштовхуєш!»

Попри свій страх і хвилювання, Щасливець мусив визнати слушність того, що вона говорила. Безперечно, ще тільки не вистачало, аби він захворів; та й, зрештою, у дикій зграї він пробуде недовго. Допоки хвороба не відступиться від Беллиних друзів, якщо тільки вона насправді дуже небезпечна…

— Не забувай про мене, — сказав він сумно. — Скигля заступає тепер на варту, але з нього нікудишній охоронець. Хоча він і хитрий, одначе далеко не такий розумний, як інші собаки зі зграї. Він — слабке місце, і ти можеш цим скористатися, коли потрібно буде кудись переміщатися. І пам’ятай: дика зграя починає полювання на пізньому високосонці. Луги по цей бік лісу аж кишать здобиччю. Якщо ви полюватимете вдосвіта і якнайменше наслідите, то допоки ми вийдемо на лови, ваш запах уже розвіється.

— Так, так, Щасливцю. Я це розумію, — Белла була задумана і серйозна, але в її напружених м’язах вгадувався натяк на якесь нетерпіння. — А тепер, якщо ти так непокоїшся, то тобі краще повернутися туди негайно. Бережи себе. І я обіцяю, що невдовзі ти знову будеш із нами. Уже скоро! Ще до наступного оберту Собаки‑місяця. Я в цьому впевнена. Бувай! — вона любляче лизнула його ніс і завиляла хвостом.

— Ну, тоді до побачення?

— До побачення, Щасливцю! Нехай Собака‑Ліс тобі допоможе!

«Вона проганяє мене, як того цуцика, — подумав він і щодуху помчав у напрямку табору дикої зграї. — Вона хотіла, аби я якнайшвидше пішов. Не могла дочекатися».

Від таких думок його шкура взялася холодом страху.

«Щасливцю, не будь дурним! Ви обоє хвилюєтеся».

Відчував спиною, що вона не зводила з нього очей, поки він не зник з її поля зору. Його й так млоїло від образи, що повільно ворушилася в животі, а до цього додавалося недобре передчуття: Белла йому чогось недоговорювала.

Він не міг сказати напевно, чого саме, але точно знав: щось тут не так. Коїться щось лихе, небезпечне й неправильне.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня Щасливець уважно принюхувався до кожної латки трави навколо нірок ховрахів і навіть облизував пеньки, але жодного тобі запаху Белли чи повідкових собак. Невже вони зуміли так добре приховати свої сліди?! Невже полювали, немов ті привиди, геть невидимі?! А може, сестра знехтувала його порадами і не повела зграю за здобиччю на луг?

Про Беллу він не міг сказати нічого певного, тому був засмучений і занепокоєний.

— Ти що, вже перетворився на травоїдного? — Щасливець аж здригнувся від дзвінкого гавкоту Хапи. — Ходімо. Тут є зайці!

Цього дня Хапа була в доброму гуморі, грайлива та енергійна, і, як не дивно, її захват передавався іншим. Щасливець бадьоро гавкнув у відповідь, радіючи, що на якийсь час може залишити свої невеселі думки:

— Поганяла б так, як я, і ми побачили б, хто травоїдний!

Хапа хихикнула і чкурнула по залитому сонцем лузі, аж поки не зникла у видолинку під горою. За хвилю на них помчали перелякані зайці — і Щасливець, радісно гавкнувши, кинуся за ними. Тварини рятувалися безладною втечею, зіштовхувалися, перекидалися й перетинали одне одному шлях до нірок, у яких намагалися сховатись; а деякі настільки перепудилися, що летіли просто на нього. Один пухнастий звірок мало не проскочив у нього між лапами — вдарився об Щасливця, але замість того, щоб тікати у зворотній бік, наштовхнувся на іншого зайця, збив його з ніг, той, нажаханий, перекинувся — раз, удруге, аж поки Щасливець не схопив щелепами його за шию.

Решті зграйників також таланило на здобич. Краєм ока він побачив, що Пломінь своїми міцними щелепами витрясає життя зі ще одного зайця, а з іншим Стриба гралася так, наче вгодований гострокігтий. Урешті вона підкинула його в повітря і спіймала.

— Гарне полювання сьогодні! — дзявкнула вона і сильною лапою ніби пришпилила зайця до землі.

Щасливець згідливо гавкнув і погнався за ще одним довговухим, аби наздогнати, перш ніж усі вони поховаються під землею. І він так захопився полюванням, а у його вухах настільки пульсувала кров, що навіть не почув першого пронизливого гавкоту — сигналу тривоги.

Це був несамовитий вереск Хапи, який змусив його підвести голову й відпустити щойно впійманого зайця до нори. Хапа вже не полювала; вона витріщилася на собаку, яка щодуху мчала лугом до них і аж задихалася від страху.

— Стрілко, що таке? — гавкнула вона.

Пломінь і Стриба завмерли і не зводили погляду з коричнево‑білої плями, аж поки вона не зупинилася.

— Табір! — гавкнула захекана Стрілка. — Мерщій туди! На табір напали!

— Що? — загарчав Пломінь і раптом аж зойкнув: — Мої щенята!

— Стрілко! Хто напав? — Стриба метнулася до неї, покинувши писклявого ховраха, який щодуху пострибав до свого сховку.

— Повідкові собаки! Їх багато! І вони напосідають на нас!

«Ні! — Щасливець відчув, як кипить його мозок. — Що ж ти наробила, Белло?»

— Не може бути… — почала Хапа.

— Може! Пробралися попри дурнуватого Скиглю! А я казала, що з нього ніякий вартовий! Видно, знали, що мисливців немає. Хочуть нас повбивати! — Стрілка різко розвернулася та чкурнула назад у напрямку табору.

Не видавши більше жодного звуку, мисливці помчали за нею. Щасливець гнав несамовито попри те, що його серце калатало в грудях важким каменем.

Щойно забігли в гущавінь дерев, як по морді зашмагало гілля, і все, що він бачив, — то чорні задні лапи Пломеня, які миготіли в мерехтливих плямах сонячного світла. Щасливець не наважувався навіть думати. По обидва боки від нього, наче тіні, летіли друзі до зграї. «Друзі». Живіт Щасливця судомило від почуття великої провини.

Вони виринули з‑під дерев, помчали галявиною, і лишень тоді він зміг увімкнути розум. Щасливець загальмував поряд зі здоровезним Пломенем, коли той, безперервно гарчачи й настовбурчивши шерсть, готувався до бою із загарбниками.

Від побаченого в таборі все перевернулося у нього всередині. Його зграя, тобто, собаки, яких він вів, захищав і за якими шпигував, тепер протистояла…

«Моїй іншій зграї», — раптом збагнув він, і його аж перетрусило.

Верховодила однозначно Белла: хвіст нерухомо‑жорсткий, загривок високо наїжачений, а сама вона похмуро зиркає на Альфу. Ритка й Сонечко тремтять, але стоять твердо, вишкіряючи невеличкі зуби. Біля них — Мікі, рішучий і злий.

А поряд ще двоє.

Бруно. Марта.

Коренастий собацюга і дебела самиця‑водолаз виблискували гладкою, здоровою шерстю, були готові до бою, у їхніх очах і хутрі — жодної ознаки хвороби. Марта зовсім не кульгала. «Белла мені брехала…»

«Вони всі мені брехали!»

Щасливець спостерігав, як обидві зграї насторожено кружляли одна навколо одної, гарчали й вичікували — сподівалися розгледіти перші ознаки слабкості у свого супротивника.

Кожна шерстинка на шкурі Щасливця настовбурчилася, а м’язи від напруження раз у раз мимовільно здригалися. Він не міг зрушити з місця, і хоча його розум, наче загнаний заєць, несамовито бігав колами, йому в голову не приходило жодної годящої думки. Як він опинився у цій безглуздій і небезпечній ситуації?

«На чиєму ти боці, Щасливцю?»

На мить від обурення та нестями в нього запаморочилася голова. Чому Белла не розповіла про свої наміри? Хіба вона не довіряла йому?! Чи хотіла зробити з нього таку собі недоладну наживку? І що, в ім’я Небо‑Псів, змусило її вважати, що таке їй удасться?! Зграя Альфи була більшою і завзятішою, ніж повідкові.

«Я не можу стояти осторонь, коли моя сестра бореться за своє життя…

Чи можу?»

— Ідіть геть, довголап’ячі пуцьвірінки! — гавкотіла Солодуня. — Ми розірвемо вас на шмаття!

— Ми підемо туди, куди самі схочемо! — ричав Бруно.

— Хоч гуляти біля озера, а хоч полювати на луки, — гарчав Мікі. — Якщо тобі щось не подобається, то спробуй нас звідси вигнати.

Дрючок зробив рух, ніби хотів кинутися вперед, але ніхто із собак його не підтримав. Тому всі залишилися на своїх місцях. Різнобарвні очі Альфи — холодні й смертельно небезпечні — були прикуті до Белли, і Щасливець знав: якщо котрась із собак і загине сьогодні, то це точно буде вона.

Але ще більше його лякало те, що поки Собака‑Сонце ляже на спочинок, то до Собаки‑Землі піде не тільки вона. А набагато більше…

«Можливо, мені ще вдасться відрадити їх усіх від борні.

Ні. Жодної надії. О Собако‑Лісе, допоможи! Я не знаю, що мені робити!»

Навколо він чув різкі запаморочливі собачі запахи: гнів, ненависть і страх. Повітря від того духу згусло, але було щось іще, якийсь дивний сморід, який змусив його принюхатися до легенького подуву вітру. Решта псів цього не помічали, надто зайняті наганянням жаху одне на одного. Над галявиною розлягалося несамовите гарчання і завивання, тож у Щасливця аж вуха позакладало, а от із носом у нього все було добре.

«Я знаю, що то за сморід».

Щасливець щосили втягнув крізь ніздрі повітря, відчайдушно намагаючись вловити ледь чутний запах. Для нього він був якимось знайомим… ага, зрештою він зрозумів чому. Тим самим смородом відгонило від Белли під час останньої зустрічі — різким і терпким, але не знати чиїм.

Белла тоді щось розповідала про собак, яких вони прогнали. Про це вона теж збрехала? Невже вона привела їх як таємне підкріплення? Або навпаки: то вони повернулися, аби помститися їй; невже вони десь там у пущі чатують на повідкових?

Гучний відчайдушний гавкіт заглушив тихе гарчання ворогуючих зграй. То крикнула Белла:

— Альфо! Ми прийшли сюди вимагати частину території. Ви маєте їжу, воду, дім. Поділися з нами або ми візьмемо все це силою!

Щасливець дивився на неї з роззявленою пащею. Вона що не сповна розуму?

Альфа залишався спокійним і розважливим:

— Ну що ж, можеш спробувати, — відповів він низьким гарчанням. Самовдоволено перезирнувся із Солодунею, а тоді знову повернув голову до Белли: — Якщо ти настільки дурна, аби з нами змагатися. Але якщо ти хоч на краплину розумніша, ніж я гадаю, то вже зараз підеш собі геть. І більше, — він знічев’я лизнув величезну лапу з довгими блискучими кігтями, — я з тобою про це не говоритиму.

Щасливець сумнівався, що все буде так просто, але все ж таки подумки гавкнув до Белли: «Вшивайся, Белло, поки жива, поки маєш таку можливість!»

Вона не кліпнула оком і не зіщулилася. Натомість ще більше напружилася і підняла голову:

— Альфо, ти припускаєшся величезної помилки.

Уперше напіввовк щиро здивувався, аж підняв вуха, наче не вірячи, що справді таке почув. А тоді розкотисто зареготав:

— Я не припускаюся помилок, повідкова собачко. Тільки не я!

Белла нічого не відповіла, лише зневажливо зморщила морду. А тоді голосно заклично загавкотіла.

У кущах затріщало, зарухалися тіні, із закутків почали визирати гострі морди з вищиреними лискучими зубами. У Щасливця похололо в грудях, а в животі заворушився повзучий страх. Інші собаки дикої зграї занепокоєно озиралися й витріщалися навсібіч. Звідусіль підступно підкрадалися…

Лисиці!

Щасливець дивився на сірих, худих і знавіснілих створінь і не вірив своїм очам. Один лис клацнув зубами, а його хвіст задерся вгору:

— Белло, ми з тобою! — і лис скосив очі на дику зграю: — Привіт, смердючі псяки.

У Щасливця голова пішла обертом, а живіт скрутило від жаху. Так ось чиїм смородом відгонило від Беллиної шерсті — смородом, який він не міг упізнати. І геть не собачим. І зовсім не Беллиними ворогами — її посіпаками!

— Лисиці! — завив Альфа розлючено. — У моїм лігві лисиці!

Собаки навколо нього заходилися від несамовитого гавкоту, тож перепуджений Щасливець аж позадкував. Лисиці були міськими звірами — хитрими, підступними і лютими. Чого це вони сюди приперлися? Вони жили в покинутому місті, порпалися в покидьках, чатували на своїх жертв і потім підступно їх убивали. Як, в ім’я Небо‑Псів, Белла їх надибала?! І навіщо?

Невже вона поверталася до міста? За ними?

Відразливе тремтіння пронизало все його тіло аж до кісток. «Що вона їм пообіцяла?»

— А я казала, що ти припускаєшся великої помилки, — Белла загарчала спокійно і впевнено. — Відтепер, Альфо, ми не кволі повідкові собаки, і ти нас із цієї долини не виженеш.

Альфа наче закляк від огиди і стояв, ошелешений і непохитний.

І тоді Белла гавкнула:

— Друзі, в атаку!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— НІ!

Пронизливе завивання Щасливця — заклик схаменутися — потонуло в загальному оглушливому валуванні й верещанні собак, що зійшлися в борні. Белла збила Солодуню на землю, але прудкобігунка миттю схопилася на лапи й оскаженіло гарчала, шарпаючи повідкову собаку за шию. Мікі та Бруно билися з Хапою і Стрибою, качалися по витолоченій траві та голій землі, клацаючи зубами, кусаючи й дряпаючи одне одного. Скавуління від болю та люті різнуло слух Щасливця — лисиці, немов віхті сірого туману, налітали на собак із дикої зграї, роздирали їм вуха, дряпали очі, хапали за горлянки.

Серце калатало, як навіжене, здавалося, зараз от‑от вискочить із грудей.

«О,  Собако‑Лісе, допоможи мені! Я не знаю, що робити!»

Звісно, він не хотів поразки і смерті повідкових собак, але як йому воювати проти товаришів з дикої зграї? І як йому стати поплічником лисиць? Їм не можна довіряти, ніколи!

Усе тіло тремтіло від внутрішньої боротьби — чию сторону обрати? Якщо вже зараз він не втрутиться в сутичку, то одна зі зграй почне поступатися. Загинуть його друзі. Він не хотів, аби хтось помирав! Як на нього, то лисиці нехай навіть цілими зграями йдуть до Собаки‑Землі, але не собаки, яких він знає, з якими пліч‑о‑пліч він бився і полював…

Лисиці…

Щасливець припав до землі й поплазував уперед, вдивляючись у тіла, що боролися, падали, переверталися та скавучали. Але це собаки — скрізь лише собаки, що вбивають одне одного. Куди поділися лисиці?

Пес зірвався на рівні лапи, роззирнувся довкола. Шість вертких сірих постатей сновигали в улоговині з припасами і хапали все, що могли винести. «Брудні зрадники!» Щасливцеві стало шкода наївної і довірливої Белли. Але він помилився, коли думав, що то міські лисиці. Підлі нападники були безжалісними й підступними. Лисиці, що харчуються покидьками, порівняно з цими видавалися б вайлуватими й неповороткими.

Він загарчав і кинувся навздогін за злодюжками. Зараз він їм покаже! У нього вони і крихти не вкрадуть.

І коли пес щодуху мчав до лисиць, — раптом зойкнув, неначе якийсь довголапий копнув його ногою у груди. Щасливець побачив, що хижаки втратили цікавість до мізерних запасів харчів і вже кружляють біля Ладиного лігва. Ходять навколо виїмки, пильно поглядають на щенят і загрозливо морщать морди.

«А цим не треба об’їдків, — подумав Щасливець і спалахнув від злості. — Цим потрібна здобич, жива здобич. Ладині цуценята».

Лада припала до землі перед лігвом, знавісніло гарчала, сповнена ненависті, аж слина бризкала з її щелеп, коли лисиці раз за разом підскакували до неї, намагаючись укусити.

— Собака‑матуся дуже втомилася, і вона зовсім самотня, — долинуло до Щасливця від однієї з лисиць. — Їй не встояти проти нашого голоду!

А Лада дійсно ослабла, бо годувала щенят молоком, але була настільки лютою, як і Альфа, — несамовито дряпала й хапала зубами своїх мучителів. Непосида, Пух і Носа, зіщулившись, сховалися позаду неї й лише пискливо, жалісно дзяволили.

Аж тут Щасливець влетів усередину лисячої зграї, позбивав нападників із ніг, і вони покотилися й попереверталися на спини; його блискавичний удар дозволив Ладі трохи перепочити. Однак лисиці миттю посхоплювалися на лапи й наскочили тепер уже на нього.

Уся Щасливцева лють вихлюпнулася з нього і тепер стрибала, хапала, пускала лисячу кров, — щойно шпурнув одного ворога, як інший уже підскакував до нього. Він із головою поринув у бійку, залишивши позаду свою роздвоєну відданість і сумніви щодо вірності. Щасливець зустрівся поглядом з Ладою і побачив в її очах вдячність, а тоді собака‑мама взялася за лисиць ще з більшим завзяттям та енергією, хоробро б’ючись перед входом до лігва. А злодюги знали, що робили, — дражнили й кусали Ладу, виманювали подалі від лігва.

— Дай нам своїх смачненьких цуциків на перекуску! — заверещав один лис.

Щасливець почув, як щенята від жаху заскиміли тоненькими голосками:

— Ні, мамо, не давай!

— Не лишай нас!

Лада була виснаженою, але продовжувала чинити відчайдушний опір.

Раптом їй на шию стрибнула лисиця, вчепилася зубами в шкуру і так повисла. Щасливець страшно загарчав на хижака, що напав на нього, і з розмаху зацідив йому лапою по тонкій морді, а тоді кинувся на допомогу Ладі, схопив її кривдницю за хвіст і відірвав від собачої шиї. Заскавучавши від болю, Лада покотилася по землі. А Щасливець відчув, як гостре ікло встромилося йому в бік, тому крутнувся і замкнув щелепи на хижачці, яка вчепилася в нього.

«Та цих потвор неможливо вбити?! » — подумав він у відчаї, коли лисиця, що покотилася по траві, схопилася і знову підскочила до нього, порскаючи слиною й кров’ю.

Вони були сильними й витривалими — набагато живучішими, ніж лиси, яких він бачив у місті, а найгірше — вони були набагато зухвалішими. Міські хижаки вже давно б повтікали.

Тільки‑но Щасливець відбився від лисиці, що підкрадалася до нього збоку, як з’явилися ще дві. Нападали на нього з двох боків, кусали за шию і щосили тягли на себе. Пес відчув теплу цівку крові й біль від укусу, тож від несподіванки оторопів, голова пішла обертом. Вони волочили його, і на мить Щасливець втратив орієнтацію в просторі, не знав де — вгору, а де — вниз. Падав і котився, перевертався знову і знову…

Із розгону вдарився головою об камінь, і раптом — о, жах! — він перестав добре бачити. Світ здавався тепер розпливчастим, пішов колами перед його очима, немовби він опинився під водою. Схотів підвестися, але лапи його не слухалися.

«Лада! Вона там сама‑самісінька!»

Почав кігтями чіплятися за землю й повзти до хороброї собаки‑мами, хоча його очі запливали кров’ю. Бачив, що Лада б’ється далі — раз за разом розкидає лисиць, але нападників було надто багато. Надто багато…

Щось сіре прошмигнуло повз Ладині задні лапи, коли вона боронила свій лівий бік. Щасливець намагався застережливо гавкнути, але зробив це дуже тихо, а може, зовсім не гавкнув. Потім побачив, як оте сіре вже виповзає з лігва Лади з чимсь чорно‑білим, невеликим, що корчиться і вигинається. Перелякане, пискляве маля…

Зойки і верески двох пронизливих щенячих голосків, здавалося, безперервно відлунювали в його голові:

— Ні! Пух! О ні!

Зібравши рештки сил, Щасливець, хитаючись, звівся на лапи. Світ закрутився навколо нього.

А там що таке? Поміж деревами!

О, тепер йому вже щось привиджується. Удар головою об камінь так не минувся, і він, певно, марить чи спить. А уві сні він Ладі не допоможе.

Щасливець кліпав очима, хотів хоча б щось побачити крізь кров; ледве тримався на лапах. Ні, там були лісові тіні. Це йому не привиділося.

Он там. Величезні привиди, лискучі та сильні: не рухаються, лишень спостерігають. Два великі чорно‑брунатні лютопси, непорушні, як скелі, з палаючими очима. «Собаки! Чому вони нам не допомагають? Чому вони не рухаються?» Один пес відвернув голову. Інший підняв лапу, ніби збирався нарешті вийти з тіні. Щасливець спіткнувся й одразу підняв голову. «Ні, Щасливцю, ти — дурень! Там не було собак, це — видіння. Поміж деревами нема тіней…»

«Ідіть геть, примарні пси». А реальними були метушня, кривава бійка і страх. Лада билася за своїх щенят не на життя, а не смерть, і йому треба прийти їй на допомогу.

Хитаючись, він зробив крок. Їх двоє і безпорадні цуценята. Він та Лада — і шість несамовитих лисиць.

«Якщо я маю померти, то в подарунок Собаці‑Землі принесу… лисиць». Щасливець задер голову і виклично завив, а тоді стрибнув уперед.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли лис‑ватажок з оскаленими іклами накинувся на Щасливця, то пес люто загарчав йому у відповідь.

— Ні, для тебе я не стану легкою здобиччю, — попередив він лиса. — Тільки спробуй мене вбити, і я заберу тебе з собою… — Але не встиг він закінчити промову, як від сильного удару повалився на траву. Щасливець заскавулів від потрясіння і несамовито затряс головою.

То не лисиця. Повз нього пролетіла величезна чорна постать — самі м’язи, лють, страшні щелепи. Пломінь!

Пес приземлився між лисиць, як те високе зрубане дерево, і вони з дзявканням порозліталися, поперевертавшись на спини. Схопивши найменш спритну, він шпурнув її вбік і стрибнув до іншої. Щасливець, очманілий від удару, відчув, як його серце знову сповнюється відвагою. Звівшись на лапи, він кинувся в бій поряд із Пломенем та ошаліло розкидав нападників. Кілька разів гавкнув, сподіваючись привернути увагу інших собак, які далі билися між собою на протилежному краю галявини, нічого не підозрюючи про лисячу зраду.

Мабуть, почули його тільки двоє, але одразу примчали: Чванько — чорні вуха врозліт — і Ритка — невеличкий моток зубів і люті.

— Допоможіть Ладі! — встиг гавкнути Щасливець, перш ніж на нього наскочила лисиця — пірнула під тулуб і вп’ялася гострими зубами в задню лапу. Біль пропік його, ніби полум’я, але в голові нарешті трохи прояснилося. Щасливець загарчав, щосили вкусив нападницю й відкинув її якнайдалі.

Краєм ока побачив, як лис підступно вдарив Ритку, розпанахавши кігтями їй мордочку до крові. Але мала собачка зібралася із силами, її очі палали; за мить вона ввігнала свої гострі зуби глибоко лисові в горло і так зацепеніла, доки той не перестав рухатися.

Щасливець ухилився від удару іншої лисиці, яка накинулася на нього, а тоді наліг на неї, міцно стиснувши її лапу своїми сильними щелепами.

— Геть з дороги, смердючий псюго! — почув Щасливець лисячий вереск. Пес підвів очі і помітив, як троє гостромордих хижаків напали на Чванька. Чорний собака зник під купою несамовитих лисів, що немилосердно дряпали і кусали. Щасливець бачив, як Чванько безпорадно відбивався лапами від нападників і з нього бризкала кров.

— Чваньку! Тримайся! — гавкнув Пломінь; один‑єдиний помах його масивної лапи, і дві лисиці, що хотіли повалити велета на землю, попадали, як підкошені.

На якусь мить Щасливцеві вдалося звільнитися від нападників, він випростався, постояв, переводячи подих, а тоді голосно відчайдушно загавкотів:

— Альфо! Солодуню! Белло! Допоможіть!

Нарешті, нарешті вони почули його крики. На протилежному боці галявини собаки схаменулися, обтрусилися й ніби прийшли до тями. Усі вони, здається, в один момент збагнули, що сталося. Альфа оскаженіло завив і кинувся вперед, а за ним, ніби одна зграя, мчали до Ладиного лігва решта собак.

Щасливець був надто заклопотаний, відриваючи трьох лисиць від розпластаного на землі Чванька, аби бачити, чим там усе скінчиться. Хіба що якось невиразно чув гарчання атакуючих собак і дзявкання лисиць, що відступали. Ті звірюки, що напали на Чванька, один за одним повідскакували від нього і гарячково захищалися, але тепер поміж ними, мов блискавки, ганяли Альфа із Солодунею, завдаючи їм смертоносних ударів. Лисиці, з підібганими хвостами, налітали одна на одну й падали, у нестямі намагаючись утекти.

— Вшиваймося! — верещали вони. — Тікаймо звідси! Відступаємо!

Зненацька запала тиша. Щасливець стояв з опущеною головою та висолопленим язиком, його боки раз по раз піднімалися й опускалися, неначе в лихоманці. Три сухорляві сірі лисиці щодуху мчали до чагарників на узліссі; ще три, геть побиті, пошматовані лежали на зритій кігтями, столоченій лапами кривавій землі.

У моторошно застиглому повітрі пронизливим голосом заверещав лис‑вожак:

— Ми повернемось! Ми повернемося до вас, брудні собацюри. За вашими двома цуциками!

І щез, тільки в леготі гойдалися тоненькі гілки кущів.

Альфа похмуро підняв обм’якле лисяче тіло та відкинув якнайдалі від себе. Воно гупнуло на землю недалеко від місця, де лежав Чванько.

Скидалося на те, що напіввовк розігнав якісь страшні чари, бо Пломінь раптом почав тужливо розпачливо завивати, а Лада лягла на землю і скорботно, гірко заскавуліла. Із лігва позаду неї боязко виповзли двійко маленьких щенят, і тоді вона із Пломенем обгорнули своїми тілами малят, що вижили, і мама‑собака заходилася гарячково лизати їхні голівки.

Щасливець не міг спокійно на них дивитися.

— Ритко! — хрипко гавкнув він. — Як ти?

Маленька собачка обтрусилася, витерла мордочку об віхоть трави.

— Усе добре, Щасливцю. То — дрібниці, подряпина. Он тому чорному собаці потрібна допомога, — Ритка скрушно показала носом на Чванька. — Йому набагато гірше.

Разом з іншими собаками з дикої зграї Щасливець пошкандибав до Чванька, який лежав у калюжі згуслої крові.

Різкий біль пронизав поранену лапу, але, зробивши кілька кроків, він зупинився не через це. Чванько вже не потребував допомоги. На його зранене тіло спокійно сідали мухи, а той запах, що йшов від нього, був надто знайомий.

«Як від Альфі…»

— Він відійшов до Собаки‑Землі, — загарчав Альфа. — Залиште його.

— Ні, — буркнув Щасливець, відчуваючи, як його охоплює розпач.

— Я сказав: залишити його! Чванько хоробро бився, але його вже нема.

Те, що Альфа назвав загиблого по імені — Чваньком, — приголомшило Щасливця — він аж присів. Альфа не сказав «Омега». Після смерті чорний собака відновив своє добре ім’я, статус і гідність.

Те, що у Чванька підло забрав Щасливець.

Чорна туга накотила на нього, страшніша за всі страждання й жахи, пережиті ним протягом останнього часу. Почуття провини й сорому, як змії, обвивали його серце і стискали щораз тіснішим кільцем. Біль був нестерпним, набагато пекучішим, ніж після укусу лисиці в лапу.

«Я сам накликав біду на себе. Накликав на зграю».

Він не міг стримувати своїх почуттів; не мав більше сили. Задерши голову догори, Щасливець завив протяжно і сумовито, вивергаючи назовні все наболіле. Хапа, збентежена, повернулася до нього, а тоді сіла, підняла морду й завила разом із ним. Потім завив Дрючок, за ним — Стрілка, а далі зовсім неочікувано — Марта, Бруно і Ритка. За мить, дивлячись у небо, вили вже всі собаки, об’єднані спільним горем.

Але зараз жоден собачий дух не з’явився у Щасливцевих видіннях. «Вони мене покинули, — поду‑мав він. — Так мало бути». — Його голос надірвався, завивання стихло, а за ним і Хапа замовкла і втішно лизнула його вухо.

— Твоєї провини тут немає, — сказала вона.

— Немає, — приєдналася Стриба, що стояла збоку біля нього. — Щасливцю, ти зробив усе, що міг.

— Ти бився за щенят Лади, — додала Стрілка. — Чванько прийшов тобі на допомогу і загинув, як хоробрий боєць.

Коли вони всі троє знову тужливо завили, Щасливець відчув, що він втратив голос. Він сидів серед скорботних собак, і його серце розривалося під звуки їхнього завивання. І весь час за ним пильно спостерігав Скигля, але Щасливець більше не переймався хитрим недомірком.

«Що я наробив? — думав він гірко. — Я зрадив своїх друзів, а тоді привів сюди Беллу і тих лисиць. Це я вбив Чванька. І Пуха».

«Якщо Собака‑Земля зараз розкриє пащу і проковтне мене, — побивався Щасливець, — я не буду опиратися. Навіть не хникну!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Усі собаки, разом прибираючи табір від мертвих тіл, були дуже пригнічені. На луг, де зазвичай полювала дика зграя, вони відтягли трьох убитих лисиць — на з’їдання воронам. Марта великими лапами з перетинками штовхала їхні тіла по землі, а Ритка, як могла, допомагала, незважаючи на глибокі подряпини на морді. «Вона добре билася», — подумав Щасливець, спостерігаючи за маленькою собачкою.

Над усіма ними нависло відчуття остраху й небезпеки, яке уявлялося Щасливцеві бурхливим потоком бруду. Справу ще не закінчено, треба дещо зробити і сказати, і вони вичікували лише з поваги до мертвих. Щасливець не наважувався глянути на Альфу чи навіть на Солодуню, і не міг змусити себе подивитися на сестру. Він зрадив дику зграю заради Белли, а вона віддячила йому брехнею.

І всі вони добре знали, що в цій брудній боротьбі немає переможців. Відчуття приреченості й розпачу важким каменем лежало йому на серці, і Щасливець розумів, що довго не витримає почуття страшної провини.

Дика зграя ховала своїх мертвих: обережно перенесли тіла Чванька і Пуха під гарний розквітлий кущ неподалік від табору.

Солодуня повернулася й притислася мордою до Ладиної шиї:

— Зараз немає часу на довге прощання. Але я обіцяю: ми віддамо їм гідну шану.

Усвідомлення того, що він не знає, як саме дика зграє вшановує своїх загиблих, стало для Щасливця ніби несподіваним укусом лисиці. Він готовий був до кінця битися за цих собак, але не був одним із них — не цілком. Поки що таки не був.

Пломінь і Лада припали до землі біля куща, а між ними стояли й тремтіли Непосида й Носа. Потім вони встали й пішли.

— Тепер настав час дещо з’ясувати, — гавкнув Альфа зі свого каменя. — Обидві зграї — до мене.

Щасливець відчув щось дуже схоже на полегшення. Нарешті вирішиться його доля.

Одні собаки охоче подріботіли до каменя в палкому прагненні дізнатися, як владнаються стосунки між зграями, а інші, — такі як Щасливець і Белла — ледве шкутильгали, чи то від отриманих ран, чи то від страху. Альфа дочекався, поки зійдуться всі собаки, а тоді окинув усіх холодним, колючим поглядом. Солодуня, що стояла біля нього, дивилася настільки ж люто і невблаганно, як і він.

— Ти, — гиркнув Альфа, обернувшись до Белли, — повідкова дурепа.

Хай там як, але Щасливець не міг не захоплюватися непохитністю і стійкістю своєї сестри. Вона зробила крок уперед і подивилася Альфі просто в очі — блакитне і жовте — з високо піднятою головою.

— Ти привела лисиць до мого табору, — загарчав напіввовк. — Привела смерть у мою зграю. Якщо хочеш щось сказати перед тим, як помреш, кажи зараз.

Інші собаки стривожено заворушилися, а повідкові на знак протесту загавкали, заскавуліли; у Щасливця настовбурчилася шерсть. Сонечко тихо пхинькала, а Бруно занепокоєно насупив брови. Страх охопив Щасливця: доля Белли тепер залежала тільки від неї самої.

— Ти не давав нам полювати, не давав напитися води, — промовила вона безстрашно. — Ми не мали виходу. Якби ти від початку вчинив мудро, нічого б не сталося. До того ж ти вбив одного з нас!

Альфа гнівно гавкнув басом десь аж із глибини своєї утроби:

— А ти, значить, помстилася, так? І як, чи солодка твоя помста? — його жовте око палало вогнем. — Ви, повідкові цуцики, вдерлися на мою територію. За собачим законом ви не мали такого права — ніхто. Якщо тільки не збиралися битися за це. А ви не могли навіть цього, аж поки не взяли собі на підмогу… отих плюгавих недоносків.

Белла опустила очі.

— Лисиці мені збрехали, — сказала вона тихо. — Я погано зробила, що їх привела. Вибач! Мені дуже шкода.

— Ти ще більше пошкодуєш, — Альфа зморщив морду. — Я особисто роздеру тебе на клоччя.

— Ні! — гавкнула Сонечко, й Альфа зиркнув на неї, спопеляючи її своїм лютим поглядом. — Будь ласка, не вбивай, — заскавуліла вона смиренно. — Будь ласка! Белла — хороша собака.

— Гарна вожачка, — докинув Бруно. Він глянув на Щасливця, ніби просив: «Скажи їм!»

Але Щасливець не встиг нічого промовити. Альфа заперечно захитав головою:

— Гарний вожак спочатку думає, а тоді робить. Вона наразила вас на таку саму небезпеку, як і мою зграю. Просто вам трохи більше пощастило, ніж нам. Настав час виправляти помилки. Белло зі зграї повідкових собак, підійди‑но сюди.

— Альфо, зачекай, — Лада вийшла наперед, залишивши двох своїх щенят біля Пломеня.

— Чи можу і я дещо сказати?

Усі собаки з подивом поглянули на неї, але ще більше здивувався Альфа. Він задумливо облизнув щелепи.

— Ладо, ти маєш право взяти слово, як і решта собак. Що ти хочеш сказати?

Лада окинула всіх у колі допитливим поглядом. Нарешті повернула голову до Альфи й рішуче глянула на нього:

— Сьогодні я втратила щеня через оцих повідкових собак і їхню недолугу вожачку, — почала вона.

У Щасливця защеміло серце. Якщо Лада так вороже налаштована, то Белла пропала.

— Альфо, я маю не менше причин їх ненавидіти, ніж будь‑хто інший. А навіть більше, — у Лади сіпнулося вухо, вона злегка затремтіла, проте змогла опанувати себе, і її голос зазвучав рівніше. — Однак Белла каже правду. Зрозуміло, що лисиці її надурили й ошукали, вона й гадки не мала, що все так станеться. Це — дурість, Альфо, а не злодіяння.

Альфа кивнув головою:

— Що ж, може й так. Але все одно вона заслуговує на смерть. Якщо маєш ще щось сказати… кажи, Ладо.

— Усі ми робимо дурниці. Усі помиляємося. І в майбутньому теж будемо таке робити. Погляньте, як змінився світ! — і Лада дряпнула по землі лапою. — Не знати, хто з нас припуститься наступної смертельної помилки? Нам потрібно триматися купи, існувати в злагоді. Без взаємодопомоги собакам не вижити у світі Великого Гаркуна.

Альфа дещо неохоче кивнув головою, але його голос далі був суворим і твердим:

— Вони зобов’язані діяти належним чином. І поважати собачий закон.

— Я ще не скінчила, — Лада заплющила очі. — Вони привели сюди лисиць — так, це правда. Але коли зрозуміли, що накоїли, то кинулися виправляти свою помилку. Усі троє моїх щенят загинули б, якби не Щасливець і бідолашний Чванько… І ще оця повідкова собачка.

Лада повернула голову та подивилася на Ритку. Очі маленької собачки були широко розплющені й перелякані; вона тремтіла, але не сходила з місця.

— Оця Ритка кинулася рятувати моїх малят, коли її покликав Щасливець, і захищала їх, як справжня воїтелька! — Щасливець ще уважніше прислухався до того, що говорила Лада, а вона вела далі: — Решта повідкових також прибігли на допомогу. Як на мене, то вони вже пробачені й прощені. Бо я маю двійко щенят, яких могла б втратити.

Лада лягла, поклавши лапи перед собою, ніби була надто втомленою, аби ще щось казати. А Пломінь лизнув крихітні голівки Непосиди та Носи, відтак посадив їх на своє місце і незграбно поліз уперед до Лади.

— Я згоден із Ладою, — загарчав він. — Так, одне наше щеня загинуло, але в нас залишилося ще двоє. Повідкові недобре вчинили, але вони потім виправилися. Це свідчить про їхню відвагу і честь, Альфо. І я їх за це поважаю.

Пломінь повільно мотнув хвостом, нахилився до Лади і ткнувся носом у її голову. Інші собаки стояли в цілковитій тиші і спостерігали, як Альфа похмуро зиркав на них обох. Та все ж таки у його насуплених бровах вгадувалася поблажливість, й у Щасливця з’явилася надія.

— Бето, виконуй свої обов’язки, — Альфа зітхнув і глянув на свою струнку напарницю. — Потрібна твоя порада.

Солодуня задумано почухала за вухом, а тоді граціозно поклала лапу знову на камінь.

— Так, це правда, що вони добре билися, — пробуркотіла вона. — І за нас, і проти нас.

— І що з цього має більшу вагу? — запитав Альфа.

Солодунін голос став хрипким:

— Вони будуть гідними союзниками і затятими ворогами. Альфо, я пропоную відкинути наші суперечки з повідковими. Ми маємо більше того, що об’єднує, ніж того, що розділяє. Як уже сказала Лада, усі ми — собаки і ми живемо у зміненому світі. Коли я прийшла сюди після першого Великого Гаркуна, то вважала, що наша зграя нітрохи не постраждає від його наслідків, але я мало не померла під час наступного Гаркуна. І хто знає, що на нас чекає в майбутньому.

— А як щодо їхньої вожачки? — злий погляд напіввовка знову зупинився на Беллі.

— Хм‑м‑м, — Солодуня глянула на Беллу з‑під лоба. — Я готова вчинити так, як того схочуть Лада і Пломінь. Це їм вирішувати.

Альфа знову задумливо облизнув щелепи, блиснувши гострими білими зубами.

— Гаразд, — сказав він нарешті. — Бета знову добре каже. Вона також радить мені не піддаватися інстинктам. Знову. І як ми організуємо цей новий порядок?

Солодуня сіла, спостерігаючи за членами Беллиної зграї:

— Пропоную приєднати їхню зграю до нашої. Але кожен із них займе невисоке становище у спільній зграї. Вони мають підпорядковуватися тільки тобі. Якщо повідкові згодні на таке, то це тільки доведе, що ми здатні спільно працювати на користь усієї зграї.

Альфа кивнув головою, а Беллині товариші обмінялися стривоженими, але сповненими надії поглядами. Щасливець утупився в землю, геть розбитий і пригнічений. Чи здатна Беллина зграя вписатися в табір справді диких собак? Він здригнувся, коли спробував уявити, яке місце займе Сонечко. І як особисто він ставиться до об’єднання?

Погано — була відповідь. І добре. Отак посередині. У розпачі Щасливець зажмурився.

І розплющив очі, коли Альфа дряпнув лапами по каменю — і скреготливий звук пролунав у пронизливій тиші, що запанувала на галявині.

— Дуже добре. Якщо повідкові на таке погодяться, то ми якнайсправедливіше розподілимо між ними посади. А вони погодяться, якщо мають клепку в голові. Адже й надалі ми не дозволятимемо стороннім вдиратися на нашу землю. Тому вони або приєднаються до нас, або будуть змушені піти якнайдалі звідси.

— А як щодо їхньої вожачки? — запитала Солодуня.

— Вона стане Омегою, — загарчав Альфа. — Повідкові собаки? Ви знаєте, що це таке? Вона буде на побігеньках у всієї зграї, беззаперчно виконуватиме всі накази, і якщо матиме час на сон, то спатиме в лігві для Омеги, де холодно і незатишно. І справедливість настане для Чванька. Тільки після того, як Собака‑місяць зробить повний оберт, вона зможе кинути виклик, якщо того схоче. Якщо так довго проживе.

Белла підвелася, її загривок настовбурчився. Шерсть на Щасливцеві затремтіла. Невже вона хоче битися? Її обступили повідкові, вони ремствували та скиміли.

— Не роби нічого такого, що тобі не подобається, — сказала Марта.

А Бруно загарчав:

— Доведи їм, що ти виживеш!

Щасливцеві раптом схотілося бути разом із ними, бути одним із них, мати змогу давати їм поради, як ще недавно він це робив. Стати Омегою до повного оберту Собаки‑місяця було тим, на що Белла могла сподіватися в найкращому випадку. Щасливець це добре знав. Але чи вона так само думала? Тут він нічого не міг удіяти. Він не смів…

«Я — не один із них. Не повинен зізнаватися. Ні, якщо хочу вижити…»

Уся ця бійка, усе, що сталося, — це його провина. Він погодився на пропозицію Белли стати шпигуном, і навіть припустити не міг, що вона його обдурить. Ба, більше: він розповів сестрі про Скиглю і про те, що з нього нікудишній патрульний; він повідомив, коли мисливців не буде в таборі. Його шпигування не допомогло Беллі та її зграї; усе, що він зробив, — це завдав шкоди всім собакам, і то в найпідступніший спосіб. Коли повідкові зроблять свій вибір, як тоді чинити йому?

«Чи залишуся я тоді у великій зграї? А якщо повідкові підуть геть, то я пристану до Белли чи проситиму нового місця у дикій зграї?

А може, я зроблю так, як завжди хотів: житиму самітником?»

Белла та Альфа дивилися одне на одного зверхньо, але вона тепер нервово облизувалася. Зараз вона зробить свій вибір.

— Ну? — пирхнув Альфа. — Слово за тобою, Белло, повідкова собако!

— Зачекайте, — обізвався новий голос.

Щасливець перелякано набрав повні груди повітря. Коли всі собаки повернули голови, опецькуватий пес, який утягнув Щасливця в оцю халепу, вийшов наперед — хвіст піднятий, голова задерта вгору, на плескатій морді вираз зухвалої мстивості.

— Альфо, наразі нічого не вирішуй, — Скигля сів на задні лапи, кивнувши головою на Щасливця.

Солодуня клацнула на нього зубами:

— Хто ти такий, Скиглю, що втручаєшся? Якщо Белла відхилить нашу пропозицію, ти знову станеш Омегою, не забувай про це.

— Ага, але я маю дещо цікаве вам розповісти, — він висолопив язика і розплився в широкій усмішці. — Альфі потрібно це знати, поки він ще не взяв до зграї повідкових. Бачиш отого міського собаку?

Альфа роздратовано подивився на Щасливця, а тоді знову глянув на Скиглю:

— І що такого?

Щасливцеве серце завмерло, перетворившись на шматок криги. Нема куди тікати, нема куди сховатися. Скигля уважно за ним стежив, облизуючи зуби. І тут Щасливець ніби змалів, ніби всохся, був готовий схилити голову й намарне благати про помилування.

— Він — один із них. Один із повідкових, — дзявкнув Скигля сердито і збуджено. — Він увесь час шпигував за нами!

Тиша. Язик Щасливця зробився важким і величезним, і вже не вміщався між щелепами, а шерсть по всьому тілі піднялася від крижаного страху. Беллині друзі з жахом дивилися на нього, виказуючи його переляканими виразами своїх морд. Й усі з дикої зграї почали обертатися до нього — собака за собакою — приголомшені й підозрілі.

Солодуня зробила швидкий крок уперед і зацідила лапою по морді Скиглі. Він завищав, але не відступив.

— Це неправда! — гавкнула вона сердито. — Омего, ти знаєш, що за брехню добряче шмагають.

— Зупиніться! — гавкнув Щасливець, вибігши наперед і ставши між Солодунею та Скиглею. Роззявив пащу, хапаючи повітря. Охоплений неймовірним страхом. Але він не міг допустити, аби через нього постраждав ще один собака. Не Скигля.

— Щасливцю?! — у голосі Солодуні чулося занепокоєння.

— Так, це правда… — Щасливець похнюпив голову, а тоді знову підвів і глянув Солодуні просто у вічі. Він був зобов’язаний зізнатися їй: — Скигля не бреше, Солодуню. Те, що він каже, — правда.

Очі прудкобігунки округлилися, сповнені смутку і болю.

— Не може бути!

— Так, Солодуню! Мені страшенно шкода. Я не мав наміру заходити аж так далеко. Я… Я хотів бути й у вашій зграї.

Вона дивилася на нього в мертвій тиші, що, здавалося, тривала нескінченно довго. Позаду Солодуні Альфа залишався зловісно нерухомим.

У неї перехопило дух і стислося горло.

— Ні, ти не міг… Ти б не робив…

— Солодуню, саме так і було. Пробач.

— Але тепер ти — один із нас, — раптом гавкнула прудкобігунка. — Навіть якщо це правда, що ти… — вона замовкла і клацнула зубами.

Щасливець роззявив рота. У її очах було стільки всього: гнів, біль, страх, зрада. Благання сказати те, що їй хотілося почути.

Він обернувся і глянув на Альфу, а тоді на Беллу. Окидаючи поглядом собак у колі, він побачив нахабний погляд Скиглі, збентеження Хапи і похмурий виклик Пломеня. Ритка та Сонечко тремтіли. Він буквально відчував напруження в повітрі, відчував, як у нього настовбурчилася шерсть, а в жилах пульсує кров.

«Настав час обирати, Щасливцю, кому ти вірний».

А тоді величезний напіввовк зробив крок до нього, і Щасливець став навпроти Альфи, тремтячи, мов осиковий лист.

Мабуть, у нього немає жодного вибору.

Можливо, для нього настав час померти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.