Erin Hunter

Survivors

Book one: The Empty City

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

Гантер Ерін

Серія «Зграя»

(заснована у 2020 р.)

Книга перша: «Спорожніле місто»

Пер. з англ. Я. Чорногуз

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2012

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., дизайн, 2020

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7670-38-3

Аннотація

Під час землетрусу Щасливцеві вдалося вибратися живим із заваленого притулку для собак, і він знову стає вільним бродячим псом.

У зруйнованому та спустошеному місті він зустрічає колишніх домашніх собак, яких господарі покинули і прирекли на смерть без їжі та прихистку. Щасливець намагається навчити їх виживати в новому світі й пробудити в них собачий дух. Але для цього вони мають стати зграєю, забути про відданість людям і тікати з небезпечного міста.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Присвячується Люсі Філіп

Пролог

Гирк потягнувся, позіхнув і вдоволено дзявкнув. Цуценята-одновивідки борсалися навколо: він відчував їх за дотиками крихітних лапок, теплом тіл і частим стукотом маленьких сердець. Перелазячи через Гирка, Скава сперлася лапою йому на око. Він мотнув головою й перевернувся. Скава впала і, як завжди, обурено заскавчала, а він лизнув її носика, аби заспокоїти.

Мама-собака стала над ними і, даючи ладу, кожного тицьнула носом, дбайливо облизала мордочки та маленькими кроками окреслила щовечірнє сноколо, а тоді огорнула своїм тілом малечу, яка готувалася до сну.

— Не спи, Гирку! Мамуся ще не розповіла історію! — це знову була Скава, нахабна й вимоглива, як зазвичай. Мама-собака ще раз ретельно вилизала малят, аби вгамувати їхнє попискування.

— Хочете послухати про Борвій собак?

Хвиля захоплення пробігла Гирковою спиною — і він нетерпляче дзявкнув:

— Так!

— Знову? — заскімлила Скава.

Але інші цуценята вже полізли через неї, не звертаючи уваги на її обурене скавучання.

— Так, мамо! Про Борвій собак!

Мама-собака вмостилася зручніше й почала низьким, урочистим голосом, ритмічно постукуючи хвостом по підлозі:

— Ось вам розповідь про Блискавця, найспритнішого серед собак-войовників, улюбленця Небо-Псів, які за ним наглядали… Та тільки заздрила йому Собака-Земля, бо здавалося їй, що той надто довго живе на світі. Вирішила вона, що вже час Блискавцю померти, а їй здобути його життєву силу. Але пес-войовник був такий швидкий і спритний, що міг утекти не тільки від жахливих Гаркунів Собаки-Землі, а й навіть від самої смерті!

— Я хочу бути, як Блискавець, — сонно пробурмотів Зойк. — Я теж зможу швидко бігати. Авжеж, зможу.

— Цить! — кинула Скава, тицьнувши золотошерстою лапкою братика в ніс. Хоча вона спершу й невдоволено скімлила, Гирк добре знав, що сестричка любить цю історію чи не найбільше за всіх.

— І почалося тоді перше велике бойовище, — продовжувала мама-собака приглушеним голосом. — Зчинився жахливий Борвій собак. Пси з усього світу зійшлися в битві за право володарювати на землі. Складено безліч історій про ті страшні часи; багато героїв тоді повстало, та ще більше полягло.

Собака-Земля очікувала, що життєву силу Блискавця нарешті буде вивільнено, і вона забере його тіло, яке належало їй по праву. Але пес-войовник був дуже вигадливий; він сподівався, що завдяки спритності зможе уникнути смерті. І тому Собака-Земля влаштувала для нього пастку.

Гавка нашорошила вушка:

— Це так підступно!

Мама лизнула її:

— Зовсім ні, Гáвко. Собака-Земля мала право забрати Блискавця. Це одвічний закон. Коли ваш тато-пес помер, його тіло теж узяла земля.

Цуценята вмить посерйознішали і далі слухали мовчки.

— Блискавець прагнув уціліти в Борвії собак. Він так швидко носився між псами, які билися, що ті не встигали не те що вчепитися в нього й пошматувати його тіло зубами й кігтями, а навіть розгледіти його! І коли він, майже неушкоджений, мав ось-ось виборсатися з бойовища, Собака-Земля послала Гаркуна, який розверзнув перед Блискавцем прірву.

Хоч Гирк і чув цю історію багато разів, він затамував подих і міцно притиснувся до цуценят-одновивідків: а раптом цього разу Блискавець упаде, і страшне провалля поглине його!

— Блискавець бачив, як розкривається паща землі, аби його проковтнути, але ж він так розігнався, що вже не міг зупинитися! Пес ніби закляк, розуміючи, що за мить стане здобиччю Собаки-Землі. Він забув, що є улюбленцем Небо-Псів. Бо саме тоді, коли Блискавець летів у прірву назустріч своїй смерті, Небо-Пси наслали страшний вихор, швидкий і потужний, і той вихор спіймав його, закрутив і підняв аж до неба. Там, поруч із Небо-Псами, він лишається і донині.

Цуценята міцніше пригорнулися до мами-собаки й підвели на неї свої оченята.

— І він залишатиметься там завжди? — спитав Зойк.

— Так. Коли виють Небо-Пси, а в небі спалахує вогонь, то Блискавець мчить униз і дражнить Собаку-Землю, бо знає, що вона ніколи його не спіймає. — Мама лизнула сонну мордочку Гирка, який ледь розплющував очі. — Подейкують, буцімто одного дня зчиниться нове бойовище, коли пси розгнівають Собаку-Землю. І тоді пес повстане проти пса, і видатні герої піднімуться і поляжуть.

Зморений Зойк солодко позіхнув:

— Але ж це буде нескоро?

— Ох, цього ми не знаємо. Може, скоро, а може, й ні. Ми маємо завжди бути пильними, аби вчасно помітити знаки. Кажуть, коли світ перекинеться догори дриґом і трісне, тоді зчиниться новий Борвій собак, і нам доведеться знову битися, щоб уціліти.

Гирк дозволив повікам зімкнутися. Він обожнював поринати в сон під звуки маминих розповідей. Він знав, що так має бути завжди: її голос, що стихає, аж поки сон не візьме його та цуценят-одновивідків. Гирк відчув, як мама-собака огортає його своїм тілом, і почув кінець історії. Щоразу вона закінчувалася отак:

— Остерігайтеся, мої маленькі. Остерігайтеся Борвію собак…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Щасливець прокинувся від моторошного відчуття, що змушувало тремтіти кістки та сторчма підіймало хутро. Він схопився на лапи й загарчав.

Ще мить тому йому марилось, ніби він знову маленький, у повній безпеці щенячої зграї. Проте заспокійливий сон уже розвіявся. Повітря дрижало від загрози, аж мурашки бігали по шкірі. Якби ж то побачити того, хто наближався, щоб зустріти його очі в очі — одначе потвора залишалася невидимою і не мала запаху. Пес нажахано завив. Це не страхітлива казочка на ніч — страх був реальним.

Щасливця розривало від бажання тікати, однак він міг лише панічно шкребтися, гарчати й дряпатися. Бігти було нікуди: дротяна клітка оточувала його з усіх боків. Він так несамовито намагався проштовхнутися крізь ґрати, що м’язи аж зводило від болю. А коли з гарчанням задкував, дріт із протилежного боку болюче вгризався в задні ноги.

Інші були поруч… Знайомі тіла, знайомі запахи. Собаки, замкнені в цьому жахливому місці так само, як і він. Щасливець підвів голову й зайшовся гавкотом, нескінченним, пронизливим і відчайдушним, хоча й розумів, що жоден пес не зможе йому допомогти. Його голос потонув у хорі несамовитого ґвалту.

Усі вони були в пастці.

Чорний жах охопив його. Кігті шкребли земляну підлогу, але він знав, що це марно.

Щасливець почув дружній, заспокійливий запах собаки-прудкобігунки в сусідній клітці, який тепер перебивався гірким присмаком небезпеки та страху. Він заскавчав, притиснувся ближче до неї і навіть через ґрати відчув тремтіння її м’язів.

— Солодуню? Солодуню, щось насувається. Щось лихе.

— Так, я відчуваю! Що це?

І де довголапі? Саме довголапі тримали їх поневоленими в цій Пастці. Але вони завжди дбали про собак. Приносили їжу та воду, клали підстилки, прибирали послід…

Звісно, довголапі зараз прийдуть за ними.

Навколо всі валували й завивали, і Щасливець приєднався до решти:

— Довголапі! Довголапі, воно ЙДЕ…

Раптом долівка під ним здригнулася, клітка затрусилася… І зненацька запала жахлива тиша. Щасливець присів, заклякнувши від жаху.

А тоді навколо вибухнув хаос.

Незрима потвора була тут… Стала своїми лапищами просто на Пастку.

Щасливця відкинуло назад, до задньої стінки, і притиснуло до дротів. А весь світ здіймався і знову падав. За кілька вбивчих миттєвостей пес уже не розумів, де верх, а де низ. Потвора збила його з лап, покотила, оглушила гуркотом важких уламків і дзенькотом розбитої світлокриги. Здійняла хмари брудної пилюки й засліпила очі. Валування, виття й верещання нажаханих псів розривали йому череп. Величезний шмат стіни з оглушливим гуркотом вдарився об підлогу біля клітки перед самісіньким його носом — і розвалився на шматки. Щасливець відсахнувся. Невже це Собака-Земля намагається забрати його?

А тоді так само несподівано, як і з’явилася, потвора зникла. Ще одна стіна впала, здійнявши в повітря хмару задушливого пилу; з пронизливим скреготом репнув дріт, і його клітка перекинулася й рухнула на землю.

Запала пронизлива тиша. У роті відчувався їдкий присмак металу. «Кров! — майнуло Щасливцеві. — Смерть…»

Живіт скрутило новим спазмом жаху. Пес лежав на боці, затиснутий між дротами зім’ятої клітки, намагаючись вивільнитися різкими ривками дужих ніг. Клітка грюкала й хиталася, але він ніяк не міг підвестися. «Ні, не вийде, — подумалося йому. — Я в пастці!»

— Щасливцю! Щасливцю, ти живий?

— Солодуню? Де ти?

Її довгаста морда притиснулася до нього крізь погнуті дроти.

— Дверцята моєї клітки — вони розбилися, коли вона впала… Я думала, що помру. Але тепер я вільна, Щасливцю! А ось ти…

— Допоможи мені, Солодуню!

Раптом він зрозумів, що більше не чує розпачливого скавуління. Невже інші собаки?.. Ні! Не можна навіть думати про таке! І тоді він завив — аби тільки порушити цю страшну тишу.

— Гадаю, я можу трохи посунути клітку, — мовила Солодуня. — Твої дверцята також зламані. Можливо, у нас вийде їх відчинити. — І, вчепившись зубами у дріт, вона щосили потягла.

Щасливець неймовірними зусиллями намагався зберігати спокій: адже його розривало від бажання несамовито битися об цю клітку, аж поки вона не розлетиться вщент. Він шалено молотив задніми лапами, крутив головою і гриз дріт. Солодуня потроху сунула клітку вперед, час від часу зупиняючись, щоб розгребти каміння.

— Ось. Вона піддається. Зачекай, поки я…

Проте Щасливець не міг більше чекати. Верхній куток дверцят був розламаний, і пес викручувався, поки не вхопився за дріт зубами, а тоді просунув передню лапу в щілину та натиснув щосили.

Дріт заскрипів і піддався, різко вдаривши Щасливця в подушечку лапи — зате дверцята зрушили з місця й нахилилися. Звиваючись та викручуючись, він нарешті виліз із клітки й випростався.

Щасливець стояв, підібгавши хвоста й міцно затиснувши його між ногами, і намагався вгамувати тремтіння м’язів і шкіри. Ні він, ні Солодуня не могли відірвати погляду від кривавого хаосу, що панував навколо. Повсюди зігнуті, розірвані клітки й пошматовані тіла. Гладкошерстий малий лежав на підлозі неподалік від них — неживий, із порожніми очима. А під стіною, що впала останньою, все ще смикалася чиясь задня лапа, що стирчала з-поміж каміння… Пастку оповив запах смерті.

Від смутку й горя Солодуня заскавучала.

— Що це було? Що трапилося?

— Гадаю… — голос Щасливця затремтів і зірвався. Він спробував удруге: — Це був Гаркун. Моя мама часто розповідала про Собаку-Землю і Гаркуна, якого вона насилає. Гадаю, це був Великий Гаркун.

— Забираймося звідси! — у голосі Солодуні чувся страх.

— Так, — Щасливець повільно позадкував, струснувши головою, аби відкараскатися від запаху смерті. Але той тягнувся слідом, забиваючи ніздрі.

Пес перелякано роззирнувся довкола. З протилежного боку, там, де стіна впала на інший ряд кліток і розвалилася на безладну купу уламків, крізь хмари куряви пробивалося яскраве світло.

— Туди, Солодуню, де каміння розсипалося. Хутко!

Її не треба було підганяти: вона вже мчала на світло, перестрибуючи через уламки. Відчуваючи, як саднить поранена лапа, Щасливець обирав шлях обережніше і весь час нервово озирався: чи не з’являться довголапі. Невже вони не прийдуть подивитися на руйновище?

Пес здригнувся, почав рухатися швидше й вистрибнув на вулицю слідом за Солодунею. Але й тут довголапими навіть не пахло.

Ошелешений, Щасливець зупинився й занюшив повітря. Запах був дивний…

— Вшиваймося звідси, — стиха пробурмотів він до Солодуні. — Не знаю, що тут трапилося, але нам треба якнайшвидше тікати, поки вони не повернулися.

Солодуня жалібно заскавчала, опустивши голову:

— Щасливцю, навряд чи тут лишився хтось із довголапих.

Вони йшли неквапливо, у повній тиші, яку порушувало лише віддалене виття розбитих шумокліток. У животі Щасливця наростало відчуття загрози: більшість доріг і знайомих йому вулиць засипано уламками. Проте він наполегливо винюхував шлях поміж розтрощених будівель, крізь заплутані клубки зміїстих дротів, що стирчали з-під землі. Хай там що думала собі Солодуня, Щасливець упевнений: довголапі невдовзі повернуться. І в той момент він волів бути якнайдалі від зруйнованої Пастки.

Уже сутеніло, коли він нарешті відчув, що можна розслабитися. До того ж Щасливець бачив, що Солодуня ледь тримається. Певно, прудкобігункам довгі відстані даються не так легко, як короткі ривки. Він озирнувся й довго дивився туди, звідки вони прийшли: на тіні, які видовжувалися на землі, на безмежний простір, який потроху танув у пітьмі. Його шкірою пробіг дрож — які ще істоти, налякані та голодні, зачаїлися там, у темряві?

Втеча від Великого Гаркуна геть їх виснажила. Солодуня, насилу перебираючи лапами, окреслила щовечірнє сноколо, а тоді впала на землю, вклала голову на передні лапи й заплющила змучені очі. Щасливець умостився поруч, притиснувшись до неї, щоб зігрітися й заспокоїтися. «Мені ще не варто засинати, — подумав він. — Чатуватиму далі… так…»

Прокинувся Щасливець раптово. Усе його тіло тремтіло, а серце калатало так, що ледь не вистрибувало з грудей.

Він проспав усе несонце. Йому снилося віддалене гарчання Великого Гаркуна, ниття й верещання шумокліток і нескінченні ряди довголапих, що тікають. Проте зараз навколо не було й сліду інших живих істот. Місто видавалося геть спорожнілим.

Солодуня ще спала під кущем терену. Її лискучі боки плавно підіймалися й опускалися з кожним подихом. Цей глибокий Солодунин сон був таким безтурботним і заспокійливим. Однак тепер Щасливець не потребував приємного тепла її сплячого тіла; зараз йому треба, аби вона прокинулася й пильнувала разом із ним. Пес тицьнув носом у довгу Солодунину морду й узявся облизувати їй вуха, аж поки вона не відповіла йому задоволеним гарчанням. Прудкобігунка звелася на ноги, обнюхуючи й облизуючи його у відповідь.

— Як твоя лапа, Щасливцю?

Її слова миттєво повернули пекучий біль. Згадавши про рану, він обнюхав подушечку передньої лапи. Шарпкий червоний слід пульсував та ятрив. Щасливець обережно лизнув його. Рана закрилася зовсім нещодавно, і він не хотів, аби вона знову почала кровити.

— Здається, вже краще, — у його голосі було більше надії, аніж у його серці; а коли вони вдвох вилізли з-під густого гілля, Щасливець геть занепав духом.

Перед ними простяглася розбита дорога — геть здиблена й перерізана тріщинами. Із розколотої землі стирчала довга труба, з якої бив струмінь води, утворюючи в повітрі яскраві різнокольорові смуги. Хаос був скрізь, куди не глянь. І проміння Собаки-Сонця, яке піднімалося над покорченими міськими вулицями, виблискувало на покрученому залізі. Там, де колись розлягалися сади, блищала величезна пляма води, а домівки довголапих, які завжди здавалися такими високими й міцними, тепер були зім’яті, ніби їх потовк гігантський довголап’ячий кулак.

— Це справді Великий Гаркун, — з острахом і благоговінням мовила Солодуня. — Ти тільки поглянь!

Щасливець здригнувся.

— Ти мала рацію щодо довголапих. Тут їх були незчисленні зграї. А тепер я не бачу жодного. — Він нашорошив вуха та скуштував повітря: лише пил і застарілий сморід. Свіжих запахів немає. — Навіть шумоклітки не рухаються.

Щасливець подивився на одну таку шумоклітку, що лежала неподалік: вона перекинулась на спину, а її морду до половини засипало уламками зруйнованої стіни. Крізь її металеві боки пробивалося світло, однак вона не ревіла й не гримала — здавалася мертвою.

Солодуня виглядала спантеличеною:

— Ніколи не розуміла, нащо вони їм. Як ти їх назвав?

Щасливець здивовано глянув на неї. Невже вона справді не знає, що таке шумоклітки?

— Шумоклітки… Ну, довголапі використовують їх, щоб пересуватися. Вони не можуть бігати так швидко, як ми.

Йому не вірилося, що Солодуня не знає таких простих речей про довголапих. Він завагався: чи варто залишатися разом із нею? Солодунина наївність навряд чи допоможе в боротьбі за виживання.

Щасливець знову занюшив повітря. Новий запах міста не подобався йому. Він відчував нудотливі подуви смерті та небезпеки. «Тут більше не пахне місцем, де собака може почуватися, як удома», — подумав він.

Пес підбіг до тріщини в землі, з якої струменіла вода. У западину набралося справжнє озерце, масна поверхня якого переливалася яскравими барвами. Вода мала якийсь химерний запах, який Щасливцеві був огидний, одначе його надто вже палила спрага, аби тим перейматися. Тож він заходився пожадливо хлебтати воду, силкуючись не зважати на гидотний присмак. Поряд із собою на воді він побачив відображення Солодуні, яка теж втамовувала спрагу.

Вона першою підняла мокру морду, облизуючи гострі вуса.

— Тут якось надто тихо, — пробурмотіла вона. — Нам треба мерщій забиратися з цього довголап’ячого містечка. — Солодунина шерсть настовбурчилася. — Тікаймо до пагорбів. Знайдемо дику місцину.

— Тут так само безпечно, як і будь-де, — відказав Щасливець. — Ми можемо скористатися довголап’ячими будинками і, певно, знайдемо там харчі. І повір мені, тут є безліч місць, де можна сховатися.

— Безліч місць, де можуть сховатися інші, — заперечила вона. — Мені таке не до вподоби.

— Чого тобі боятися? — Її струнка й граційна статура та довгі ноги, здавалося, були створені для того, щоб нестися крізь високу траву. — Упевнений, ти бігаєш швидше за всіх!

— Не там, де на кожному кроці тупики й закапелки. Не в місті, — вона роззирнулася навколо, — де самі закутки. Мені потрібен простір для бігу. Тільки тоді я здатна набрати швидкість.

Щасливець теж обвів поглядом місцину. Солодуня мала рацію: звідусіль їх оточували напівзруйновані будівлі. Хтозна, може, її занепокоєння виправдане?

— Гаразд, пропоную принаймні рухатися. Хто-небудь із довголапих може досі бути неподалік, незалежно від того бачимо ми його чи ні. І мені зовсім не хочеться знову потрапити до Пастки.

— Мені так само, — погодилася Солодуня, копилячи губу, з-під якої видніли міцні білі зуби. — Треба пошукати інших собак. Нам потрібна хороша, сильна зграя!

Щасливець підозріло наморщив морду. Він аж ніяк не був зграйником — зграйним собакою. І ніколи не розумів, що привабливого у спільному житті з величезним натовпом псів, де всі залежать один від одного та ще й мусять коритися альфі. Йому не потрібна була нічия допомога, і ще менше він хотів, аби хтось потребував її від нього. Від однієї лише думки, що йому, можливо, доведеться покластися на іншого собаку, Щасливця проймав дрож.

«Авжеж, у Солодуні геть інша думка», — зітхнув він. Її аж розпирало від захоплення, і вона натхненно правила своєї:

— Ти б полюбив мою зграю! Ми разом бігали, полювали, ловили зайців і ганяли щурів… — Вона раптом замовкла й зажурено поглянула на околиці зруйнованого міста. — А тоді прийшли довголапі й усе зіпсували.

Почувши тугу в її голосі, Щасливець не міг не запитати:

— Що сталося?

Солодуня обтрусилася:

— Вони оточили нас. Їх було дуже багато, і всі вкриті однаковим коричневим хутром! І тільки наше правило — триматися разом — дозволило їм загнати нас у пастку. Але, — і вона люто загарчала, — ми б не кинули напризволяще жодного пса! Це закон зграї. Ми тримаємося разом у світлі часи і… в темні… — Солодуня замовкла, відвівши погляд і тихенько заскавуліла.

— Твоя зграя була з тобою в Пастці? — співчутливо пробурмотів Щасливець.

— Так… — вона заклякла на місці. — Зажди, Щасливцю… Ми повинні повернутися туди!

І Солодуня розвернулася, щоб рушити назад, але Щасливець стрімголов кинувся їй напереріз і заступив шлях:

— Ні, Солодуню!

— Ми повинні! — Щасливець метнувся вбік, аби не дати їй прослизнути повз нього. — Вони — моя зграя. Я не можу піти, не довідавшись, що з ними сталося! Якщо бодай хтось із них досі…

— Ні, Солодуню! — гиркнув Щасливець. — Ти бачила, що сталося з тим місцем!

— Але ми могли чогось не побачити…

— Солодуню, — він намагався говорити якнайспокійніше й ніжно лизнув їй ніс. — Там усе зруйновано. Вони всі мертві, їх забрала Собака-Земля. А нам небезпечно тут стирчати — довголапі можуть повернутися…

Здається, це її переконало. Солодуня розвернулася, ще раз поглянула через плече, а тоді, глибоко зітхнувши, рушила вперед.

Щасливець намагався не видати свого полегшення. Він ішов поруч, майже впритул до неї, і їхні боки торкалися з кожним наступним кроком.

— А в тебе були друзі в Пастці? — спитала Солодуня.

— У мене? — з удаваною легкістю перепитав Щасливець, сподіваючись її підбадьорити. — Ні, дякую. Я пес-самітник.

Солодуня зміряла його здивованим поглядом:

— Так не буває. Кожному собаці потрібна зграя.

— Тільки не мені. Мені подобається бути одинаком. Тобто, я розумію, що для деяких собак зграя — найліпший варіант, — поспіхом додав він, аби не образити її почуття, — але я живу сам, відколи покинув щенячу зграю. — Він не втримався і на цих словах гордовито задер голову. — Я здатен сам подбати про себе. Не існує кращого місця для собаки, ніж місто. Я покажу тобі! Можна знайти їжу, і теплі закутки для сну, і захистки від дощу…

Але чи це досі так?

На мить він завагався й уважно оглянув зруйновані вулиці: скрізь розбиті стіни будинків, розтрощена світлокрига й покинуті шумоклітки. «Тут небезпечно, — подумав Щасливець. — Нам треба вшиватися звідси якнайшвидше».

Не те, щоб він збирався ділитися своїми страхами із Солодунею; вона вже й так була нажахана. От якби знайшлося щось, що відволіче її…

Туди!

Від захвату Щасливець голосно та дзвінко гавкнув. Вони саме завернули за ріг — і тут, просто на дорозі, він побачив дещо. Щасливець відчув запах — їжа!

Він кинувся бігти і з розгону скочив на велику металеву коробку. Йому раніше доводилося бачити, як довголапі кидали в такі коробки-тухлянки різний непотріб і надійно закривали їх. Тож Щасливець ще жодного разу не мав змоги поласувати недоїдками звідти. Але тепер вона перекинулась, а її напівзогнилий вміст розсипався по землі. Чорні ворони стрибали та юрмилися навколо. Щасливець підняв голову й гавкнув на повний голос. Наполохані птахи, обурено каркаючи, розлетілися.

— Мерщій! — крикнув він, стрибнувши на смердючу купу. Солодуня радісно скочила слідом.

Коли Щасливець винюхував собі щось у кагаті недоїдків, знову почулося приглушене пурхання — ворони поверталися. Пес підстрибнув, намагаючись схопити щелепами одного із птахів, — але той злетів, швидко й сильно б’ючи крилами. Щасливець устиг рикнути навздогін вороні, але, приземлюючись після стрибка, послизнувся на багні. Тієї ж миті рана вибухнула болем, наче ікла найлютішого хорта прорізали його лапу знизу доверху. Пес не зміг стримати розпачливого стогону.

Тоді вже Солодуня почала носитися, як несамовита, намагаючись розігнати ворон, а Щасливець сів зализувати рану, аби втамувати біль. Він пожадливо вдихав повітря, насолоджуючись запахами, якими парували розкидані по землі купи їжі. Вдоволення потроху поверталося до нього й відволікало від болю.

Поки пси обнюхували відвойовані у ворон наїдки, відчуття повного щастя не залишало їх. Солодуня витягла курячі кістки з картонного відерця, а Щасливець знайшов шмат хліба. Однак їхня здобич була скромною порівняно з тим апетитом, який вони собі нагуляли.

— Нам доведеться голодувати в цьому місті, — застогнала Солодуня, облизуючи порожнє відерце, яке ще мить тому було повне. Прудкобігунка притиснула його до землі лапою й запхала всередину носа.

— Обіцяю тобі, що ні. Тут іще не все вишкребли з тухлянок. — Щасливцеві пригадалося місце, яке він завжди відвідував. Пес ніжно тицьнув носом Солодуню в бік: — Я поведу тебе туди, де ми харчуватимемося, наче повідкові собаки.

Солодуня недовірливо підняла вуха:

— Справді?

— Справді. Те місце змусить тебе змінити думку про місто.

Щасливець упевнено попрямував уздовж дороги, а його рот наповнився слиною від самої думки про можливість чимось підживитися. Солодуня бігла поруч. Дивно, але він почувався щасливим в її товаристві. І йому подобалося те відчуття, коли він допомагав їй. До цього часу зазвичай він насолоджувався своєю самотністю, але… тепер він був не сам.

Хтозна, може, Великий Гаркун змінив не лише місто?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Вони йшли порожніми вулицями, і Солодуня міцно притискалася до Щасливцевого боку. Він очікував побачити інших собак і, безперечно, — довголапих. Проте місто було спорожнілим і якимось аж занадто тихим. Принаймні вони вчули кілька собачих запахів, і це давало надію. Щасливець спинився, щоб обнюхати перевернуте довголапське сидіння, помічене лютопсом.

— Навряд чи вони далеко, — перервала його думки Солодуня. Вона теж нахилилася понюхати й нашорошила вуха. — Це дуже чітке повідомлення. І тут таки є інші собаки! Ти їх відчуваєш?

Шерсть на Щасливцевій спині наїжачилася від обурення: «Чому Солодуні так важливо знайти зграю? Чи їй недостатньо його товариства?»

— Схоже, що ці собаки вже давно пішли звідси, — мовив він, озираючись. — Ми не наздоженемо їх.

Солодуня підняла ніс, принюхуючись:

— А я відчуваю, що вони близько.

— Тут такий міцний дух тільки тому, що це була їхня територія. Вони позначали її знову й знову. Кажу тобі, Солодуню, вони вже далеко звідси. Я здатен відчути їхній запах на значній відстані.

— Справді? — у голосі Солодуні знову зазвучав сумнів. — Але я зможу наздогнати їх. Я можу наздогнати будь-що.

«Чого я її втримую? — дивувався собі Щасливець. — Якщо Солодуні так свербить знайти зграю, треба просто сказати їй: біжи так швидко, як тобі заманеться».

Замість цього, він мимоволі застережливо загарчав:

— Ні, Солодуню, не можеш. Точніше, я маю на увазі, тобі не варто цього робити, — швидко додав Щасливець, помітивши, як вона наїжачується. — Ти не знаєш міста і заблукаєш.

Солодуня сумно покрутила носом, винюхуючи повітря, а тоді розпачливо гавкнула:

— Чому все так, Щасливцю? Мені було так добре. Я мала чудову зграю. І моя зграя була щасливою й вільною і не завдавала жодної шкоди довголапим. Якби ж вони тільки дали нам спокій! Якби ж вони тільки не запроторили нас до тієї дурної Пастки…

І вона приречено заклякла на місці. Щасливець сів поруч, сподіваючись, що знайде правильні слова. Утім він не звик дбати про когось. А зараз він і так відчував у серці біль, без якого запросто обійшовся б.

Щасливець уже розкрив рота, аби сказати Солодуні бодай щось, але застиг, вражено спостерігаючи, як зграя скажених істот із вереском вивалює на вулицю просто перед ними.

Пес відчув, як хутро на зашийку наїжачилося, а спина заціпеніла. Спершу він вирішив, що войовничі зубасті клубки хутра — то гострокігті, але потім зрозумів, що вони інші — геть інші. Круглі тіла й пухнасті хвости, і вони не шипіли. Це точно не собаки і не гігантські щури. Щасливець попереджувально загавкав, але жодна з тварин не відреагувала: вони були надто заклопотані, сперечаючись через кістяк, настільки обгризений, що вже неможливо зрозуміти, якій істоті він належав раніше.

Поруч із ним стояла насторожена Солодуня й дивилася на звірів. А тоді повернулася й тицьнула носом його в шию:

— Не переймайся; вони нам не зашкодять.

— Ти впевнена? — спитав Щасливець. Він роздивився морду однієї з тварин: якась зловісна чорна маска, а рот ощирений щільно посадженими маленькими жахливими зубами.

— Це єноти, — відповіла Солодуня. — Усе буде гаразд, якщо ми дамо їм дорогу. Не звертай на них уваги — і вони не відчуватимуть загрози. Певна, що вони такі ж голодні, як і ми.

Щасливець рушив вулицею слідом за подругою. Відходячи, Солодуня кинула на єнотів злий, сторожкий погляд. Щасливець зробив так само, нервово здригнувшись.

«Ми не єдині тут шукаємо, чим би наповнити шлунки», — усвідомив він. Серед цих руїн, що лежали на здибленій землі, можливість просто підібрати щось їстівне зникла. Тепер ішлося про виживання.

Він побіг швидше, радіючи нагоді забратися якомога далі від єнотів.

За кілька вулиць Щасливець відчув знайомий запах і радісно гавкнув. Це був той самий провулок, який він шукав! Пес пробіг трохи вперед, а тоді всівся й почухав задньою лапою за вухом, насолоджуючись передчуттям того, як зрадіє Солодуня. Аромат їжі посилювався. Принаймні в цьому місці він міг гарантувати їй поживу.

— Ходімо! — гавкнув Щасливець. — Обіцяю, ти не пошкодуєш.

Вона наблизилася до нього та здивовано нахилила голову набік, як курка.

— Що це за місце?

Щасливець кивнув на вітрини зі світлокриги. Скрізь були довгі труби. Зазвичай вони видихали в повітря пару з ароматом курятини — але не сьогодні. Однак, безперечно, це було гарне місце. Схвильований, Щасливець зробив кілька кіл, швидко махаючи хвостом.

— Це Харчевня. Місце, де довголапі дають харчі іншим довголапим!

— Але ми не довголапі, — зауважила Солодуня. — Хто дасть харчі нам?

— Просто дивись. — Щасливець грайливо стрибнув уперед, оминувши перекинуті тухлянки й невеликі купки сміття. Він намагався не думати про те, що все навколо вщент зруйноване, чи про те, що досі вони так і не зустріли на вулиці жодного довголапого.

— Ми вчинимо так, як робив Старий Мисливець. Він знавець!

— Старий Мисливець? — зраділа Солодуня. — Він із твоєї зграї?

— Я вже казав тобі: у мене немає зграї. Старий Мисливець мені просто друг. Знаєш, навіть пси-самітники можуть знайти собі спільника для полювання! Дивись сюди. Повторюй за мною…

Це був дуже легкий спосіб здобути їжу, який не вимагав жодних зусиль. І Щасливець тішився, що здатен чогось навчити Солодуню. Він усівся на задні лапи, нахилив голову й висолопив язика.

Солодуня повільно походжала навколо, вивчаючи його позу.

— Нічого не розумію, — заскавучала вона, піднявши голову.

— Просто довірся мені, — дзявкнув у відповідь Щасливець.

Солодуня знову заскавучала, а тоді розвернулася й усілася поруч із ним, силкуючись скопіювати його позу.

— Отак! — гавкнув Щасливець. — А тепер настовбурч одне вухо трохи вище. Приблизно ось так, бачиш? І зроби привітну морду — голодний погляд, але з надією! Усе! У тебе вийшло!

Щасливець замахав хвостом, ніжно тицьнувши подругу мордою. А потім він перевів очікувальний погляд на вхідні двері Харчевні. Довголапий невдовзі їх відчинить.

Час спливав…

Щасливців хвіст вимахував усе повільніше, аж поки не опустився в пилюку.

Вхідні двері залишалися зачиненими. Тоді пес підвівся на задні лапи й пошкріб їх. Жодної відповіді. Він видав несміливий, сповнений поваги гавкіт.

— І скільки нам іще так сидіти? Це якось трохи… жалюгідно, — мовила Солодуня. Вона облизалася, а потім знову висолопила язика.

— Не розумію… — Щасливець засоромлено опустив хвіст. Де його приятель-довголапий? Він точно не тікав би від Великого Гаркуна. Пес знову пошкріб двері, але відповіді не було.

Солодуня підняла ніс:

— Не думаю, що це працює.

— Довголапі, певно, зайняті, ото й по всьому, — пробелькотів Щасливець. — Для них це важливе місце. Вони б отак просто його не залишили. — Він намагався не зважати на те, яким високим і стурбованим став його голос. Пес прошмигнув повз сміттєві баки та порожні коробки й попрямував до бічних дверей. Ставши на задні лапи, він сперся передніми на дерев’яну поверхню дверей і відчув, як ті, заскрипівши, подалися вперед.

— Поглянь! Харчевня зруйнована. — Щасливець потягнув зубами обвислу петлю. — Ось чому довголапі зайняті. Мерщій, Солодуню!

Аромати, які пашіли із Харчевні, вочевидь, були настільки принадними, що змусили Солодуню забути про сумніви. Вона допомогла Щасливцеві штовхати носом, тягнути та щосили торсати зламані двері, аж поки ті зі скрипом не розчинилися. Щасливець прослизнув попереду неї, а його хвіст затремтів у передчутті смачної їжі.

Він зупинився й роззирнувся довкола. Це було дивне місце, яке він бачив уперше. Ряди велетенських металевих коробок. Якісь зміїсті блискучі дроти, що скидалися на довгих червів. Щасливець знав, що саме в них зазвичай дзижчала невидима енергія довголапих. Але зараз дзижчання не було. Із потрощеного даху крапала вода, а стіни прорізали широкі тріщини. На великих сталевих коробках неясно відбивалися постаті — його й Солодуні. Побачивши їхні викривлені морди, Щасливець здригнувся. Запах їжі став відчутнішим, проте відгонив старим, і пса кольнув сумнів.

— Мені це не подобається, — мовила Солодуня стиха.

Щасливець хлипнув погоджуючись:

— Зазвичай тут усе зовсім інакше. Без паніки. Просто невеличкий розгардіяш через Великого Гаркуна.

Пес невпевнено пробирався крізь уламки та безлад.

Солодуня глянула на нього із сумнівом.

— Не дивись так на мене, — мовив він. — Ходімо!

Вона високо піднімала стрункі ноги, перестрибуючи через розкидані скрізь шматки білого каменю.

Ще одні двері, але їх відчинити було легко — навіть занадто легко, бо вони підступно гойдалися з боку в бік, мало не вдаривши чутливий Солодунин ніс і змусивши її відскочити. Коли двері зупинилися, Щасливець знову занюшив повітря.

Тут розгром був ще гірший, ніж у кімнаті з металевими коробками: усюди валялися довголапські речі, розбиті сидіння, нагромаджені одне на одне, і все вкривав товстий шар пилу з розтрощених стін. Щасливець відчув, як наїжачилася його шерсть.

Він різко спинився й ощирився.

«Що це за запах? Я знаю його, але…» Він не міг стримати переляканого гарчання. Щось ворухнулося в кутку.

Низько пригнувшись, Щасливець зробив декілька обережних кроків. Міцний запах забивав йому ніс. Він стрибнув уперед і приземлився на уламки, що впали згори. Під ними хтось був!

Біла пилюка здійнялася в повітря й закружляла; Щасливець почув стогін і ледь чутні довголапські слова. Він розпізнав тільки одне: «Щасливець…»

Слабкий, але знайомий голос. Скимлячи, пес учепився зубами в одну з великих розбитих балок і, допомагаючи лапами, потягнув її на себе. Його тіло затремтіло від натуги, і він відчув, як зуби майже виламуються зі щелепи. Це погано! Він розціпив зуби й упав назад, важко віддихуючись. Довголапий лежав нерухомо під балкою, на його обличчі видніла цівка засохлої крові.

Щасливець підсунувся ближче, не зважаючи на голос інстинкту, який підказував тікати звідси якнайшвидше.

Пес відчував, як позаду тривожно тупцює Солодуня. Він дотягнувся головою до тіла довголапого. Одна його рука лежала на щебені й була неприродно вивернута. Обличчя — бліде, мов сніг, а губи — жахливого синього кольору. Та коли його очі зустрілися з очима Щасливця, ті губи розтяглися в усмішку.

Він живий! Щасливець лизнув йому носа й щоки, ніжно стерши шар пилу. Якби лишень він міг отак вилизати всього довголапого, той виглядав би значно краще — став таким самим, як у давні часи. Але щойно пес зробив крок назад, він побачив, що під шаром пилу шкіра довголапого була сірого кольору, а його тихе переривисте дихання схоже на ледь чутний шепіт, від якого навіть шерстинки на морді Щасливця не ворушилися.

Довголапий широко розплющив очі та, стогнучи від болю, підняв тремтячу руку, щоб погладити собаку по голові. Пес тицьнув у неї носом і знову облизав, але рука впала на підлогу, а очі заплющилися.

— Прокидайся, довголапий, — тихо скиглив Щасливець, облизуючи холодне, бліде обличчя. — Прокидайся…

Щасливець чекав. Однак холодні губи залишалися нерухомими.

Дихання зникло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Зойк відчаю прорізав тишу. Поспіхом відвернувшись від мертвого довголапого, Щасливець глянув на Солодуню. Кожна шерстинка на її тілі, здавалося, тремтіла від страху. На заціпенілих лапах вона почала задкувати, міцно затиснувши хвіст між ногами.

— Не хочу я твого міста! — заскімлила прудкобігунка. — Тут скрізь тільки смерть і небезпека. Я цього не витримую!

Вона безпорадно завила, а тоді різко стрибнула вперед і прожогом вискочила крізь двері, змусивши стулку кілька разів сильно гойднутися у зворотний бік. Щасливець помчав слідом, хоч і добре розумів, що в нього немає жодних шансів наздогнати прудкобігунку.

Проте Солодунина здатність швидко бігати мало допомогла їй між тісних закутків сталевої кімнати. Затиснута зусібіч, вона відчайдушно стрибала від одного викривленого свого відображення до іншого, б’ючись об металеві коробки та ковзаючи на слизькій підлозі. Коли Солодуня з переляку вгатилася в стіну, Щасливець кинувся вперед і притиснув її до підлоги.

Вона билася під ним, як несамовита, але Щасливець міцно тримав лапами її спітнілі боки й дивився прямо у вічі.

— Заспокойся! Ти себе пораниш.

— Я не можу тут залишатися!..

Коли Солодунин гавкіт перейшов у перелякане верещання, Щасливець зважився навалитися на неї всією своєю вагою.

— Нема чого боятися, Солодуню. Довголапий просто мертвий, — він вимовив те, що вона й так уже знала. — Це природний запах: дух життєвої сили довголапого. Те ж саме відбувається, коли вмираємо ми: життєва сила залишає наше тіло й стає частиною всесвіту.

Щасливець був навчений цього ще зі щенячого віку: такий уже закон життя та смерті. Коли пес зустрічає свій кінець, його тіло дістається Собаці-Землі, а дух злітає в небо, щоб долучитися до пахощів повітря, змішатися з ними — і стати частиною всесвіту. Щасливець був упевнений: саме це зараз і відбувалося з довголапим.

Переривисте Солодунине дихання заспокоїлося, і боки вже не тремтіли. Хоча Щасливець досі бачив страх у її великих очах, він обережно відпустив Солодуню, і вона звелася на ноги.

— Я все розумію, — зітхнула прудкобігунка. — Утім я не хочу бути поруч із духами довголапих. Я хочу знайти якомога більше інших собак. Ми повинні відшукати тих, що вціліли. Тож забираймося звідси просто зараз!

— Але немає від чого тікати — тут уже ніщо не завдасть нам шкоди, Солодуню. Харчевня привалила довголапого, бо прийшов Великий Гаркун. Ось і все… — Щасливцю так важливо, аби вона довіряла йому. О, якби ж він зумів переконати її, тоді, можливо, повірив би в це й сам.

— Де поділися інші довголапі? — гаркнула Солодуня, струснувши головою. — Вони або втекли, або померли, Щасливцю! Я йду з міста й шукатиму зграю. Тобі б теж не завадило!

Щасливець розкрив рота, аби щось відповісти, але всі слова застрягли в горлі. Він міг лише сумно дивитися на неї. Солодуня повернулася, щоб рушити, а тоді завмерла з піднятою лапою, хоча її м’язи напружилися, готові до бігу. Вона пильно подивилася на Щасливця й, облизнувшись, спитала:

— Ти зі мною?

Пес вагався. Ідея знайти зграю була йому геть не до вподоби, однак — із певних причин — він не хотів залишати Солодуню. Йому подобалося бути поруч із нею. Уперше в житті він відчув, що його лякає перспектива опинитися на самоті. А Солодуня чекала на нього: вуха підняті, в очах — надія…

Щасливець обтрусився. Усе життя він провів на цих вулицях. Він самітник, і завжди ним був.

— Я не можу.

— Але не можна тут залишатися! — завила Солодуня.

— Я вже казав: я не зграйник. І ніколи ним не буду.

Вона розчаровано гавкнула:

— Собаки не створені для життя наодинці!

Щасливець підвів на неї сумний погляд:

— Я створений.

Солодуня зітхнула й підійшла до нього. Вона ніжно лизнула його морду. Щасливець торкнувся її носом у відповідь, ледь стримуючи сумне скавучання, яке наростало десь глибоко всередині.

— Я сумуватиму за тобою, — сказала вона тихо. А тоді повернулася, щоб повзком пробратися крізь двері.

Щасливець зробив кілька кроків уперед:

— Тобі не обов’язково…

Але, махнувши хвостом наостанок, Солодуня вже зникла. Пес усвідомив, що він просто втупився в порожнечу.

На якийсь час він наче закляк. Він не мав бажання нікуди йти. Пес улігся на живіт і, поклавши голову на передні лапи, дослухався до постукування Солодуниних кігтів по бруківці, яке стихало серед зруйнованих вулиць. А коли кроки геть стихли, він все одно продовжував відчувати її запах. О, якби цей запах зник і забрав із собою жахливий гострий щем самотності.

Пес заплющив очі та спробував зосередитися на чомусь іншому.

Наприклад, на голоді.

Здавалося, ніби гострі ікла вгризалися в шлунок і жували його зсередини. Щасливець відчув деяке полегшення від нападу фізичного болю, бо це принаймні відволікло його від думок про Солодуню. «Ось чому я не підпускаю близько до себе інших собак», — подумав він.

Повернувшись до кімнати, де лежав мертвий довголапий, Щасливець обнюхав й обнишпорив кожен закуток, злизуючи знайдені крихти та жир. Від деяких потрощених речей, що валялися на підлозі, й досі вчувався запах їжі. Він облизав і їх, намагаючись не порізати язика. А тоді застрибнув на поламаний стіл, на якому знайшов недоїдки. Але їх було так мало… Смак їжі лише змусив живіт бурчати ще сильніше.

Щасливець не підходив до довголапого й намагався не дивитися в той бік.

«Я тепер сам по собі. Так і має бути».

Він був упевнений, що в сталевій кімнаті точно є їжа — у металевих коробках уздовж стін. Пес пошкріб їх, але так і не зміг відчинити. Стогнучи від голоду, він шарпнув металеві двері. Нічого не вийшло. Він уперся в них тілом. Марно. З цього не було жодної користі. Треба вирушати на пошуки їжі деінде.

«Принаймні знову прогуляюся на свіжому повітрі, — міркував він, — вільно й нікуди не кваплячись, так, як я звик». Йому вдавалося без проблем дбати про себе донині — вдасться і тепер.

Щасливець повернувся назад у провулок, який тепер здавався зовсім порожнім. Пес упіймав себе на тому, що мчить на повній швидкості, перестрибуючи через уламки каменю, аж поки не опинився на відкритому просторі. Авжеж, тут він знайде щось для себе. На цьому місці завжди панувала метушня, було безліч довголапих і їхніх шумокліток.

Тут і досі стояло багацько шумокліток, проте жодна з них не рухалася, і на очі досі не потрапив жоден довголапий, приязний чи ні. Кілька шумокліток перевернулися набік, а одна з них, велетенська й довга, розбила свою тупу морду об стіну будівлі, залишивши навкруги мерехтливі друзки світлокриги. Обережно пробираючись між гострих уламків, Щасливець відчував, що його шерсть стає дибом. У повітрі він знову вловив запах довголапого, і аж ніяк не заспокійливий. Це був той самий дух, який огорнув Харчевню, коли її власник помер. А ще довкола стояла гнітюча тиша, яку порушувало лише безперервне крапання та дзюрчання води. Собака-Сонце, який досі стояв високо в небі, відкидав довгі тіні від будівель, що вистояли після Великого Гаркуна. Щоразу, проходячи через темну тіняву пляму, пес тремтів і поспішав знову на світло. Він не зупинявся, сонячні клаптики неухильно меншали, тіні довшали, а спазми в животі, від голоду ставали все гострішими.

«Можливо, варто було піти з Солодунею…»

Ні. Це безглуздо. Він знову — самітник, і це чудово.

Щасливець розвернувся та рішуче подався вулицею вниз. Це його місто! Тут він завжди знайде харчі й прихисток. Нехай йому, в пошуках залишків їжі, доведеться порпатися в тухлянках біля Харчевні чи в перекинутому на дорозі смерднику — там завжди буде щось, чого не знайшли ворони й щури. Він упевнений у собі та незалежний Щасливець!

І він не збирається помирати з голоду.

Пес зупинився, щоб зорієнтуватися. Цей провулок був не настільки зруйнований Великим Гаркуном, як інші місця, утім просто посередині пролягла глибочезна тріщина, в яку потрапили дві тухлянки. На Щасливця міг чекати справжній бенкет, якщо він добре в них попорпається. Він підійшов до найближчої — і завмер, відчуваючи, як нагороїжилася в нього шерсть. Запах був гострий і міцний; пес добре знав його.

Ворог!

Щасливець вишкірився й занюшив повітря, щоб точно визначити, де він. Угорі над ним було видно ряд тоненьких сходинок, що підіймалися по стіні, і він, підкорившись інстинкту, потягнувся туди носом, втупив очі, нашорошив вуха. Саме в таких місцях зазвичай скрадалися його вороги, готові встромити гострі пазурі йому під шкіру.

Саме там він і був зараз: смугаста наїжачена шерсть, гострі зіщулені вуха, блискучі ікла. Загрозливе гарчання перейшло в зловісне шипіння, коли ворог присів і напружив кожен м’яз для атаки.

Гострокігтий!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Зелено-жовті очі пильно вдивлялися в Щасливця. Хутро в нього на холці стало сторч, але він силкувався вгамувати занепокоєння, яке клубком скрутилося в животі. Щасливець добре знав, що гострокігтий може відчути його страх і помітити будь-які сумніви. Тому, не вагаючись, він вишкірився, підняв голову та загавкав так грізно, як лише міг.

«Я також небезпечний, гострокігтю…»

Ворог звівся на рівні лапи й так настовбурчив шерсть на вигнутому дугою тілі, що, здавалося, збільшився вдвічі. Готовий до атаки, він підняв лапу й випустив пазурі. Щасливець наказав собі не відводити погляду й, пильно подивившись на супротивника, загарчав іще загрозливіше.

Рявкання та шипіння тварини стали лютішими, і пес відчув, як слина гострокігтього бризнула йому на ніс. Ворог зістрибнув із хитких сходів, але Щасливець змусив себе стояти на місці. Гострокігтий бездоганно м’яко приземлився на перекинуту шумоклітку та спрямував на Щасливця погляд, сповнений смертельної ненависті.

І раптом шумоклітка прокинулася.

Різкий лемент розрізав повітря, а потім шумоклітка заволала й заголосила, блимаючи своїми помаранчевими й білими очима. Пес і гострокігтий мовчки заклякли на місці. Зненацька вони одночасно чкурнули врозтіч.

Паніка додавала Щасливцю швидкості, змусивши забути про поранену лапу, і водночас забивала йому дихання. Він зрозумів, що й досі гавкає, але через оглушливий вереск шумоклітки не чув власного голосу. Завернувши за ріг, пес щодуху помчав якнайдалі від шумокліток та високих будівель.

Несподівано на його шляху виник інший гострокігтий. Чорний, як темрява, і незворушний, мов дерево.

Щасливець не сповільнив хід. Гострокігтий прищулив вуха й загарчав, широко роззявивши рота. Пес кинувся вбік, оббіг навколо нього й теж загарчав, наїжачивши шерсть. Цю бійку він мусив виграти — і швидко. Він підстрибнув і приземлився прямісінько на свого ворога. Майже одразу ж Щасливець втратив рівновагу й покотився разом із гострокігтим, який кричав з переляку. Ворожий пазур розсік повітря й блискавично шарпнув Щасливцеве плече.

Звівшись на ноги, пес побачив, як чорний гострокігтий мчить сусіднім провулком. Ворог, вочевидь, вирішив, що дати драла куди краще, ніж дати прочухана — Щасливцева атака спрацювала, хай і незграбно. Стоячи на тремтячих ногах, пес важко відхекувався, кліпав очима й дослухався до тиші: шумоклітка нарешті припинила верещати.

Що ж, звісно, вона заткнулася. Вони так завжди роблять…

Коли Щасливець урешті-решт заспокоївся, він відчув, якого удару завдано його гордості. Він — самітник, вуличний пес, міський собака — злякався вереску шумоклітки! Єдине, що його втішало: Старий Мисливець цього не бачив! Щасливець обтрусився й швидко відігнав похмурі думки. Рефлекс справжнього самітника! За мить почуття гордості витіснило легкий сором. Він досі міцно тримається на ногах, розумний і по-вуличному мудрий, як завжди. Жодному Гаркуну, великому чи малому, цього в нього не відібрати.

Щасливець відчув, що м’язи вже не тремтять, і неквапом потрусив уперед. Здавалося, дорога веде його геть від колись переповненого довголапими центру, і це було добре. Він сам так вирішив, сам зробив вибір: у цьому — одна з найбільших переваг самітників.

Прямуючи до передмістя, де жила більшість довголапих, Щасливець із цікавістю роззирався: тут усе виглядало не так уже й кепсько. У цьому місці взагалі не було чого руйнувати, бо довголап’ячі будинки були не настільки високими, щоб завалитися.

Нарешті він зупинився, тоді оббіг невелике коло, став та огледівся. Це була одна з тих вулиць, де довголапі жили й спали. Зовсім не схожа на міські вулиці, на яких довголапі тулилися в нагромаджених одна на одну кам’яних клітках… Ні, тут будинки стояли в оточенні охайних маленьких квадратних садків, що аж вирували загадковими ароматами. І найбільш звабним із них був…

Щасливець роззявив рота, нашорошив вуха й жадібно занюшив повітря. Невловимий, але чіткий запах змусив його живіт очікувально забурчати. Їжа!

Він помчав на запах. М’ясо! Воно готувалося в металевому довголапському вогнесховку! Невидимий вогонь перетворював сире м’ясо на темне й надавав йому такого міцного пікантного аромату…

Змахнувши чорними крилами, з дерева злетів птах, змусивши Щасливця здригнутися від несподіванки. Слід просуватися тихіше! Не можна через голод втратити пильності. Із власного досвіду пес знав, що не кожен довголапий є дружнім, коли йдеться про їжу. Деякі з них не бажають ділитися, оберігаючи свої харчі так само, як мама-собака оберігає щенят.

Проте він не збирався здаватися. Щасливець пішов обережніше, але його хутро раз по раз піднімалося сторч від нетерплячки. Ще трішки — і він посмакує м’ясцем, відчує, як воно наповнює його шлунок, тепле й сповнене очікуваної насолоди. Тепер уже недалеко! Недалеко!

Щасливець зупинився в тіні невеликого дерева — висолопивши язика, розтягнувши рота в широкій усмішці та дедалі швидше й енергійніше метляючи хвостом по землі. Перед ним був занедбаний дерев’яний довголап’ячий будинок, навколо якого розрослися густі бур’яни і скрізь валялося сухе гілляччя. Вогнесховок ніжно шипів і парував. А біля нього був довголапий — на вигляд добре вгодований, з черевом, що аж випирало крізь його хутро.

Поруч із довголапим — також добряче відгодований — його лютопес.

Обидва дрімали в затінку: господар розлігся на рівному довгому сидінні поблизу вогнесховку, а лютопес — біля його ніг. Щасливець знав цей тип собак — за численними сутичками за харчі. Лютопес був не надто великий, але мав широкі груди, міцні щелепи й, безперечно, — запальний характер.

А втім, може, він не проти поділитися?

Щасливець вагався, гамуючи тонюсінький виск у своїй горлянці. Запах їжі такий принадний, але…

І взагалі, чому вони тут? Хіба не всі довголапі зникли, або ж померли, як його приятель із Харчевні? Чому цей довголапий не втік? Куняючи отакечки під спекотним подихом Собаки-Сонця, він наче зовсім не помітив Великого Гаркуна.

А може, цей довголапий мертвий, так само, як і його лютопес? Щасливець несміливо нюхнув повітря. Міцний аромат печеного м’яса був такий спокусливий, що міг забити запах смерті… Пес обережно рушив уперед, піднявши хвоста. Його м’язи тремтіли від нетерплячки, у роті пересохло, і він мимохіть облизнувся. Ані довголапий, ані його охоронець не ворухнулися.

Щасливець мусив спробувати. Підібравшись до вогнесховку, він краєм ока вгледів шмат засмаженого м’ясця. Відстань і кут були майже такими, як треба…

Пес кинувся вперед.

Раптом очі довголапого розплющилися, і він схопився на ноги, розмахуючи дрючком. Його крик ужалив Щасливцеві вуха. Лютопес також прокинувся і, вибухнувши шаленим залпом войовничого гавкоту, приготувався до нападу.

— АНУ ПОВЕРНИ! Це МОЄ! Хочеш помірятися зі мною силою? БИЙСЯ АБО ТІКАЙ!

Щасливцю годі було мірятися з ціпком довголапого, не кажучи вже про лютопса з його дикунською щелепою. Махнувши хвостом, він шмигонув подалі із саду: страх був сильнішим за щем голоду.

Перестрибнувши через зруйновану стіну, Щасливець помчав униз твердою дорогою. Він був певен, що лютопес, либонь, уже кинувся йому навздогін, проте не наважувався озирнутися. Якщо лютопес спіймає його, то буде непереливки. І Щасливець не зупинявся. Його лапи ковзали по нерівному ґрунту, і він кілька разів мало не перекинувся. Задихаючись, відчуваючи, як серце калатає в грудях, а страх глибоко вгризається в його лапи, Щасливець мчав уздовж дороги, яка, здавалося, ніколи не скінчиться.

Аж поки вона таки скінчилася.

Перед ним розверзлася темрява. Пес мимовільно переніс вагу тіла набік, ледь стримавши рух уперед за інерцією, і його лапи болюче сковзнули по жорсткому дорожньому покриттю. Кігті шкребли по твердому каменю, а хвіст висів над жаскою порожнечею, і — нарешті він спинився, стогнучи від жаху та болю.

Щасливець підняв голову. Він лежав на боці, над краєм широчезного чорного урвища. Пес підвівся й подивився вниз, боязко нюхаючи тріщину в дорозі. Вона була ширшою, аніж довжина його тіла, а дно ховалося в тінях, густіших за хмари.

Наїжачивши хутро, Щасливець зробив крок назад, тоді обтрусився та наважився ще раз зазирнути в провалля. Може, це Собака-Земля там, унизу, чатувала на нього так, як колись вона чатувала на Блискавця? А якщо вона зненацька вистрибне з пітьми й потягне Щасливця за собою? Йому було лячно далі дивитись у прірву. Він не розумів, як Собака-Земля дозволила Великому Гаркуну наробити такого. Можливо, вона також боялася Гаркуна…

Щасливець відчував, що тремтить усім тілом, але з глибини не було чути ані загрозливого руху, ані зловісного гарчання. Глибоко вдихнувши й відчувши, що до нього знову повернулася відвага, він почимчикував уздовж прірви.

Пес мусив обійти провалля. Він пішов спершу в один бік, а потім повернув в інший. У грудях знову почала наростати тривога. Цій тріщині не було кінця-краю: вона тяглася крізь сади, скільки він міг бачити. Навіть будинок довголапих провалився в неї, і кімнати опинилися просто неба.

Щасливець бігав то назад, то вперед, виючи від розпачу. Він боявся йти далі; там попереду росли дерева, які ховали тріщину від очей, але вони були далеко, до того ж, йому здавалося, що далі прірва ставала ще ширшою. Дуже ризиковано! Вуличні пси — надто розумні, аби зважитися на таке.

Зненацька зовсім неподалік він почув голос лютопса.

— Ти! Харчокраде! Я зараз тебе провчу! Ну ж бо вертайся і спробуй-но зробити це ще раз!

Щасливець стояв нерухомо, нашорошивши вуха в бік злющого гавкоту. Дякувати Небо-Псам, його ворог був надто балакучим: якби він заощадив собі трохи дихання, то вже давно спіймав би Щасливця. Одначе лютопес міг таки невдовзі наздогнати його…

У Щасливця не було вибору: він чкурнув назад, звідки прибіг, чуючи, як переслідувач невпинно наближається до нього. Пес мусив добре розігнатися, бо він мав лише одну спробу, аби перестрибнути цю прірву.

І йому залишалося тільки сподіватися, що його недарма так назвали.

Він знову повернувся мордою до провалля і помчав щодуху. Швидше й швидше його лапи відштовхувалися від землі. Коли перед ним розкрилася безодня, він стрибнув… Унизу під животом не було нічого, крім смерті й темряви…

Собака-Земля чатувала на мить, коли зможе проковтнути його…

Приземлення видалося важким. Щасливець перекинувся й покотився по землі, радіючи з того, що відчуває біль, який обпік його лапу й кістки. Живий!

Пес дозволив собі відлежатися, його боки важко здіймалися, але, заплющивши очі, він відчув глибоке полегшення. Присадкуватому лютопсу не до снаги перестрибнути ту велетенську тріщину в землі. Щасливець був у безпеці!

У безпеці… але голодний до смерті.

Голод знову повернувся до нього — такий самий пронизливий, як біль після довголап’ячого копняка в живіт.

Змучений і нещасний, пес поклав голову на лапи й тоненько заскиглив. Він був самотнім. Самотнім, покинутим і переляканим.

Можливо, він мав піти з Солодунею…

І що тоді? Поруч було б ще одне черево, яке треба напхати, і вони б обоє вмирали з голоду. А так він мусив дбати тільки про себе. І це йому завжди добре вдавалося.

Тремтячи, Щасливець звівся на лапи, його вуха повисли, а хвіст метлявся між ногами. Йому потрібна їжа, просто зараз. Тіні подовшали, проковтнувши останні промені сонця; скоро прийде несонце, тож Щасливець розумів, що йому слід знайти прихисток.

Пересилюючи біль, пес поволі поплентався вулицею в пошуках місця для сну. Обнюхуючи двері будівель та ями на дорозі, він не міг позбутися згадки про ту жахливу розколину в землі. Чи Солодуня також набрела на те провалля? Щасливець сподівався, що вона не потрапила в щелепи Собаки-Землі, як мало не потрапив туди він…

Пес перетнув ще три дороги, весь час накульгуючи, аж доки нарешті не побачив розбиту шумоклітку із зірваними обвислими дверцятами. Щасливцю ледь стало сили запхатися всередину, однак за свої зусилля він був винагороджений блискучим сріблястим пакунком, який пашів їжею. Сріблястий папір, з якого зроблено пакунок, мав дивний металічний смак, розірвавши його, пес побачив зачерствілий хліб з куснем старого на запах м’яса. Довголапий відкусив лише шматок від нього, не більше.

Хоч це й не було м’ясо із вогнесховку, проте Щасливець міг бодай трохи втихомирити голод. Із почуттям вдячності пес жадібно проковтнув їжу, тоді облизав папір, не переймаючись тим, що зжував навіть декілька його клаптиків.

Він підняв голову та заплющив очі, дякуючи Небо-Псам за маленьку крихту щастя. Почуваючись трохи краще, він зробив щовечірнє сноколо, а тоді згорнувся клубочком й обгорнувся хвостом.

«Благаю, Собако-Земле, нехай цього несонця Великий Гаркун мовчатиме».

Поклавши голову на передні лапи, Щасливець узявся якнайретельніше вилизувати рану, аж поки не провалився в сон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Той звук… Що то було? Великий Гаркун повернувся, аби прикінчити його?

Шум стугонів у його черепі, жалив вуха, змушував голову розколюватися від болю. Завивання й гарчання, здавалося, лунало звідусіль, але найгірше, що в цьому шумі вчувалися жахливі звуки роздирання плоті на шматки й клацання лютих щелеп.

Звуки собак та бійки. Бійки на смерть…

Невже це Борвій собак? Невже він тут? Ні, цього не може бути, не може!

Притиснувшись до землі й опустивши вуха, Щасливець заскиглив від страху та жаху. Він прийшов, щоб знищити його. Так само, як Великий Гаркун. Тікати нема куди. Щасливець мусив повернутися мордою до Борвію й боротися за своє життя.

Та щойно він звівся на ноги й повернувся до здичавілих войовничих гончаків, то побачив… нічого. Нічого, окрім ще густішої пітьми, що визирала із зловісної порожнечі, такої ж страшної, як провалля, яке йому довелося перестрибнути.

І ще звук, один-єдиний, — віддалене моторошне виття…

Він схопився зі сну. Солодуню!

Ні. Солодуні тут не було.

А то — лише сон. Борвій Собак виявився тільки сном… Якщо не зважати, наскільки реальним він здавався. Вчувався і пахнув, мов справжній. Чи це було голодне марення, чи дещо гірше — пророче видіння?

Маячня! Він не може дозволити собі думати про таке. Утомлений, знесилений і недужий, Щасливець упізнав схованку, до якої він заліз минулої ночі. Від неї тхнуло розпеченим металом, обвугленою шкірою та дивним соком, яким довголапі годують свої шумоклітки. Собака-Сонце пестив Щасливця своїм промінням, але пес сумував за теплом Солодуні, яке б зігріло йому спину. Самотність тиснула на нього, наче великий камінь. На мить йому захотілося голосно вигавкати свій відчай порожньому блакитному небу.

Щасливець не знав, де він є і куди тепер йому податися. Можливо, навіть самітнику інколи потрібен товариш у мандрах: хтось, із ким можна разом полювати, спати поруч, хто прикрив би його спину, і кого він також міг би захистити.

Ні. Він самітник, і йому це подобається.

У шумоклітці стало нестерпно спекотно, до того ж невгамований голод знову нагадав про себе. Вилазячи, Щасливець роззирнувся, а тоді несміливо вирушив на інший бік вулиці. І тієї ж миті щось чорне промайнуло над його головою, тріпочучи крилами.

Спинившись, щоб перевести подих, пес підняв очі на ворона. Він бив крилами, сидячи на обламаній металевій трубі, що звисала з даху будинку довголапих. Певно, там була вода, бо птах занурив свого чорного дзьоба в трубу і пив. А тоді підвів голову й зиркнув йому просто у вічі.

Він був такий схожий на того ворона, що злетів із дерева вчора, наче попереджаючи Щасливця, аби той був обачним. Це навіть міг бути той самий птах.

«Не будь йолопом. Усі ворони однакові на вигляд!» — лаяв себе Щасливець. Та все ж… той ворон учора з’явився потрібної миті, інакше він опинився б у пащі лютопса. Хтозна, може, птаха послали Небо-Пси, щоб попередити його. Скидалося на те, що той ворон справді дуже пильно стежить за Щасливцем. Пес поглянув на птаха, а тоді гавкнув йому на знак поваги.

Ворон повернув голову в інший бік, каркнув, поважно здійнявся з даху і неквапливо полетів геть.

Зажурений через те, що птах покинув його, і водночас задоволений, що той більше не витріщається, Щасливець знову рушив уперед. Він обирав найкоротший шлях вузенькими вуличками і, зрештою, вийшов на широкий проспект. Обабіч були розташовані великі домівки довголапих, які зараз перетворилися на купи пилу й каміння. Тут сила Великого Гаркуна проявилася найбільше — на страх будь-якому собаці.

Потрощений дах одного з довголап’ячих будинків лежав перевернутий, наче наспіх викинутий недоїдок. Два дерева похилилися одне на одне, ніби вони зійшлися у двобої. За наступним рогом він побачив ще один зруйнований довголап’ячий будинок. І тієї ж миті Щасливець позадкував, наїжачивши шерсть і затремтівши. Тут відчувався міцний запах смерті.

Спантеличений і розгублений, пес спіткнувся об яму в дорозі й боляче зачепив поранену лапу. Він одразу взявся її ретельно зализувати, аж раптом затихлим містом прокотився жаский крик, який змусив його заскавучати від шоку й, забувши про біль, мчати геть у пошуках захисту. Крик нагадував той, який здіймає шумоклітка, але цей був інакший, схожий на глибоке гарчання. Звук посилювався — і несподівано затих. Вилізши зі свого сховку поміж двох нахилених тяхлянок, Щасливець затремтів і подивився на вулицю.

Якщо це була шумоклітка, то, напевно, альфа. Він ніколи не бачив ще такої велетенської й загрозливої потвори, а її зелені металеві боки здавалися міцними й невразливими.

Двері рипнули, і з них вийшов довголапий.

Щасливець відчув, як шалено закалатало його серце. Невже Великий Гаркун змінив навіть довголапих? Бо цей не був схожий на жодного з тих, яких він бачив раніше. Істота рухалася, наче довголапий, і пахла — хоч і невиразно, — як довголапий, одначе була вкрита з ніг до голови найдивнішим хутром, які тільки бачив Щасливець: яскраво-жовтого кольору, від якого аж сльозилися очі. Морда істоти була порожньою, чорною і пласкою.

Щасливець затремтів усім тілом, і все ж таки він був майже певен, що то довголапий. І хто скаже: вороже він налаштований чи ні? Дуже давно пес зрозумів, що поведінку довголапих неможливо передбачити. Будь-який собака мусить наближатися до них обережно й не соромитися за необхідності вчасно дати драла.

Щасливець поквапом виліз зі свого сховку, затиснувши хвоста між ногами та благально позираючи на порожню, безоку морду. Довголапий не одразу копнув його, тож пес дозволив собі з надією висолопити язика й підняти вуха.

Довголапий помітив його. У закритих товстим хутром руках не було їжі, тільки дивна палиця-бібікалка, тому годі було на щось сподіватися. Довголапий пробурмотів слова своєю мовою й ворухнув руками, зробивши жест, значення якого Щасливцеві було добре відомо: «Ану забирайся геть».

Це, звісно, не надто привітно, але ж і не вороже, еге ж? Цей довголапий не намагався схопити його за шию довгою палицею, тож він точно був не з Пастки. Щасливець благально заскавчав до нього.

Йому знову було показано, щоб ішов геть. Цього разу більш рішуче.

Авжеж, це таки довголапий, бо він говорив точнісінько, як вони, проте Щасливець не міг винюхати довголап’ячого запаху під тим дивним хутром. А на безокій чорній морді неможливо було нічого прочитати. «Гадаю, це безнадійно», — подумав пес і поплентався назад у провулок. Якось усе дивно. Він не відчув нюхом ані дружнього ставлення, ані ворожості від істоти — тільки сильне нервове напруження. Довголапі зазвичай так не поводилися.

Шумоклітка знову моторошно загуркотіла. Відчувши, як дрож пробіг шкірою, Щасливець додав швидкості й попрямував до центру міста, де, як він знав, вешталося багато довголапих. Зазвичай пес намагався не потикати туди носа без вагомої причини, бо там завжди панував нестерпний галас: невпинне гарчання шумокліток і гавкання довголапих одне на одного. Однак сьогодні Щасливець чув лише завивання вітру між будівлями, крапання води, скрип та скрегіт дахів і покрученого металу.

Дорога попереду була всіяна крихітними блискучими шматочками світлокриги, і Щасливець спинився. Він не міг поранити ще й другу лапу. Замислившись, пес підвів погляд на будівлю, зруйновану Гаркуном.

Колись її було зведено з велетенських шматків світлокриги; а зараз її обличчя відкрите для вітру. Щасливець тіпнувся, коли помітив, що на нього звідти витріщаються довголапі, але одразу згадав, що вони несправжні — без запаху, без тепла, без рухів. Він обережно прослизнув між ними, обнюхуючи новенькі хутра, які теж не пахли довголапими. Деякі з несправжніх довголапих упали на бік і загубили хутро, але їм не було боляче. Вони просто дивилися на нього порожніми очима.

Щасливець обережно петляв між завмерлими довголапими, але повіки їхніх очей не ворушилися, вони не кліпали, а їхня шкіра не мала запаху. Це місце справжні довголапі між собою називали «Молл». Вони постійно то заходили, то виходили з цієї будівлі. Інколи тягли з собою харчі, однак ніколи не спинялися, щоб пригостити Щасливця бодай шматочком. І коли він намагався тишком пробратися всередину, щоб знайти Харчевню, за ним гналися довголапі, вбрані в однакове блакитне хутро. Він добре пам’ятав, як мусив ухилятися від їхніх стусанів.

Проте нині не було жодного сердитого довголапого, який би його спинив!

Щасливець принюхався. Колись тут вчувалася сила-силенна запахів: холодне повітря, що невпинно продувало кімнати; ядучі аромати, якими довголапі оббризкували себе; дивний гострий сморід чогось, що вони розмазували по підлозі довгими дерев’яними палицями з шерстю на кінці. А ще там стояли дивні пахощі щойно зроблених речей, ніби створені для того, аби довголапі витріщалися на них. Ті запахи зараз зблякли, поступившись місцем затхлому повітрю, яке просочилося ззовні. А разом із ним прийшов і дух смерті, що чигав містом, як привид. Щасливець здригнувся. Він ніколи раніше не відчував смороду такої кількості смертей в одному місці. Навіть Собака-Земля була б ображена таким міцним духом утрачених життів.

Він обтрусився, сподіваючись позбутися відчуття жаху. Проте тут він чув ще один запах — їжі!

Судячи з аромату, не надто свіжої, але Щасливець цим не переймався. Озираючись, чи ніде не видно довголапих у блакитному, він вирушив усередину. Там було куди більше розбитої світлокриги, що вкривала гладеньку блискучу підлогу, і Щасливець рухався обережно, щоб, бува, не стати на друзки. І водночас він не міг не роздивлятися спорожнілі домівки довголапих усередині велетенського Моллу. Деякі здавалися зовсім не пошкодженими; інші ж були геть обдерті. Подекуди лежали купи довголап’ячого лахміття. Щасливець завжди вмів уловити і запах довголапого, і запах собаки, однак зараз усе перебивав міцний сморід страху та відчаю. Його шерсть настовбурчилася.

«А!» — подумав він, спинившись, аби обнюхати розкидану купу торб, зроблених із чогось на кшталт старезної шкіри. Вони були блискучими і якимись несвіжими, але запах мали міцний та знайомий. У мішках і торбах, схожих на ці, довголапі носять свої речі. Можливо, там вони зберігають свої найцінніші скарби — як-от: закопані кістки! Ховають їх туди, натоптують, а пізніше витягають. А це що? Довголапі точно побували тут уже після Великого Гаркуна! І Щасливець цілком упевнений, що вони виносили звідси речі: він помітив подряпини від їхніх ніг у оболонках. Окрім шкіряних мішків та деякого хутра, нічого знайомого Щасливець не побачив. Запах їжі посилювався, тож пес пішов за ним, поглядаючи на блискучі довголапські нашийники, на шматки хутра, що висіли на пластикових гаках, на стоси паперу й коробок. Він навіть помітив маленьких несправжніх собак, так само нерухомих і неживих, як дивні на запах довголапі.

Насичений аромат їжі линув згори. Завагавшись, Щасливець поставив здорову лапу на нерівний металевий пагорб, що вів нагору. Схоже, він витримає його вагу, отже, пес зробив крок, другий. А тоді раптом усвідомив, що він надто зголоднів, аби бути обережним. Глибоко вдихнувши, Щасливець щодуху помчав уперед. Збігаючи на металевий пагорб, він відчував на поверхні невеличкі канавки, які поколювали подушечки лап, надто поранену, однак він без перешкод дістався верхівки.

І завмер.

Він чув не лише аромат їжі… Там стояв собачий дух, що також здавався знайомим: запах їдкого поту, шкіри й подиху.

Старий Мисливець!

Серце Щасливця затріпотіло. Він не міг повірити, що на нього чекає зустріч зі старим другом, бо зараз нікому іншому він не був би настільки радий. Щасливець пригнувся й прослизнув під довголапські сидіння й маленькі столики, розкидані на підлозі. Міцний аромат їжі нагадував йому про ті харчі, які їли довголапі, — пережоване м’ясо, зліплене в круглі м’ячики; диски, вкриті томатами, сиром і приправлені гострим накришеним м’ясцем. Запахи були застояними й давніми, але його паща наповнилася слиною лише від однієї думки про можливість поласувати всім цим.

Нарешті видершись з-під останньої купи довголапських сидінь, Щасливець випрямився і чхнув. У стіні були ніші, прикриті металевими завісами. В одній із них видніла діра, звідки долинав міцний запах м’яса. Щасливець сміливо б заскочив у неї, якби з-під прилавка не почулося низьке гарчання.

А проте не було чого боятися. Якщо він і мав сумніви щодо запаху, то тон гарчання остаточно його переконав.

Щасливець радісно стрибнув крізь завісу, поскімлюючи від болю в пораненій лапі:

— Старий Мисливцю!

Пес приземлився на передні лапи на якийсь прилавок і, відхекуючись, нахилив голову та роззявив рота. Хоча Старий Мисливець і друг, проте краще здаватися максимально незагрозливим.

Плеската морда Старого Мисливця скривилася, коли він намагався розгледіти, хто це до нього навідався. Він підвівся на своїх могутніх лапищах і загарчав.

А тоді плигонув, щоб схопити Щасливця за горло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Неабияк вражений нападом великого пса, Щасливець заскімлив і повалився на спину. Старий Мисливець височів над ним і страшно гарчав. Із його щелеп на Щасливцеву морду крапала слина, і тому нічого не лишалося, як покірно лежати. Він тихенько завив, і в очах Старого Мисливця несподівано з’явилася тінь упізнавання:

— Щасливець?

Відчуваючи солодку хвилю полегшення, Щасливець енергійно завихляв хвостом. Величезний кремезний пес, що стояв над ним, відступив убік, трохи розслабився та підняв вуха. Він ще раз чмихнув Щасливцеві в морду, а тоді скривив усміхнену гримасу, відхекуючись:

— Щасливець! — Старий Мисливець шумно сопнув і ласкаво лизнув йому очі, а той схопився на ноги, намагаючись не зісковзнути з прилавка. — Я тебе не впізнав. Ти смердиш, друже!

Щасливець задоволено загавкав:

— Я тут полюю.

Старий Мисливець скривився:

— Переважно в тухлянках, судячи із запаху.

— Таж більше майже нічого й не лишилося, — опустив вуха Щасливець, а тоді знову підняв: — Я такий радий тебе бачити!

І це справді було так. Не те, щоб він сумував за товариством… Якби Щасливець не натрапив на Старого Мисливця, то йому було б однаково. Але тепер, коли таки натрапив, що ж… Він почувався краще, аніж міг сподіватися.

— Я також радий. Скільки ж ми не бачилися?..

І все ж таки насторога не зникла з очей великого собаки, коли він зістрибнув униз до свого кусня м’яса на підлозі.

— Та довгенько, — відказав Щасливець. — Але я завжди готовий до зустрічі! — Він вагався, не бажаючи скидатися на жебрака перед старим незалежним псом. — Ми можемо постерегти спини один одного! І, певно, зараз я зможу відкусити кілька шматків їжі, не озираючись через плече.

Зворушеність, а ще вигляд та аромат м’яса, що лежало між лапами Старого Мисливця, — для Щасливця це було занадто, тож він присів із наміром зістрибнути на підлогу. Він майже це зробив, але старий пес завмер і ще раз загарчав.

— Без образ, Щасливцю, — пробурчав він загрозливо, — але я надто довго дбав про цей сховок. Таким не діляться, друже.

Щасливець витріщився на нього, його плечі опустилися. Хто ж тоді друг, як не той, хто здатен поділитися м’ясом? Він знову нерішуче сів:

— Але…

— Я стережу це місце відколи прийшов Великий Гаркун. Ти уявляєш, як важко я мушу гарувати, щоб утримувати його? Ти далеко не перший пес, який сюди забрів. А ще тут були лиси.

Щасливець облизнувся, його боки тремтіли. Він ледь стримував себе через близькість їжі. Двері від великої срібної коробки позаду Старого Мисливця висіли на петлях, і там, так само, як і між великими лапами пса, лежало ще чималенько м’яса на полицях. Металева коробка повинна зберігати м’ясо холодним, і хоча він побачив воду на деяких пластикових пакунках, решта лишалась замороженою, як той замерзлий поранений заєць, якого він знайшов минулої зими. М’ясо може бути мерзлим, але воно все одно їстівне, навіть якщо ще не розтануло. Він це знав. І тут його було вдосталь…

— Але тут його повно…

Старий Мисливець знову загарчав, і цього разу загрозливіше:

— Тут його повно, але це, можливо, останнє м’ясо, яке мені поталанило знайти. Я можу розтягнути його надовго. І я розтягну його, Щасливцю.

Щасливець відчув, як усе тіло напружилося від потрясіння, — це було так несхоже на його друга! Раніше Старий Мисливець із задоволенням ділився всім, і, як на такого грізного на вигляд пса, він завжди вирізнявся тим, що не поспішав сердитися. Великий Гаркун, мабуть, сказав Старому Мисливцю щось геть лихе.

Щасливець улігся, опустивши хвоста, але не голову — її він тримав гордо піднятою:

— Ми вже давно знаємо один одного, Старий Мисливцю. Ти завжди ділився зі мною.

— Нині все змінилося, Щасливцю.

— Ми не мусимо змінюватися. Ми обоє вціліли. Нам завжди це вдавалося! Ти і я — ми круті. Крутіші за будь-кого.

Кремезний пес дивився на нього, продовжуючи шкіритися, однак він завагався. Кінчик його хвоста нерішуче ворухнувся. Щасливець бачив, як хвіст смикнувся неподалік від якоїсь довгої гнучкої штуки, що вивалилася з розбитого холодосховку й бовталася небезпечно близько до розлитої талої води, що стікала із замороженого м’яса. Уперше за тривалий час Щасливець відчув невидиму силу довголапих, і мороз пробіг по його спині та вдарив у кров.

— Мисливцю! — видихнув він і плечем щосили штовхнув великого пса. Той полетів убік, подалі від зміїстої штуки, якраз тоді, коли її розірваний кінець занурився в калюжу води й дико заіскрився.

Якби Щасливець не кинувся на Старого Мисливця зненацька, той би почав бійку. Але зараз кремезний пес лежав повалений на бік і перелякано витріщався на гнучку штуковину, що сипала іскрами та шипіла.

— Пробач, Старий Мисливцю, я…

— Та ні, — загарчав той м’яко. — Ні, Щасливцю! Дякую тобі. Я мав би знати. І бути обачнішим. Я гадав, що світлосила вже мертва.

Обережно підібгавши ноги, старий пес м’яко торкнувся носом води, а тоді лапою щосили відштовхнув м’ясо вбік.

— Пильнуй, — мовив Щасливець.

— Добре. Змія світлосили могла вкусити мене. Могла б поранити, а може, й убити, якби ти не опинився поруч.

Щасливець вирішив, що йому краще помовчати.

— Знаєш, — нарешті заговорив Старий Мисливець, — ти маєш рацію, Щасливцю. Великий Гаркун все перероблює під себе. Але нащо мені дозволяти йому перероблювати мене?

Він відступив назад від кусня м’яса, який так довго стеріг.

Щасливець гавкнув із полегшенням, зіскочив з прилавка, оминув якнайдалі калюжу з водою та змію світлосили. Він пам’ятав правила ввічливості, тому спершу вдячно облизав морду Старого Мисливця, і кремезний пес зі щасливим гарчанням відповів йому тим самим. Тільки після цього вияву щирої поваги один до одного вони обоє накинулися на м’ясо.

Напівзамерзла їжа смакувала найкраще з усього, що Щасливець коли-небудь куштував. Він їв швидко, шумно, жадібно. Але, втамувавши найпекучіший голод, опанував себе й почав відгризати шматки більш чемно, як і годиться в товаристві.

Це було так добре — їсти разом із другом.

— Тож, — по недовгій паузі пробурмотів Старий Мисливець, пережовуючи кістку, — де ти був, коли Це сталося?

Не мало сенсу перепитувати, про що йдеться.

— У Пастці, — сказав Щасливець, здригнувшись від неприємного спогаду. — Вони спіймали мене кілька несонць тому.

— Не поталанило, — похитав головою Старий Мисливець.

— Та ні! Великий Гаркун звільнив мене. Можливо, Собака-Земля зглянулася наді мною? — На мить він замислився, прибравши поважного вигляду: — Треба не забути закопати м’ясо для неї, коли вийду надвір.

— Чудова ідея. Але лиши трохи й собі. Собака-Земля зрозуміє це.

— Ти маєш рацію, — Щасливець був вдячний Старому Мисливцю за підтримку й мудрість, здобуту нелегким досвідом. — А ти? Де був ти, коли прийшов Гаркун?

Кремезний пес аж рохнув від щасливого спогаду:

— Полював на зайців у парку. І зловив чимало, маю сказати.

Щасливець облизався. Дикий голод нарешті припинив жувати йому шлунок, тож він міг згадувати смак свіжого зайця з приємною ностальгією.

— За ними весело ганятися, — зауважив Щасливець, — але спіймати важко.

— Треба бути підступним, — сказав старий мудрий собака, згризаючи рештки м’яса з кістки. — Пограй із зайцем; змусь його думати, що ти йому нічим не загрожуєш. Залишайся спокійним і незворушним, хоч би як ти вмирав з голоду. А тоді, щойно він опиниться на відстані удару твоєї лапи, кидайся на нього!

— Я саме так і робив, але зайцю вдавалося втекти.

— Навалюйся на нього всією вагою. Якщо будеш ловити лапами, він викрутиться й дремене від тебе швидше, аніж ти зрозумієш, що відбувається.

— Дякую! — Усі найкращі секрети полювання Щасливець опанував завдяки Старому Мисливцю. — Ти, мабуть, полював на волі, відколи ще був щеням! Я не настільки вправний у цій справі, як у вештанні по тухлянках та жебракуванні.

Старий Мисливець замислено гриз кістку, злизуючи кістковий мозок.

— Я не завжди був вільним, — пробурмотів він. Старий пес сів і почухав шию задньою лапою, трохи розгорнувши густу шерсть. — Бачиш це?

Щасливець витріщився на смугу голої шкіри без хутра. Невже це було те, про що він подумав? Невже це можливо?

— Я був повідковим собакою.

Щасливець не міг у це повірити:

— Ти жив із довголапими?

— Коли був цуценям, — грубо відрубав Старий Мисливець. — На моє щастя, це тривало недовго. Вони поїхали геть і не завдали собі клопоту забрати мене з собою. Відтоді я почав вчитися виживати на самоті. Але це правда: раніше я таки був повідковим.

— А що сталося з ним? Я про… — Щасливцю виявилося складно навіть вимовити це слово.

— З нашийником? Я зняв його. Це було нелегко, — Старий Мисливець спохмурнів. — А що було робити? Я ріс, він урізався в шию і врешті-решт міг мене вбити. Але я його перегриз і стягнув із себе. Це забрало в мене багацько часу, але я це зробив. А тоді заприсягнувся, що ніколи не вдягну інший.

Мороз пробіг по тілу Щасливця. Нашийники неприродні; такі собаки, як він або Старий Мисливець, мають бігати вільними. Це природно і правильно!

Як воно: носити на собі нашийник, який стискається навколо горла, який душить і стримує тебе? А може, й він це колись відчував? Щось майнуло в його пам’яті. Чи таке можливо?

Дуже-дуже туманно Щасливцеві згадувалася його щеняча зграя. На інших цуценятах були нашийники, він упевнений у цьому. Невже він також носив його? Ненависний символ поневолення, знак рабства у довголапих?

Що ж із ним сталося? Щасливець замислився. Що приховувало його минуле, оповите туманом? Він не міг згадати. Ба більше — не хотів згадувати, і йшлося не просто про страх перед якимось уявним нашийником. Сама спроба пригадати щось про щенячу зграю завдавала йому болю, змушувала сумувати, хоч він і не знав чому. Водночас у пам’яті зринали й інші відчуття: тепло тіл, стукіт маленьких сердець поруч із його власним, тіснява, затишок і вовтузня в переповненому кошику.

Щасливець обтрусився, привівши до ладу хутро. Напівзабуті образи навіяли жахливе відчуття — несамовиту тугу, яка холодним каменем лягла йому на серце. Він звівся на всі чотири, відганяючи тупий біль. А тоді опустив голову й облизав вухо Старого Мисливця:

— Дякую, друже.

— Радий допомогти, юначе. Щасти тобі.

Щасливець завагався. «Щасти тобі…» Хіба вони обоє не потребували зараз чогось більшого?

— Старий Мисливцю… Я тут подумав… Це може здатися нерозумним, але чому б нам не стати командою на деякий час? — Побачивши здивування в очах друга, він квапливо продовжив: — Зовсім ненадовго, маю на увазі. Поки ми не звикнемо до всіх оцих змін.

Старий Мисливець не промовив ані слова, лише трохи сумовито дивився на молодшого пса.

Не будучи впевненим у тому, як розуміти це мовчання, Щасливець продовжив:

— Ми обоє в душі самітники. Я це знаю. І в спокійні звичайні часи ми ходимо поодинці. Але зараз усе таке дивне й небезпечне. Великий Гаркун змінив багато речей. Можливо, не завадило б назирати за спинами один одного якийсь час. Ми були б гарною командою — ти і я…

Його голос обірвався. Старий Мисливець урешті підвівся та став на ноги.

— Пробач, Щасливцю, — мовив він грубо. — Так не піде. Це буде… неправильно. Як я й казав: ми не можемо дозволити Великому Гаркуну перемогти. Ми не можемо дозволити йому змінити нас.

— Але — змія світлосили. Згадай, як вона мало не вкусила тебе. Якщо ми будемо разом, то зможемо…

Старий пес кинув на нього важкий погляд:

— Ти врятував мені життя, це правда. Але ми маємо продовжувати виживати поодинці, як ми робили це завжди. Розумієш? Кожен пес сам за себе.

Щасливець повісив голову, неохоче погоджуючись, а тоді із вдячністю лизнув Старого Мисливця:

— Я розумію. Але ще раз дякую тобі.

— Тобі дякую. Ось.

Коли він розвернувся, Старий Мисливець узяв велетенський шмат м’яса та жбурнув йому до ніг. Вражений Щасливець тицьнув шмат лапою.

— Ну ж бо, бери його. Я не сумуватиму за ним, — відказав старий пес.

Щасливець вдячно заскавчав у відповідь і вхопив щелепами кусень. Тоді кинув останній погляд на Старого Мисливця, скочив на прилавок і помчав назад через зруйнований Молл до виходу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Невдовзі Щасливець уже біг підтюпцем, а тоді й зовсім спинився. Він зручніше вмостив у пащі кусень м’яса. Набитий шлунок навіював сон, а недалеко від виходу з Моллу він запримітив затишне місце, де можна подрімати.

У тій велетенській відокремленій домівці було набагато більше довголапських речей, аніж в інших. До того ж тут стояли низькі широкі сидіння, виготовлені з тієї самої старої обробленої шкіри, що й торби для довголап’ячих скарбів. Щасливець жадібно поглянув на всі ці штуки та зробив кілька кроків у їхньому напрямку. Він такий виснажений! Добре було б спочити тут, а потім, після сну, підкріпитися їжею й рухатися далі…

Раптом гострий земляний мускусний сморід вдарив у ніздрі, перебивши запах сподіваного місця відпочинку.

О ні…

Навколо були тварини; він мав би пам’ятати про це. Тварини-помийники, а ще довголапі. Він не звертав на них уваги раніше, бо переймався винятково пошуком харчів і не мав нічого, що вони могли б у нього забрати.

А тепер мав.

Тихо загарчавши, Щасливець міцніше стиснув щелепами шмат м’яса. За сидіннями стояла висока підставка з дерев’яними полицями, і там хтось ховався. Спочатку показався гострий чорний ніс, а потім злі хижі очі та нашорошені вуха. Коли очі Щасливця зустрілися з очима сірого лиса, пес загарчав голосніше й загрозливіше.

І тоді з-за підставки вийшли ще три лиси, худющі та злі. Вони перезирнулися.

Жовті очі їхнього ватажка блиснули, і, зробивши кілька кроків уперед, хижаки розлючено загарчали:

— М’ясо, собако. Віддав — швидко!

Стискаючи зубами ласий шматок і не припиняючи гарчати, Щасливець оцінював своїх ворогів. Лиси вдвічі менші за нього, але їх четверо, і в їхніх очах палала лють. Доведений до відчаю лис — небезпечний звір, надто якщо він у зграї. Щасливець спостерігав, як четверо нападників просуваються вперед, вишкіривши ікла.

Вони були впевнені у своїх силах і розумні: розійшлися по двоє й обходили його з боків. Пес відчув, як страх холодним клубком скрутився в шлунку. Вороги збиралися напасти з двох напрямків, і Щасливець розумів, що його шанси перемогти їх мізерні. Але ж він може кинути м’ясо. Кинути м’ясо й тікати…

Ні!

Щасливець не міг дозволити собі втратити цей харч. Хто знає, коли йому вдасться знову знайти їжу. Окрім того, це були лиси! А він пес, нещадний самітник. Жоден нікчемний лис не забере в нього поживу.

Він переводив погляд з одного боку в інший, спостерігаючи за маневрами лисів, що скрадалися під маленькими столами, оминаючи перешкоди. Вони брали його в кільце, і Щасливець відчув, як під його наїжаченою шерстю пробіг холодок.

— Бридкий, дурнуватий собачисько, — грубим потворним голосом засичав лис-альфа.

До нього приєднався його товариш:

— Без друзів! Без допомоги! Га!

— Шкода, що з тобою немає великого пса, моторошного пса, вишкірився третій нападник. — Дурнуватий собачисько!

Щасливець нагадав собі, що він уже поїв, а тому витриваліший за цих відчайдух. Ба більше — чи це не він утік від самого Великого Гаркуна? Чи не він надурив єнотів, гострокігтя та лютопса?

«Я зможу виплутатися з цієї халепи!»

Пес зосередив усю увагу на лисі-альфі, що стояв перед ним. Вищиривши зуби, які міцно стискали шмат м’яса, Щасливець дивився й гарчав. Хижаки у відповідь корчили морди в зухвалих гримасах.

Без попередження Щасливець кинувся вперед, просто на альфу, відкинув його в розбите довголапське велике сидіння, і лис вражено заскімлив. Щасливець влупив йому задніми лапами в живіт, і він, хекнувши, заверещав від болю. Пес скористався моментом і щодуху дременув через Молл.

Щасливець чув, як лис-альфа, швидко отямившись, звівся на ноги. Решта вже гнала за ним, повискуючи від люті та відчаю. Пес був прудким, але голод підбурював його нападників, окрім того, йому заважало затиснуте в пащі м’ясо, через яке він ледве міг дихати. Щасливець проскочив між колонами і, перевертаючи на своєму шляху столи й сидіння, вибіг на відкритий простір, де зазвичай їли довголапі. Він промчав по воді, що витікала невідомо звідки, але лиси не відставали.

Щасливець перекинув вішак із довголап’ячим хутром, яке злетіло в повітря, а тоді повернув до металевого пагорба й побіг униз. Він щосили чіплявся кігтями за східці, аби не беркицьнути головою через передні лапи. Внизу видніло ще одне велике сидіння, і він перестрибнув через нього.

Ні! Під час стрибка м’ясо висковзнуло з його захеканої пащі. Він побачив, як воно впало під широкий дерев’яний стіл, накритий блакитним хутром.

Пес пригнувся й поплазував за своєю поживою — і м’яке блакитне хутро впало, накривши його.

Щасливцеві боки важко здіймалися, він нашорошив вуха й дихав так тихо, як тільки міг. Лисячий сморід, ядучий і землистий, швидко наближався. Якщо лиси вчули його — а Щасливець знав, що його страх і паніка мають міцний запах, — він, певно, вже мертвий.

Пес чув низьке хрипке гарчання й сопіння, коли хижаки винюхували повітря своїми гострими носами. Вони щось бурмотіли одне до одного. Дещо зовсім неможливо було розібрати, дещо ж, навпаки, було надто зрозумілим.

— Пес близько, — гаркнув один з лисів. Він з огидою виплюнув слово «пес» своїм хрипкуватим високим голосом.

— М’ясо близько, — рявкнув інший, а далі почувся роздратований голодний лисячий регіт.

Щасливець наморщив морду. Це ж треба: ці нікчеми-помийники належать до спорідненого виду!

Він розумів, що скоро вони знайдуть його. Страх струменів його спиною, наїжачуючи хутро. Він ледь стримувався, аби не заскавучати від жаху. Обабіч столу чигали лиси.

— Звук! Там! — несподівано зарепетував один з них. — Іди глянь! То пес?

Серце Щасливця шалено закалатало, і він напружився, прислухаючись до шкрябання лисячих кігтів, коли звірі повільно рушили, дуже повільно, геть від його стола-схованки. Щомиті вони можуть зрозуміти, що то фальшива тривога — пацюк чи пташка — і тоді повернуться…

Схопивши зубами м’ясо, Щасливець чимдуж помчав углиб Моллу. Навздогін йому почувся оглушливий лисячий вереск, однак він принаймні вислизнув з пастки під столом. Пса била лихоманка, пронизливий біль дошкуляв його пораненій лапі, легені моторошно свистіли, усе тіло стало важким і незграбним. Кишки скрутив перший спазм розпачу: лиси от-от спіймають його.

Ближче до входу все було геть захаращене довголапськими скарбами. Проте жоден злодій-довголапий або ж пес-помийник не завдав собі клопоту, аби вхопити яскраво розмальовані намиста чи пляшечки. Велика підставка із ними бебехнулась на підлогу, коли Щасливець ненароком ударився об неї, а далі крутнувся біля іншого високого прилавка й перестрибнув через розбиту шафу. Принаймні увесь цей безлад дещо загальмував лисів: він чув, як вони спотикаються та ковзають позаду.

Стійка з пляшечками впала й розлетілася навсібіч друзками світлокриги, вдаривши Щасливцю в ніс міцними духмяними запахами. «Високе місце, — подумав він. — Мені треба знайти високе місце. Аби десь спинитися, десь у безпеці…»

Тут! Щасливець стрибнув на високий прилавок, розкидаючи папір і розштовхуючи дивацькі металеві машини, найбільша з яких важко впала на підлогу. Вона розчахнулась і вивергнула із себе папірці та крихітні металеві диски, і Щасливець ледь не сковзнув гладкою поверхнею слідом. Чіпляючись кігтями, він урешті-решт зміг загальмувати та схопитися на ноги.

Важко дихаючи, він кинув оком униз на вишкірених лисів, що з’юрмилися навколо.

— Стовбичити не вийде, — залунало зловісне гарчання. — Ні, не вийде, дурнуватий собачисько. Вічно не простовбичиш.

— Ану вниз! — гаркнув інший лис.

— Усе скоро, хлопці. Скоро, — почулося впевнене хрипіння лиса-альфи, більше схоже на сичання. І по тремтячих боках Щасливця морозом сипонув страх.

«Вони мають рацію», — усвідомив пес. Він не міг залишатися тут навічно. Може, вдатися до ще одного карколомного стрибка, звісно, над їхніми головами і якнайдалі? Однак жахливий біль у лапі переважив бажання втекти. Рана відкрилася і так щеміла від болю, що він аж здригався, а в голові паморочилося.

Щасливець важко дихав, і його боки гарячково надималися і спадали. Невже один нещасний кусень м’яса був вартий оцього всього?

Його дикий інстинкт негайно підказав відповідь: лють завирувала в тілі, забриніла в кінцівках і на боках, а м’язи напружилися, готові до останньої битви. Авжеж, він того вартий!

Щасливець більший і вправніший за якихось лисів. Піддасися цим опудалам — і втратиш честь називатися псом.

Окрім того, у новому світі, який створив Великий Гаркун, аж ніяк не випадало вціліти боягузам. Вижити мали сміливі, сильні й завзяті. І він не поступиться своєю законною здобиччю!

Пес поклав м’ясо між лапами, приготувавшись боронити його до смерті — так вчинив би Старий Мисливець. Опустивши голову, наїжачивши шерсть і вищиривши зуби в смертоносному оскалі, він зібрав усю силу задля одного останнього дикого гарку та герцю.

І тоді завагався…

Звідкись здалеку почувся дивний шум. Безперечно, ні він, ні лиси не видавали цього звуку. А втім звук бринів уже тут, наростаючи та наповнюючи приміщення.

Низьке, грізне гарчання.

Перелякавшись від несподіванки, лиси закрутили головами і нашорошили вуха. За мить усі четверо один за одним розвернули морди до захаращеного мотлохом виходу.

Не вірячи своїм очам, Щасливець дивився на дивний гурт, що стрімко наближався. Собаки — багато собак!

Молода собачка-метиска, коротконога, з волохатою мордою, із висолопленим від захвату рожевим язичком. Стрункий чорно-білий фермерський пес із якоюсь велетенською шкіряною річчю в пащі. Бійцівський пес — довгомордий і пухнастий, з шалено палаючими очима. Якась крихітка з довгим білим волоссям. І велетенська чорна псина з широкою головою й упевненим поглядом.

Вони й не глянули на Щасливця, бо вся їхня увага зосередилася на лисах. Дуже дивна зграя! Нарешті з’явилася остання собака. Вродлива й довгонога, із золотисто-білим хутром. Власне, дуже схожа на відображення Щасливця, яке він щоразу бачив на світлокризі, коли вона ще не була потрощена. І цей запах…

Однак не час дивуватися. Новоприбулі стали навпроти лисів, а ті вишикувались у нерівну лінію й нахабно відгавкувалися.

— Чувак, вони стрьомні! — рявкнув найменший лис, який стояв попереду.

Їхній ватажок розреготався переривистим насмішкуватим гавкотом:

— Стрьомні? Ти шо, серйозно?

Щасливець відчув, як опустилися його плечі. Він був радий собачому підкріпленню… Та коли придивився пильніше… Може, лиси недарма насміхалися? Принаймні самі вони мали щось схоже на бойове формування. А ось новоприбулі більше скидалися на цуценят, які загубили маму-собаку. Маленька собачка-метиска виглядала досить відважно як на свої розміри, але виявилося, що вона не здатна ні на що, окрім бігання по колу. Довговолоса білявка істерично гавкала. Пухнастий бійцівський пес наполегливо намагався атакувати лисів, проте здоровезна чорна псина вперто перекривала йому шлях.

Єдиний, хто залишався незворушним, — це та собака, що була надзвичайно схожою на Щасливця: вона стояла зосереджена й готова кинутися на лисів щомиті. Позаду неї набирав розгону бійцівський пес, який нарешті обійшов чорного велетня. А фермерський собака таки допетрив випустити з рота клапоть обробленої шкіри.

Сутичка вийшла короткою та страшною. Поламані зуби й обламані кігті… Зі свого місця Щасливець бачив, як бійцівський пес ухопив лиса за лапу й майже одразу відпустив її — однак з рани миттєво бризнула кров, і лис заскавучав від жаху та болю. Лис-альфа стрибнув на чорно-білого фермерського пса, паща якого була вся заслинена, але золотошерста собака напрочуд спритно крутнулася й зубами вчепилася цьому мерзенному сірому опудалу в бік, вибивши його з рівноваги. Навіть маленька довговолоса красуля-білявка залишалася незворушною та продовжувала сердито гавкати, хоч і здригнулася, коли один з лисів спробував напасти на неї. Однак велика чорна псина кинулася вперед, аби захистити красулю з флангу, і покотила лиса по слизькій підлозі. Її лапа до крові прорвала морду хижака, голова якого шарпнулася вбік, а з пащі бризнула слина, прокресливши рівненьку стьожку.

Лиси були нахабні й жорстокі, і вони жадали продовження бійки, але водночас залишалися достатньо розважливими, аби наважитись на герць проти зграї собак, хай якими незлагодженими були їхні дії. Коли стало зрозуміло, що лиси поступаються чисельністю й розмірами, їхній альфа вигукнув своїм високим бридким голоском:

— Чуваки, вшиваймося! Діла не буде!

Загрозливо рявкнувши й гаркнувши, останній лис махнув хвостом і розвернувся, аби чкурнути за своїми товаришами.

— Відважні тільки в зграї! — прогигикав він, скрививши глузливу гримасу, і стрімголов кинувся геть, а тоді вигукнув: — Боягузливі собачиська!

Коли лиси зникли серед безладу Моллу, Щасливець зітхнув із полегшенням — уперше відтоді, відколи залишив Старого Мисливця. Він вдячно заметляв хвостом і по-дружньому гавкнув новоприбулим:

— Дяка. Ви врятували мою шию!

Важко дихаючи, вони всі обернулися й насторожено подивилися на Щасливця, так наче щойно згадали про нього. Бійцівський пес зробив кілька кроків йому назустріч і сопнув носом; хоч його тіло було великим і дужим, але стійка видавала занепокоєння:

— На здоров’я, — грубо пробурмотів він. — Теж мені лиси! Га!

— Я думав, мені кінець. — Відчувши полегшення, Щасливець зробився поблажливим до цієї блазнівської зграї.

— Раді допомогти! — продзявкотіла собачка-метиска, мало не беркицьнувши через безперервне крутіння.

Собака, схожа на Щасливця, спершу не мовила жодного слова. Вона стрибнула на прилавок, і хоча пес інстинктивно кинувся захищати харч, однак її зовсім не цікавила їжа. Натомість вона почала несамовито обнюхувати його. Їхні очі зустрілися, і серце Щасливця шалено закалатало.

Йому скрутило шлунок, все тіло засвербіло відчуттям давно забутих дотиків, а в пам’яті спалахнули яскраві картини. Він її знає…

Золотошерста красуня закліпала темними привітними очима й ніжно тицьнула носом йому в морду.

— Це справді ти! — схвильовано гавкнула вона. — Любий Гирку, це ти! Вітаю тебе, мій брате!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Гирк!..

Вістря спогадів жалили Щасливця зсередини, але важкий камінь самотності, який завжди тиснув на живіт, зробився мовби легшим. Гирк! Як давно він не чув свого щенячого імені! І її ім’я виринуло з пам’яті з-поміж звуків та образів. Наморщений носик, що намагається все винюхати, вимогливе скавучання, притиснуте до нього тільце, крихітні нахабні лапки, що весь час штурхаються, ніжний дотик золотавого хутра… І — о так! — завжди і знову це невпинне гомінливе скавчання…

— Скаво! Це ти! — не тямлячи себе від щастя, Щасливець облизав її морду, а вона грайливо зігнула передні лапи, щоб лизнути йому шию.

— Я більше не Скава, — гавкнула вона. — У мене тепер нове ім’я: Белла!

— Белла, — повторив Щасливець, звикаючи до звуків. — Прекрасно! — вирішив він.

Біленька красуля голосно фиркнула, і тієї ж миті метиска гаркнула їй: «Цить!» — і шарпнула білявку по носу. Щасливець зрозумів, що вся блазнівська зграя розсілася навколо, залюблено спостерігаючи за ним та його сестрою. Вони дивилися зачаровано й водночас вичікувально, хоча бійцівський пес досі виглядав загрозливо. Загалом вони були чудернацьким зібранням, однак кожен окремо виглядав досить пристойно. Доглянуте хутро, кругленькі черевця, жодних слідів від блошиних укусів чи подряпин на мордах, якщо не зважати на кілька свіжих ран, що їх залишили по собі лисиці, перш ніж накивати п’ятами. Гарненька білявка з довгим лискучим волоссям, що стояла на трьох лапах, манірно піднявши й виставивши вперед передню, виглядала так, ніби довголапий розчісував її ще цього сонцесходу. Незважаючи на зухвалий вигляд, вона була приголомшена власним фирканням, тим паче Белла кинула на неї швидкий несхвальний погляд.

— Справді, Сонечко, саме це означає моє ім’я. «Белла» — значить «прекрасна».

Щасливець потер Беллину морду своєю, аби заспокоїти її та показати свою прихильність.

— У мене також нове ім’я, — повідомив він. — Я — Щасливець.

Белла лизнула йому вухо:

— Тобі пасує. Ти точно щасливець, якщо ми зустрілись оце зараз!

— Так і є, — Щасливець зробив крок назад, аби роздивитися Беллиних друзів.

— Привіт, — мовив він.

Сонечко виглядала надто наляканою, щоб відповісти, та ще й спантеличеною, судячи з її піднятої вгору лапки. Бійцівський пес пробурчав щось нерозбірливе, звівся на задні лапи та жадібно принюхувався до м’яса, яке Щасливець лишив на прилавку.

— Ох, Бруно, — Белла привітно гавкнула на нього та ткнула мордою. — Ти завжди голодний. Хай хоч кінець світу, ти думаєш тільки про їжу.

«Хіба не всі собаки думають про їжу і про те, як її добути? І кінець світу — це аж ніяк не жарт, він дійсно був», — розмірковував Щасливець, згадавши страхіття Великого Гаркуна і жахливі нескінченні тріщини на дорозі. Добування та збереження їжі не жарт. Він розумів це. Однак ці доглянуті й добре вгодовані собаки, ймовірно, — ні.

Ніби для того, аби довести, що він має рацію, Сонечко плюхнулася на свій пухкенький животик, її біле хутро вкрило підлогу, а сама вона тоненько заскімлила:

— Краще б ти цього не казала, Белло. Ми не знаємо напевне, чи це кінець світу.

У відповідь Белла роздратовано тицьнула білявку, а тоді заспокійливо облизала її чорний, схожий на бруньку, ніс.

— Якщо це не кінець світу, Сонечко, то, як ти гадаєш, — куди поділися наші довголапі?

Щасливець заціпенів. Наші довголапі? Він недовірливо роздивився кожного собаку: вони всі такі різні, за винятком одного! Кожен із них носив на собі ознаку належності довголапим.

Шокований, він не зміг утриматися від вигуку:

— Та ви ж повідкові!

Вони всі витріщилися на нього, а тоді, ошелешено, одне на одного.

— І що? — спитав фермерський пес, здивовано задерши голову.

— Це… ну, це пояснює… ну, тобто, ваш вигляд, — і Щасливець замовк, приголомшений. Повідкові собаки. Розпещені собачки. Приручені, дурненькі, безтямні пси…

Вони дозволили довголапим надіти на себе нашийники. Вони розраховують, що довголапі забезпечать їм харчі, розваги, тренування, місце для сну. Без своїх довголапих вони безпомічні, безпорадні… Це жахливо й огидно. І як повідкові собаки збираються вижити тепер, коли настав кінець світу?

Щасливець обтрусився, щоб угамувати тремтіння. Зараз не час думати про таке. І хіба це мало якесь значення цієї миті, коли вони щойно врятували його?

Озирнувшись на Бруно, який досі винюхував м’ясо, Щасливець запропонував:

— Ну ж бо. Розділімо його.

Він скочив на прилавок і схопив пащею шмат м’яса, а тоді стрибнув униз і кинув його:

— Ви врятували мене та ось це м’ясо. Я повинен із вами поділитися. Це найменше, чим я можу віддячити.

«І це все, що ви зможете добути, якщо не здатні полювати самостійно…» — майнула думка.

Наступні кілька хвилин було чути тільки приємний звук розривання м’ясних шматків і чавкання: то дивакувата маленька зграя ділила Щасливцеву здобич. Ум’явши свою порцію, він пробурмотів до Белли:

— А твої друзі… цікаві.

Белла підняла голову та зміряла його задоволеним поглядом:

— Вони зовсім не такі, як ми з тобою, правда? Колись я думала, що всі собаки — шелті-ретривери!

Щасливець моргнув.

— Чи так ми звемося?

— Авжеж. Хіба ти не пам’ятаєш наших тата й маму? — На її морді відбилися суперечливі почуття — полегшення, глибоке відчуття щастя та жаль через їхню довгу розлуку, а в голосі звучало задоволення: — Більшість із нас мають правильні прізвиська — імена, які нам дали довголапі.

Щасливець несхвально пирхнув:

— Речі не стають «правильними» тільки через те, що їх винайшли довголапі.

Белла це проігнорувала.

— Он там Бруно, його мама-собака була німецькою вівчаркою. А мамa Мікі з тих, кого довголапі називають «бордер-колі». Він такий розумаха, любить нас усіх пасти! Тато й мама Маргаритки, або просто Ритки, — «вест-гайленд-вайт-тер’єр» та «джек-рассел-тер’єр». Крихітка Сонечко, он та — вона «мальтез». Дуже тендітна, — додала Белла.

— А оця? — Щасливець кивнув на найбільшу чорну собаку.

— Марта? Вона «ньюфаундленд». Тільки глянь, наскільки вона більша за Сонечко!

Щасливець зиркнув на цю пару. Марта була набагато вищою за Щасливця, а Сонечко за зростом не дотягувала тій навіть до коліна. Лисиці не помилилися щодо одного: це справді була найбільш неорганізована зграя з усіх, які йому доводилось бачити. Чи були вони взагалі справжньою зграєю? І хто в них альфа? Белла багато говорила, була доброю і водночас різкою із Сонечком, проте не поводила себе як вожачка зграї. Вона не випромінювала запаху беззаперечного авторитету, не вимагала покори з першого гавкоту чи дотику, і навіть тоді, коли мала рішучий вигляд, видивлялась в очах інших схвалення чи пораду. Пес-колі Мікі здавався дуже розумним, Бруно — готовим до бійки, проте жоден із них не поводився як альфа в сутичці з лисами. Сонечко, певна річ, — ні! А Ритка хоч і була відважною, задерикуватою й завзятою, але ледь вибилася зі щенячого віку. Жодного собаки-альфи, жодного…

Але хто тоді відповідальний за цю зграю?

Плутані думки Щасливця перервало високе перелякане виття. Сонечко відкинула вбік свій крихітний шматочок м’яса, стрибнула вперед і стрімко забігала по колу. Її довге волосся сплуталося, а кігтики несамовито й безладно цокали по підлозі.

— Мене поранено! Мене поранено!

— Що… — почала було Белла.

— Лиси! Вони мене покусали! — писк Сонечка ставав істеричним, і вона жалібно підняла одну лапку. Ту саму передню лапку, яку вона весь час оберігала після бійки. Лише тепер Щасливець усвідомив, що для того була причина, — і її вона щойно висловила.

Сонечко вимахувала лапкою, ставила її на підлогу так, мовби збиралася бігти, аж раптом упала, а тоді звелася на три лапки та знову несамовито забігала по колу.

— Мій довголапий! Мені потрібен мій довголапий негайно! Мені треба до лікаря!

Щасливець побачив, як Белла округлила очі від хвилювання й занепокоєння. І розгубився, раптово відчувши зневагу й презирство до неї. Ні, його сестра точно не альфа.

Однак решта були не кращими. Мікі стрибнув на ноги й витріщився. Ритка почала співчутливо гавкати, і несподівано до неї приєдналися інші:

— Повертаймося до довголапих!

— Ні, треба лікаря! Потрібен лікар!

— Де? Де ми знайдемо лікаря? Вони ВСІ ВТЕКЛИ!

— Усі довголапі втекли! Що з нами буде?!

Оговтавшись від здивування, Щасливець стрибнув на всі чотири й розлючено гавкнув:

— Ану вгамуйтеся!

Запала тиша, і всі собаки вирячилися на нього. Він згадав довголапого в яскраво-жовтому хутрі. Чи варто розповісти про нього? Однак той довголапий був таким… дивним. Ні, це тільки все ускладнить — змусить їх думати, буцімто тут є довголапий, який їх урятує.

Він випростався:

— Я не знаю, що таке «лікар», але я переконаний, що Сонечку ніхто не потрібен. Дай-но гляну.

Невпевнено, все ще здригаючись, Сонечко посунулася вперед і сором’язливо простягнула йому свою лапку. Щасливець обнюхав її. На шкірі видніла невеличка плямка крові, не більша за крихітну сльозинку. Він ніжно торкнувся її язиком.

— Ось, це лише подряпина. Усе. Ну ж бо поглянь сюди.

Улігшись на підлогу, Щасливець простягнув уперед свою поранену лапу, повернувши її догори, щоб решта псів могли її добре роздивилися, і почув загальний переляканий зойк.

— Це жахливо! — запищала Сонечко. — Та тобі лікар потрібен куди більше, ніж мені!

— Не потрібен! — роздратовано відповів Щасливець. — Із лапою не все добре тільки тому, що я довго не міг зупинитися, аби подбати про неї. Дивись! — Він обережно облизав рану. Безперечно, тепер вона боліла менше.

«Може, якби я більше приділив їй уваги, мені було б легше спекатися лисиць», — подумав він. А тоді, ще раз лизнувши рану, звернувся до крихітної білявки:

— Нумо, Сонечко. Спробуй.

Сонечко покірно схилила голову та невпевнено лизнула подряпину на своїй лапці. І коли не сталося нічого жахливого, вона спробувала ще раз, а згодом заходилася зализувати її доволі ретельно.

— Ти маєш рацію, — благоговійно прошепотіла вона. — Воно вже не пече так сильно. Дійсно покращало. — Вона припинила лизати й захоплено глянула на Щасливця. — Гей, він має рацію!

— Ось бачиш? — гавкнув пес. — Тобі не потрібен жоден дурнуватий довголап’ячий лікар!

Вони всі витріщилися на нього в шанобливому мовчанні. А він пильно вдивлявся в їхні очі, відчуваючи холодок ніяковості, що ворушив його хутро.

— Чудово, — пробурмотіла Марта, опустивши величезну голову, щоб роздивитися лапу Сонечка.

— Гарна робота. Гарна робота! — загарчав Бруно. — Відмінна!

— Ти такий розумний! — вигукнула крихітка Ритка. — Це ж треба! Як ти знав?

Мікі промовчав, але теж виглядав надзвичайно враженим. Навіть Белла переводила радісний погляд з нього на Сонечко й назад. Шість хвостів задоволено завихляли.

«О ні, не треба! — подумав Щасливець. — Я не ваш альфа!»

Він швидко підвівся й позадкував:

— Послухайте, я… Я дуже вдячний вам за допомогу. Ви — сила! — Він зробив ще кілька кроків, а його шерсть наїжачилась: — Однак я мушу йти. Дякую ще раз. Щасти вам!

І перш ніж хто-небудь спромігся бодай на якусь реакцію, Щасливець розвернувся та чкурнув так швидко, як тільки міг, подалі звідси. Він відчував на собі спантеличені погляди і ніби бачив їхні опущені хвости та вуха, але не збирався озиратися. Не треба дивитися назад…

Біля дверей Щасливець спинився. Небо зробилося вугільно-сірим, важким від води. Він задумливо підняв лапу, щоб таки вийти назовні, коли раптом на якусь мить сліпуче світло розрізало сутінки й майже одразу все навкруги здригнулося від оглушливого грохоту.

Щасливець завмер.

Блискавець!

Ось зараз застукотить вода, хлянуть потоки з неба. Це він — руйнівний наслідок страшенної битви, що точиться в хмарах, де Небо-Пси знову й знову сходяться в смертельному поєдинку, де Блискавець — найспритніший відважний пес — дражнить Собаку-Землю, мчить небом, залишаючи за собою вогняний слід. Мало що здатне налякати Щасливця, але він ненавидів бути надворі, коли небо розпорювало свої хмари.

Він надто довго вагався, і тепер поруч із собою відчував теплий бік Белли. Вона не дивилася на нього, а так само, як і він, звернула погляд у чорні войовничі небеса.

— Залишся з нами, Щасливцю, — нарешті промовила вона. — Бодай на трошки.

Він довго не міг відповісти. Міркував про самотність, яку відчув, прокинувшись цього сонцесходу, про порожнечу від того, що Солодуня більше не з ним. Згадав тепло й затишне вовтузіння щенячої зграї, запах Скави, що вкладалася поруч із ним, коли вони засинали. А тепер Скава стала Беллою, і вона знову була поруч із ним, інакша, але та сама…

— Гаразд, — промовив він повільно. — Але зовсім на трошки.

Вона голосно й радісно гавкнула, а тоді зненацька зігнула передні лапи й стрибнула вперед, притиснувшись до нього. Несподівана втіха наповнила тіло Щасливця, і він закружляв з нею, вони підстрибували й бігали по колу, потому він дозволив їй відігнати себе назад до маленької зграї.

Собаки захоплено спостерігали за ними. Аж ось Ритка, гавкаючи, кинулася вперед та наштовхнулась на Беллу; солідний старий Бруно грайливо штурхнув Ритку в бік, і вона звалилась на Сонечко, утворивши купу малу. А потім вони всі почали ганятися одне за одним, перегавкуватися й борюкатися так, ніби ніщо у світі їх більше не турбувало.

Ухиляючись від важкого, але повільного стрибка Марти, Щасливець вирішив, що спорожнілий довголап’ячий Молл — найкраще місце для гри. Мікі випустив свою дорогоцінну шкіряну річ, схопив довголапське хутро, що валялося на підлозі, і взявся термосити його, наче щура; а тоді Бруно й собі вчепився в цю штуку — і двоє собак затупцювали по колу, тягнучи її врізнобіч, неначе мотузку.

Щасливець радісно споглядав усе це, аж поки Белла не налетіла на нього, і вони заходилися борюкатися, утворивши звивистий пухнастий клубок.

— Ну як тобі? — видихнула захекано Белла.

— Чудово! Ну ж бо швидше! — Щасливець знову стрибнув на неї.

Навіть Сонечко приєдналася до гри: вона дико верещала й крутилася, марно силкуючись стрибнути на Марту та повалити її на підлогу. Ганяючи Мікі по колу, Щасливець помітив купи металевих горщиків, як ті, у яких довголапий із Харчевні готував їжу. Пес завжди обожнював їхній грюкіт! І він кинувся між шафами, і горщики полетіли з милозвучним, як на собаче вухо, оглушливим брязкотом.

Нарешті одне за одним втомлені собаки вляглися на підлогу. Сонечко знайшла купку шовкових подушок, Мікі задоволено ліг поруч із нею. Щасливець простягнувся на холодній, твердій підлозі, тримаючи всіх у полі зору. Оскільки Ритка бухнулася біля нього, він ласкаво лизнув їй вушко.

— Щасливцю, ходи-но сюди! — Белла звісила голову з великого довголапського сидіння й підняла вуха.

Він невпевнено підвівся й поклав спершу одну лапу, потім другу на м’яку поверхню з волової шкіри, а тоді застрибнув на сидіння й скрутився клубочком поруч із Беллою, яка тихо радісно заскавчала та лизнула йому ніс.

Щасливець заплющив очі, задер голову та побажав гарного сну: «Собако-місяцю, поглянь на нас…»

— Що ти робиш? — здивований голос Белли зруйнував його марення.

— Що я?.. — зупинився на півслові ошелешений Щасливець. — Готуюся до сну…

— Ти вже готовий до сну, — вона пильно дивилася, як він робить три оберти навколо себе.

Щасливець припинив крутитися, спантеличено нахилив голову й подивився на сестру. Невже Белла не готує себе до ночі, як годиться? Він опустив голову, обнюхав довголапське сидіння, а тоді зустрівся з нею очима.

— Годі метушитися, Щасливцю, — м’яко промовила вона.

— Не можу, — він засовався, намагаючись вмоститися зручніше. — Воно занадто м’яке…

— Занадто м’яких речей не буває, — позіхнула Белла. — Ти скоро звикнеш до цього, повір!

Щасливець замислився.

— Здається, вам було добре із вашими довголапими, — тихо промовив він.

— Мені — так…

— Де вони тепер? Що сталося, Белло?

— Ох, — вона поклала голову на передні лапи, піднявши вуха, ніби дослухаючись до власних спогадів, і зітхнула. — Коли прийшов Великий Гаркун, здійнялася така метушня! Просто жахлива паніка. Вони чимдуж кинулися тікати. Згребли весь свій скарб у шумоклітку й поїхали геть. Увесь свій скарб, — засмучено повторила вона, — окрім мене.

А чого вона очікувала? Вони ж — довголапі, чи не так? Їй не слід було покладатися на них, не варто було будувати своє щастя на повідковому житті… Але все ж таки Щасливець ніжно торкнувся носом її голови й лизнув вухо:

— Як прикро, Белло.

— Усе гаразд, Щасливцю. Я не сумую за ними. В усякому разі, не надто. Нема мені чого сумувати: вони, зрештою, залишили мене напризволяще. Вони покинули мене! — У голосі тремтіла нестерпна туга, та вона обтрусилася, ніби струснувши її з себе.

«Ось тепер ти починаєш розуміти», — подумав Щасливець. Йому було шкода Беллу, але чим швидше вона загартується після свого колишнього життя, тим щасливішою буде. У неї був шанс.

— А ще, — продовжила вона, — мені є чим перейматися. Для початку — мої друзі. Їм треба, щоб ними хтось керував. Мені нема коли байдикувати.

— Це добре, — мовив Щасливець, потішений, що його сестра-одновивідок виявилася з холодним розумом і не страждала на зайві сентименти. Так само, як і він. Вона б стала чудовою вільною собакою…

— А що трапилося з тобою, Щасливцю?

— Що ти маєш на увазі?

— Після того як ти залишив нашу щенячу зграю?

— Ов… — Щасливець заплющив очі. Який сенс ворушити ті спогади? Вони не були радісними. Однак Белла йому сестра. Їй він може розповісти. Якби тільки зміг пригадати…

Спогади були туманними й напіврозмитими, наче дрібна здобич, яку видивляєшся в каламутній воді і яка постійно вислизає з поля зору. Але повільно, постійно перериваючись, спогади почали набувати обрисів.

— Я пам’ятаю, як вони забрали мене… довголапі. Усміхалися, здавалися такими щасливими… Ет! Я не пручався, — він здивовано розширив очі. — Не намагався звільнитися. Це так дивно. Чому я не тікав?

— Ніхто не тікає, — мовила Белла. — Не тоді. Не щеням. Продовжуй.

— Пам’ятаю довголап’ячий будинок…

На розтрощеній світлокризі біля входу в Молл сяйнула блискавка, на мить освітивши все навколо, а за нею вдарив грім та покотився рокіт, нагадуючи, що Небо-Пси знову розпочали нещадну битву. Відлуння жахливого гуркоту сколихнуло сумні Щасливцеві спогади, і його боки затремтіли.

— Вдома довголапі вже не посміхалися. Там були довголап’ячі малюки, як цуценята. Вони весь час до мене чіплялися. Бігали за мною, піднімали мене, дражнили. Пам’ятаю, що був геть виснажений, просто хотів, щоб мені дали спокій…

— Авжеж, це довголап’ячі цуценята, — кивнула Белла. — Та вони не такі вже й погані, коли звикнуть до тебе.

— Так! Але великий довголапий… Він був дивним. Інколи загрозливо нависав наді мною, ніби старе дерево, а його запах був таким неприємним. Наче довголапський вогнесік, але затхлий. Коли сморід ставав надто сильним, він навіть не міг утриматися на ногах. Як же він тоді лютився! Я пам’ятаю… — Щасливець міцніше заплющив очі, ці спогади його гнітили. — Я пам’ятаю його лапи краще за будь-що. Як він розмахує ними. Інколи влучає в мене. Кричить і б’є, і завжди розлючений, навіть коли не смердить отим вогнесоком.

Белла торкнулася його носом:

— Твої довголапі зовсім не схожі на моїх.

— Є хороші довголапі, це правда, — Щасливець із сумом згадав про господаря Харчевні. — Тільки не цей. Усе, чого я прагнув, — позбутися його. Він лякав мене! Одного разу двері залишилися відчиненими — гадаю, випадково — і я вибіг. Я біг, біг і…

— І?

— І я ніколи не повернувся назад, — він зітхнув, ніби зрадівши, що історія закінчилася. — Відтоді мої справи пішли краще. Мені подобається бути самому. Я навчився дбати про себе. Тепер мені немає кого боятися, і ніхто ніколи мене не злякає знову.

Белла міцніше притулилася до нього.

— Ти пам’ятаєш історії, які розповідала нам мама, коли ми були цуценятами? — спитала вона.

— Аякже, — відповів Щасливець, подумавши про блискавку, яка щойно спалахнула.

— Мені весь час згадується історія про омегу Вітрицю та Собаку-Ліс. Пам’ятаєш?

Щасливець насупився.

— Щось не дуже, — відповів він і лизнув сестру у вухо, заохочуючи до розповіді. — Про що там ішлося?

І Белла почала:

«Жила собі колись одна маленька собачка на ім’я Вітриця, яка займала найдрібніше місце у своїй зграї. Інші пси називали її омегою та змушували виконувати все, що скажуть. Альфою зграї був жорстокий лютопес, і, якщо Вітриця виконувала його накази недостатньо швидко, той щоразу боляче кусав її.

Вітриця мріяла покинути зграю і звільнитися від усіх обов’язків. Вона частенько вислизала до лісу та впольовувала якусь дрібноту для себе. Омегам заборонено полювати, тож вона завжди з’їдала здобич сама, але тільки половину, а решту залишала як данину Собаці-Лісу.

Аж ось здійнявся Борвій собак, і світ перевернувся догори дриґом. Зграя Вітриці стала однією з перших, на яку напали пси-велетні, що спустилися з гір. Вітриця кинулася до лісу, але пси-велетні наступали їй на п’яти, і вона розуміла, що дуже скоро вони схоплять її та розірвуть на шматки.

Однак Собака-Ліс наглядав за Вітрицею, відколи та почала залишати йому данину. І вона полюбилася йому своєю хитрістю й прагненням ніколи не здаватися, так само, як Небо-Псам полюбився своєю спритністю Блискавeць. Отож Собака-Ліс допоміг Вітриці сховатися в дереві, і пси-велетні не знайшли її; так вона врятувалася від Борвію собак.

Відтоді Вітриця-самітниця блукає там, де їй заманеться, і більше не підкорюється жодному альфі. Її неможливо побачити, проте інколи, коли забредеш у гущину лісу, можна почути, як вона завиває поміж дерев разом зі своїм другом Собакою-Лісом».

Белла ласкаво торкнулася Щасливця носом.

— Я згадала цю історію через тебе, — мовила вона. — Ти втік, і це зробило тебе сильним і вільним самітником. Та все одно прикро, що твій господар-довголапий виявився таким жорстоким.

Щасливець поклав свою голову поруч із Беллиною. Певна річ, він не потребував співчуття, яке та виказувала йому, але те, що він лежав обіч неї після всіх цих років, додавало надії. Страх і самотність, які він відчув цього сонцесходу, поруч із сестрою здавалися такими далекими. І тепло її боку, що міцно притискався до його боку, і історія, почута колись від їхньої мами-собаки, — усе це, здавалося, відхилило якусь завісу з його пам’яті. Щасливі спогади водоспадом нахлинули на нього, і він пригадав щенячу зграю й оту нетривку суміш чуттів: безпеки, і ніжності, і приємної важкості в шлунку. І товариства…

Чудові дні! «Але це було дуже давно», — нагадав собі Щасливець. Товариство інших малюків природне для цуценяти, так само, як і потреба в матері, яка наглядає за ним і любить його. Однак він більше не цуценя. Він — дорослий пес. Пес-самітник.

Щасливцю здавалося, що він ніколи не засне на цьому надто м’якенькому довголапському сидінні, тож він лежав, слухаючи хропіння Бруно, тоненькі сонні пхикання Сонечка й Ритки, низьке, м’яке дихання Белли поруч із ним. І все-таки він, напевно, задрімав, бо наступне, що усвідомив, — слабкі відблиски сонячного світла, що пронизували Молл, змушуючи інших собак ворушитися, потягуватися й скавучати.

Ревіння й гуркіт битви Небо-Псів зовсім стихли, і вода більше не била в землю. Ззовні долинав чудовий запах свіжого дня, добре вимитого хмароводою. Щасливець звівся на ноги й потягнувся, Белла теж підняла голову.

— Небо-Пси знищили хмари, — повідомив він. — Це добре.

— Це дуже добре! — задзявкотіла Ритка. — Час додому!

— Ага, — розгавкалася Сонечко. — То ходімо. Мерщій!

— Зачекайте хвилинку, — подивився на них приголомшений Щасливець. — Дім? У який дім?

— У той, звідки ми прийшли, звісно! — Белла лизнула йому морду.

— Ходи з нами! — Сонечко застрибала йому під боком, задихаючись від захоплення.

— Наші довголапі пішли, — сумно промовила Марта. — Але наші домівки досі там, де й були.

Бруно авторитетно кивнув:

— Вони кажуть діло, Щасливцю. Сором животіти на самоті. Ти, мушу сказати, крутий, але навіть такому, як ти, колись знадобиться той, хто прикриє твою спину. — Пес напружив м’язи, витягнув уперед довгі сильні передні лапи та прогнувся в попереку. — Знаєш, я трохи, той, вояк. Стану в пригоді в глухому куті. Що скажеш, га?

Вони всі вмовляли його, кожен на свій лад. Бруно силкувався виглядати не дуже зацікавленим, але йому це погано вдавалося. Мікі, який тримав у пащі свій дорогоцінний скарб, уп’явся в нього благальними очима, так само, як і Марта. А дві менші собачки просто стрибали біля нього — вгору-вниз, вгору-вниз, — що Щасливцю аж захотілося дзюбнути їх лапою.

Він зітхнув і глянув на Беллу. Вона теж дивилася на нього, і в її погляді змішалися тиха ніжність і палка надія, а йому пригадалося, як приємно було прокинутися обіч неї.

Старий Мисливець мав рацію: не можна дозволяти Великому Гаркуну змінити їх. Але, певно, самітнику варто піти на тимчасові поступки цьому дивному новому світові. У домі, про який мова, немає довголапих, але там затишно. І рішення прийшло само, коли він подивився на речі з цього боку.

— Що ж, добре, — мовив він. — Я піду з вами. Тепер.

Белла дзявкнула й затанцювала від радості, а решта зайшлися щасливим гавкотом. Ритка ж виструнчилася на задніх лапах, аж поки не беркицьнула на спину. Щасливцеві лестило, що він викликав таке захоплення.

Він не зграйник і ніколи ним не стане. Але хто при здоровому глузді назве оце справжньою зграєю?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Та ми були друзяками давно, задовго до Великого Гаркуна, — повідомив Бруно, пробираючись ближче до Щасливця. — Правду кажу, товариство?

Вони вже відійшли далеченько від Моллу, і Щасливець усвідомив, що чим далі, тим менш знайомою стає місцевість. Зазвичай він сновигав людними районами міста, де було повно недоїдків, а заразом і гарних схованок. Зараз же перед ним відкривалися нові краєвиди, вулиці тут були ширші й густіше засаджені деревами. Щасливцеві згадався учорашній довголапський вогнесховок та лютопес, що його стеріг, і він миттєво зібрав докупи усі свої чуття та став зосередженим.

Тіні знову подовшали, і навкруг руїн високих будівель засяяв ореол блискучого світла. Фонтани води досі били з розірваних труб, чарівливо виблискували краплі, і Щасливець упізнав дуже акуратні — раніше — будиночки, у яких довголапі юрмилися та спали. Стривожений, він міркував, коли ж довголапі повернуться — і чи повернуться взагалі. Повинні ж вони прийти за тими, хто загинув? Він знав, що довголапі не люблять залишати своїх померлих розкладатися просто на поверхні землі: вони їх закопували, наче хотіли зберегти дорогоцінні кістки… Тоді чому вони досі не повернулися?

Однак Щасливець не мав часу на те, аби ромірковувати чи дивуватися. Решта собак без угаву торохтіли, змагаючись за його увагу, а раз чи двічі він мало не перечепився через крихітну Ритку, яка дріботіла попереду нього.

— Саме так! — миттю відгукнулась вона на слова Бруно, і Щасливець пішов повільніше, щоб, бува, не наступити на неї. — Ми дружимо роками. Ми всі живемо на одній вулиці.

— І граємо в одних і тих самих собачих парках! — додав Мікі. — Як гадаєш, Белло, там ще залишилися пісочниці?

— Думаю, що пісочниці ця біда ніяк не могла зачепити, — зауважила Марта. — Одного дня наші довголапі повернуться, і ми всі подамося туди знову. Може, і Щасливець піде з нами! — вона подивилася на нього з надією.

Пісочниця? Щасливець ледь стримався, щоб не скривитися. Можливо, ці собаки досі не виросли зі своєї щенячої зграї? І він проігнорував сповнений надії Мартин погляд.

— Отож ви… друзі… І ваші, — він завагався, збентежений несподіваною здогадкою, — і ваші довголапі також. Але це не те саме — маю на увазі, не точно те саме, що бути в зграї, правильно?

— Ні, — здригнулася Сонечко. — Не те саме, що в дикій зграї.

— Одначе це нагадувало зграю, — роздумливо сказала Белла. — Ми бавилися разом, інколи їли разом, і всі знали одне одного.

«Бути в Зграї — дещо більше, ніж оце перелічене», — подумав Щасливець.

— А наші довголапі — вони теж мали щось схоже зі зграєю. Вони також усе робили разом. Ось чому було так весело, — докинув Мікі, але очі його посмутніли.

— І знову буде весело, просто зажди! — верескнула Сонечко. — Моя довголапа прийде за мною, я знаю, що прийде. Вона повернеться за літаючим диском, бо вона завжди брала його із собою, — і вона забере мене.

Щасливець спіймав на собі погляд Белли. Він не хотів нічого говорити, щоб не псувати Сонечку мить радісного сподівання, і йому стало легше від того, що Белла також промовчала. Утім очі його сестри посмутніли, а вуха опустилися. Вона починала розуміти, як сильно все змінилося. Якби вони всі бодай слухали те, що їм говорила Собака-Земля. Якби лишень знали, як відчувати цей світ усіма чуттями. Мабуть, вони вже втратили цей інстинкт.

Він ніжно торкнувся до Беллиної мордочки, щоб якнайшвидше стерти з нього відбиток тривожних передчуттів, поки їх ніхто не встиг помітити. Зрештою собаки заходилися облизувати одне одному морди та бадьоро бажати доброї ночі й солодких снів…

Та невже? Щасливець здивовано крутив головою, коли, побажавши йому добраніч, усі розійшлися, і кожен пес зі щасливою мармизою попрямував до якогось із довголапських будинків. Що, в ім’я Небо-Псів, вони виробляють? Та вони взагалі не розуміють, що таке правила зграї: триматися купи, підкорятися альфі, прикривати одне одному спини… Щасливець ще ніколи в житті не почувався таким великим знавцем зграйного життя!

І непокоїло його не лише те, що зграя не разом. Тут, на цій вулиці, будинки довголапих устояли, але це поки що. На багатьох стінах виднілися жахливі рани — у тих місцях, куди встромив зуби Великий Гаркун. Вікна розбиті, з-під дверей тече вода й збирається у величезну калюжу посеред дороги, і та калюжа стрімко збільшується. А ще скрізь чується сморід довголапського гною, що іде з-під землі. Однак найпотужніший запах, який забиває Щасливцеві ніздрі, — запах небезпеки.

— Ти певна, що хочеш спати тут, Белло? — він зупинився позаду сестри, а вона, посміхнувшись, відповіла:

— Що? Та тут зараз безпечно, Щасливцю. Не переймайся. Великий Гаркун утік звідси.

— Але він може повернутися, — застеріг пес. — Чимало довголапських домівок пошкоджено. Поглянь, лишень, на оту стіну — вона хилиться. А ті штуки, що звиваються по стіні, наче змії?.. Хіба ти не відчуваєш їхньої невидимої сили? Не чуєш їхнього голосу?

Він затремтів, згадавши, як небезпечно близько опинився до тієї штуки Старий Мисливець, і вона його ледь не вжалила. Щасливець не хотів більше нікого рятувати від тієї страшнючої сили.

— Тут досі небезпечно, Белло. І хто знає, чи Великий Гаркун дасть нам спокій?

— Ох, Щасливцю, — Белла ніжно лизнула його. — Не дивно, що ти наляканий, після всього, що сталося в Пастці. Але це наші домівки. Справжні, гідні довголапські домівки.

— Не знаю, — шерсть на його загривку піднялася. — Гадаю, нам слід спати на вулиці. А чому всі розійшлися по різних будинках? Може, я й небагато знаю про зграю, але хіба головне не в тому, щоб триматися разом? Так простіше зберігати тепло й захищати одне одного.

Белла спантеличено роззирнулася довкола.

— Але, Щасливцю, це наші домівки… Ми маємо бути тут, коли наші довголапі повернуться. Хіба ти не розумієш, як це важливо для нас?

«Ні, — подумки відповів Щасливець. — Справді, не розумію». Але вголос цього не сказав, адже в очах Белли палала така рішучість, якої не можна було не поважати. І пес відчув, що не сперечатиметься з нею й піде до довголапського будинку. Це найменше, що він міг зробити для своєї сестри.

Коли вони зайшли всередину, Щасливцеві стало ясно, чому Белла не хотіла залишатися надворі. Хоча деякі довголапські речі були перекинуті й розтрощені, на стінах виднілися жахливі рани від підлоги до стелі, у кімнатах було сухо. Безперечно, це місце зручне для життя.

«Для повідкових собачок», — нагадав собі Щасливець.

Будинок здивував його: такий великий, просторий — зовсім не схожий на клітку. Обстежуючи кімнати, пес почувався майже вільним. Його кігті постукували по твердій підлозі кімнати-харчевні, у якій він заходився обнюхувати шафки. Там відчувався чіткий, хоч і слабкуватий, запах харчів: сирого м’яса, м’якого сиру й черствого хліба, — однак, на превеликий жаль, як він не шкрябав кігтями двері холодосховка, а ті не піддавалися. Почувши запах Белли позаду себе, Щасливець обернувся й побачив, що вона сором’язливо стоїть біля дверей, опустивши голову.

— Я також не змогла відчинити холодокоробку. Навколо довголап’ячого будинку валялося багато харчів, але я все з’їла. Знаю, мені варто було трохи залишити, та я була така голодна.

— Не переймайся, — відказав Щасливець, але…

Вона справді повинна думати наперед; вона мала стримати себе, аби не зжерти все в один день. Однак Щасливець нагадав собі знову, що Белла анічогісінько не тямить у реальному житті. Вона повідкова собачка. І вкотре він знову відчув самовдоволення від того, що навчився виживати та дбати про себе. Утім його бентежила думка, як собаки, подібні до Белли, можуть уціліти в цьому новому ворожому світі.

— Але це тупо, — не вгавала вона, опустивши вуха. — Мені слід було заощадити. На відміну від інших, я це розумію, Щасливцю.

— Їм доведеться ще багато чого навчитися, — зауважив він.

— Прошу тебе, не думай про них надто погано, Щасливцю, — вона кинула на нього благальний погляд. — Усе, що вони вміють, — бути безтурботними й нічим не перейматися. Мені так само ніколи не доводилося дбати про їжу, але я чудово розумію, що не всі собаки так живуть. І відчуваю, що тепер усе змінилося, — вона розвернулася й вислизнула з кімнати.

Щасливець розгублено всівся на підлогу й, аби заспокоїтись, задньою лапою почухав за вухом. Підбадьорившись, він знову взявся обнюхувати й шкребти двері шафок. А тоді кинувся на холодосховок. Пес почав гатити в нього лапами, навіть намагався вчепитися зубами, аж доки не відчув біль у щелепі. Однак двері так і не піддалися. Він тільки змарнував час та сили. «Можна почекати до завтра», — вирішив він і рушив на пошуки сестри.

Довго шукати не довелося. Белла була в сусідній кімнаті, вмебльованій столами, лампами й довголапською картинокоробкою, проте невидима сила в ній не дзижчала. А ще там стояло велетенське м’яке довголапське сидіння, на якому можна гарно розлягтися. Одначе Белла скрутилася клубочком у кутку, сумно обнюхуючи якусь маленьку купку довголапських речей, що лежали між її лапами.

Щасливець попрямував до неї. Вона ледь поворухнулася, тільки сопіла та скиглила, втягуючи ніздрями запах роздертої подушки. Поруч лежало довголапське хутро, пожмакане й смердюче від поту, і шкіряний ремінець — саме такий, які зазвичай одягають на повідкових собачок. Лише один вигляд цього ремінця змусив Щасливця здригнутися від огиди, але Белла тужливо терлася об нього носом.

Певно, вона геть занурилась у спогади, викликані запахами тих речей, бо коли він співчутливо лизнув їй вухо, вона здригнулася й підхопилася на всі чотири, уникаючи його погляду.

— Я просто стомлена, — різко відказала вона. — Оці речі. Вони допомагають мені заснути. Ось і все.

Щасливець промовчав. Як кілька довголапських дрібничок можуть допомогти собаці заснути? Либонь, розлука з довголапими все ж таки болісна для неї. Але він відчув, що сором не дозволить їй цього визнати.

— Заспокойся, — мовив він, ніжно торкаючись до її морди своєю. — Нам треба трохи поспати. Хто знає, що принесе новий сонцесхід?

Не важко було зрозуміти, де вона спала зазвичай: поруч із купою скарбів у затишному куточку лежала м’яка подушка, вся вкрита золотистими шерстинками й просякнута міцним Беллиним запахом. Щасливець зачекав, поки сестра окреслить сноколо й уляжеться, поклавши голову на лапи. А тоді, тихенько заскавчавши, обережно зробив три своїх снокола, заплющивши очі та подумки звертаючись до Небо-Псів. Потім ліг поруч із сестрою, притиснувся до неї й уклав голову їй на спину.

У куточку було тепло, а подушка щільно прилягала до їхніх тіл, але Белла здавалася занепокоєною, і її тривога передавалася Щасливцеві.

Пес підняв голову, трохи розтуливши щелепи, щоб скуштувати повітря, а Белла тонко й тривожно заскавчала. Смак здавався знайомим і водночас якимось загрозливим. Раптом він упізнав його: так само жахливо смакувало повітря перед тим, як здригнулася земля. Перед приходом Гаркуна. Те саме колюче відчуття разом із металевим присмаком небезпеки.

— Я не можу тут спати, Белло. Не можу, — тривожно заскімлив Щасливець, озираючись. — А якщо довголап’ячий будинок упаде на нас?

— Та ні, не впаде. Гаркун пішов, — Белла притиснулася до подушки в надії заснути. — Що за дурощі, Щасливцю. З нами все буде добре.

Однак сон її не брав, Щасливець бачив це. Вона знову завовтузилася й нарешті стала на ноги, низько опустивши голову та схвильовано настовбурчивши вуха.

— А з іншого боку… — пробурмотіла вона.

Щасливець рішуче підвівся. Він знав це застережливе тремтіння в кістках, це стискання шлунка.

— На високе місце, Белло. Якнайвище!

— Так! Ти маєш рацію, Щасливцю. Маєш рацію!

Не встигла вона цього вимовити, як підлога під їхніми лапами задрижала. Наче холодна хвиля прокотилася по шкірі під хутром, й обоє схопилися тікати, наче за ними хтось гнався. Коли вони скочили з подушки, то налетіли одне на одного, і Щасливець зупинився, аби впевнитися, що Белла знову звелася на ноги. А тоді удвох помчали через передпокій до відчинених дверей — туди, назовні, на безпечне подвір’я. Після Великого Гаркуна багато дверей висіли під дивними кутами. Довголапим таке б не сподобалося, але собакам це — дякувати Небо-Псам — давало змогу вільно входити й виходити.

— Ми повинні попередити інших! — крикнула Белла.

Але ще до того, як вони встигли загавкати, інші повідкові собаки вже повибігали на газони, що розділяли будинки. Нічого не розуміючи, вони були не здатні рухатися хоч у якомусь певному напрямку, і тому бігали колами, вили, шкребли кігтями землю. Марта голосно й протяжно гавкала на будинок свого довголапого, не відводячи від нього очей. Ритка раптом несамовито вискнула й помчала до свого.

— Ні, — гиркнув Щасливець. — Тримайтеся поруч! Не йдіть!

Не те щоб він знав щось напевне, але це здавалося чи не єдиним безпечним рішенням. І знову повідкові дивилися на нього так довірливо і благально, що йому стало моторошно. «Не час цим перейматися», — подумав Щасливець.

— Зберіться гуртом. Швидко! — гавкнув він рішуче. Ніхто не заперечував. Собаки стали навколо нього й навіть притиснулися одне до одного, шукаючи захисту та впевненості в теплі й згуртованості… зграї?..

«Так, саме зграї», — майнуло Щасливцю, а тоді він відчув поштовх.

Земля під лапами стривожено коливалась. Вона здригалася й тремтіла, ніби намагаючись скинути їх із себе. Може, Собака-Земля теж боялася Великого Гаркуна? Чи вони обидва — дві половинки одного цілого? Щасливець не знав цього. «Благаю, — просив він подумки, — благаю, Собако-Земле, вбережи нас…»

Можливо, Собака-Земля почула його, тому що Великий Гаркун не повернувся, принаймні не той, який був тієї жахливої ночі. Може, це його молодший брат, що поворушився трошки від неспокою у своєму підземному лігві, зовсім як нещодавно крутилася без сну Белла, але його все ж таки взяв сон. Земля припинила гарчати під лапами, і страшне напруження зникло з повітря. Нарешті Щасливець міг рівно дихати. Навколо нього інші собаки теж струшували жах із хутра і стояли тепер більш упевнено, визираючи нову небезпеку. Зараз вони вже не були так переконані, що все буде добре. Але, важливо, що собаки не намагалися піти до будиночків своїх довголапих і не панікували, і Щасливця це наповнило безглуздою гордістю за всю його…

«Навіть не думай! — наказав він собі. — Вони — не твоя зграя».

Авжеж, він допоміг їм, і, можливо, навіть певною мірою відчув спокій від перебування разом з іншими собаками. Але це нічого не означає! Яка йому з них буде користь, якщо небезпека ставатиме загрозливішою?

«Час віддалитися від них, — сказав собі Щасливець. — Знову стати самітником». Його щастя — у його лапах, і краще про це не забувати. Теплий бік поруч — це одне, але життя в зграї вимагає значно більшого, ніж тимчасова дружня компанія. Набагато більшого, і такого, чого він навіть не хоче уявляти…

Новий, смертельний гуркіт наповнив повітря й обірвав його роздуми. Часу ставати спина до спини й захищати одне одного не лишилося. Гуркіт миттю перетворився на оглушливий тріск, і піднявся страшний бедлам із каміння й металу, і все навкруги рвалося й розламувалося, здіймаючи хмари густого пилу.

Щасливець похолонув і припав до землі, інші наслідували його. Він дивився перед собою, здивовано роззявивши рота: на тому місці, де поруч із Беллиним будинком стояв інший довголапський дім, зараз курилася пилюга.

Гуркіт котився луною і, здавалося, не збирався вщухати. Ніхто не ворушився, аж поки курява не почала розвиднюватися, рідшати й потроху осідати. З’явилися перші несміливі зблиски сонячного сяйва, і Мікі перелякано завив.

На них нічого не впало, і Щасливець із гордістю подумав, що зібрав друзів Белли в дуже правильному місці.

Але його самовдоволення розвіялося, як дим, і шерсть настовбурчилася на загривку й плечах: з-під руїн долинало моторошне виття — крик жаху, болю та безнадії. На якийсь час він, як і інші, закляк на місці, нічого не розуміючи. Живіт скрутило. Невже сама Собака-Земля жалілася й скімлила, провіщаючи нову хвилю лиха? Невже це кінець? Невже зараз усе, що допоки залишилося, буде знищено?..

І тієї ж миті Белла задерла морду та відчайдушно загаласала. Щасливець здивовано дивився, як вона здригається всім тілом, а інші теж невтішно завили.

— Що таке? — різко перервав він їх. — Белло! Кажи!

— Альфі! — схлипнула вона. — Він у пастці, в тому будинку!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Альфі! Альфі-і-і-і! — Сонечко несамовито гасала по колу. — Щасливцю, зроби щось! Будь ла-а-а-аска!

Щасливець, збитий з пантелику божевільним гавкотом Сонечка, знову мало не спіткнувся об Ритку. Решта заклякли, мов неживі.

— Хто такий Альфі?

Белла сумно похитала головою.

— Маленький сміливий пес. Його не було з нами, коли ми тебе зустріли. Він лишився стерегти будинок своїх довголапих.

— Я знала, що не можна його залишати самого, — пробурмотіла Ритка, нахиляючи голову й майже торкаючись носом землі.

— Ми тут нічого не вдіємо, — похмуро загарчав Мікі.

— Якщо підемо туди, то загинемо, — Белла здригнулася й, подивившись на уламки, мимоволі зробила крок назад. Легкий вітерець підняв хмарку білого пилу, і ще одна дерев’яна колода заскрипіла, полетіла вниз і розбилася. Із довголапського будинку знову почулося завивання: там був маленький песик, самотній, зневірений і наляканий.

Марта почала зосереджено загрібати землю велетенською лапою:

— Бідолашний Альфі. Він ніколи не був одним із нас. Завжди тримався одинаком.

— Марта має рацію, — Белла лягла на живіт, витираючи лапою пил з очей. — Він не належав до нашої зграї, Щасливцю. У жодному разі! Бідолашний маленький Альфі! Якби він лишень пішов із нами… Але він ніколи не ходив…

Щасливець здивовано переводив погляд то на зруйнований будинок, то на собак. Чому вони говорять про Альфі так, ніби той уже помер?

Йому довелося гавкнути досить голосно, аби перекрити моторошне виття, що чулося з-під руїн:

— Що це ви таке кажете? Собака потрапив у пастку! Він досі живий!

— Але чим ми йому допоможемо? — Белла ще дужче зіщулила вуха й обурено загарчала: — Ми нічого не можемо вдіяти!

— Маємо спробувати! — відрубав Щасливець.

Ритка витріщилася на нього з великим подивом. А Сонечко схлипнула й несамовито закрутилася на місці:

— Ми не кинемо його, правда ж, Белло? — її вуха опустилися. — Не кинемо?

Збоку почулося сердите гарчання. Щасливець здивовано обернувся й побачив рішуче налаштованого Бруно.

— Щасливець має рацію, — Бруно по черзі подивився на всіх, починаючи з Белли. — Альфі — з нашої зграї, і байдуже, знає він про це чи ні. І я збираюся йому допомогти!

— Дякую, — мовив Щасливець. Принаймні Бруно розумів, що значить — дбати про інших собак. — Із тебе буде чудовий зграйник. А тепер ходімо зі мною.

Вони розвернулися й удвох попрямували до руїн, аж раптом позаду почулося високе й перелякане скімлення Сонечка:

— Я б теж пішла. Пішла б, але…

Щасливець струснув головою. «Вони вирішили, ніби я вправний ватажок зграї, — подумав він, — а самі не мають жодного уявлення, що таке — бути у зграї!»

Що ж, якщо їм треба побачити лідера, він покаже їм — наостанок. Хай що чекає попереду, їм доведеться з’ясувати це для себе, хоч і в такий непростий спосіб. «Це — остання послуга. Бо жоден пес не заслуговує, щоб його кинули помирати. А тоді — піду. І нехай далі самі дбають про себе!»

— Ти поглянь, що тут робиться! — пробурмотів Бруно. — Якби Альфі залишився коло дверей, то йому б уже точно настав кінець. Мабуть, він був позаду — на кухні. Знаєш, така холодна кімната? Там стояв його кошик.

— Правильно. Слушна думка, Бруно! — Щасливець оглядав руїни, обачливо ступаючи між уламками. Передня та бічні стіни довголапського будинку розсипалися вщент, а зверху рухнув дах. — Позаду є вціліла стіна! Ходімо туди.

Щасливець попрямував у той бік, намагаючись берегти поранену лапу. Жалібне виття Альфі й досі долинало з-під руїн.

— Альфі! Чуєш мене? — гавкнув Бруно. Виття не припинялося; Альфі не чув голосу друга.

Вони потроху просувалися до заднього двору повз розтрощені стіни, купи каміння та шматки покрученого металу.

Щасливець обнюхав землю. Довголапської невидимої сили тут не відчувалося; її джерело, певно, було знищене. Велетенське скрипуче старе дерево кидало тінь на все подвір’я, і пес з острахом глянув на нього. Воно нахилилося під невеликим кутом, а стовбур тріснув саме там, де розгалужувалися нижні гілки, і Щасливцеві зовсім не подобався звук, що долинав звідти, — схожий на стогін від болю.

Пес вчасно побачив на землі перед своїми лапами друзки світлокриги. Він проторував вузеньку стежку повз них, за ним слідом пішов Бруно. Вікно, що раніше стояло в задній стіні, тепер випало. Але в отворі залишилися якісь перехрещені провислі дроти, геть покручені, проте все ще міцні.

— Нам сюди, — Щасливець кивнув на вікно.

Він поклав лапу на раму — і швидко прибрав: дріт його боляче вколов, нагадавши клітку в Пастці. Ще одна рана — це вже занадто! Але ж у завиванні Альфі чулося таке нестерпне страждання! Від того звуку навіть кістки Щасливця проймав біль, а кров застигала в жилах. «Я не можу здатися!»

Щасливець видерся на купу щебеню під вікном, Бруно — за ним. Разом вони вхопили зубами дріт, і Щасливець спробував відірвати його кігтями, але з цього нічого не вийшло. Тоді він міцно вхопився за провислий шмат дроту, але той відскочив, добряче ляснувши його по носу. Щасливець розгублено відстрибнув убік.

— Кепські справи. Що ж робити? — насупився Бруно.

Щасливець усвідомив, що старий гордий пес покладається на його досвід, і відчув, як упевненість повернулась до нього. «Я можу це зробити!»

— Дійшло! — Щасливець розвернувся й пострибав униз через купу уламків. — Я знаю, що робити.

— Щасливцю, стережися!

Пес почув пронизливий гавкіт Бруно — і тієї ж миті перелякано глянув угору: дерево застогнало й затріщало, неначе почалася війна Небо-Псів.

Вагатися не було часу. Щасливець помчав уперед, спритно проскочив попід величезною гілкою, що пролетіла поруч із ним і звалилася на землю, тільки на волосинку від кінчика його хвоста. У спину вдарила потужна хвиля.

Коли вщух шурхіт листя та гілля, він спинився, аби перевести подих, і глянув на Бруно. А тоді гучно гавкнув йому на знак подяки за вчасне попередження. І знову щодуху помчав до будинку Белли.

Белла та Сонечко щось прогавкали, але він нічого не зрозумів і продовжував бігти. Решта зграї трималася разом на порослому травою газоні між будинками довголапих. Підбадьорювали вони його чи намагалися спинити? Зараз не час роздумувати про те. Він добіг до Беллиних дверей і завагався; серце шалено калатало.

Цей довголапський дім також міг обвалитися. Передні лапи Щасливця нервово затремтіли, коли він глянув на потріскані стіни.

Краще поспішати…

Він блискавкою пролетів крізь двері до кутка, у якому зазвичай спала Белла, і схопив зубами її підстилку. Вона була велика, товста й зовсім незручна для носіння, але ідеально підходила для його задуму. Коли Щасливець протяг її крізь двері й знову опинився на свіжому повітрі, то відчув тремтливе полегшення. Потім трохи постояв, аби вгамувати калатання серця, та, швидко подякувавши Собаці-Землі за її прихильність, щодуху помчав туди, де на нього чекав Бруно і де Альфі досі відчайдушно валував про допомогу.

— Ми йдемо, Альфі, — крикнув Бруно, щоб заспокоїти друга. — Уже скоро! Тримайся.

«Благаю тебе, Собако-Земле, — скористався моментом Щасливець, аби попросити про підтримку, — допоможи мені знову, як у домі Белли! Дай нам витягнути Альфі! Не дозволь Великому Гаркуну прийти за нами…»

Прикривши підстилкою м’які ясна від укусів колючого дроту, Щасливець і Бруно щосили потягнули його. Поступово кріплення почало слабшати, і Щасливець відчув, що він потроху сунеться назад. Останній ривок — і весь шмат перехрещеного дроту вивалився назовні.

Так! Нам вдалося!

Із дерев’яної рами стирчали шпичасті друзки світлокриги, але м’яка підстилка прикрила і їх, тож обидва пси прослизнули до будинку.

Бруно зупинився на засипаній щебенем підлозі посеред кімнати й, важко дихаючи від напруження, покликав:

— Альфі! Ти де?

У відповідь почулося слабке скавучання з-під однієї з довголапських коробок-сидінь. Щасливець ухопив її зубами, намагаючись розтягти жмут розбитого дерева й металу, аби дістатися до загнаного в пастку собаки. Бруно проліз між дерев’яних ніжок, схопив Альфі за загривок і витягнув його звідти на волю.

Маленький песик кілька секунд лежав, весь тремтячи, а тоді схопився на лапи й перелякано зиркнув на Щасливця. Альфі був коротконогим і кремезним, із квадратною зморшкуватою мордою, зі строкатим коричнево-білим хутром.

— Дякую, — прошепотів він і зажурено озирнувся на зруйнований будинок.

— Мерщій, — гаркнув Бруно. — Біжімо назад до решти.

Щасливець обачливо прокладав шлях по заваленій щебенем підлозі до розбитого вікна. Там Бруно змушений був головою підштовхнути Альфі, аби той дотягнувся до підвіконня.

— Тримайся поруч, Альфі, — наказав Бруно, коли вони безпечно вибралися назовні.

— Так… Ох, мої бідолашні довголапі! — засмучено заскімлив песик, оглядаючи зруйновану оселю. — Де ж вони, де ж вони? Ви тільки погляньте на це! Що вони робитимуть, коли повернуться?

Щасливець здивовано закліпав. І чому цих повідкових так хвилюють почуття їхніх довголапих? Щось зовсім не схоже, що довголапі надто переймалися своїми собаками, коли втікали.

— Не думай про них, — гаркнув він. — Зараз ти маєш подбати про себе.

Втягнувши голову в плечі, Альфі зиркнув на Щасливця та збентежено кліпнув:

— Хто ти такий?

— Це Щасливець, — втрутився Бруно. — І ти між іншим теж — щасливець. Це дивовижно, що тебе там не привалило. А тепер ходімо.

Вони перейшли газон і вийшли на середину вулиці, де решта псів напружено чекала на них, нашорошивши вуха. Щасливець зміряв кожного з них зневажливим поглядом.

«Ми його врятували, але без вас…»

Белла вийшла наперед і поважно лизнула Щасливцеве вухо.

— Рада, що з тобою все добре, — винувато пробурмотіла вона.

Пес глухо загарчав, ще не готовий пробачити її. Решта ж уникали його погляду, кліпаючи на перекошені стіни будинків своїх довголапих, біля яких легенький вітерець ганяв хмарки куряви. Виглядали собаки жалюгідно, аж ніяк не краще, ніж навколишні будівлі.

Сонечко отямилася першою. Вона підбігла до Альфі й почала облизувати його, ніби вибачаючись та вітаючи. Незабаром до неї приєдналися й інші, ніжно штурхаючи носами свого друга, якого вони ледь не покинули через свій страх.

— Бачиш, Белло? — запищала Сонечко. — Я знала, що Щасливець витягне його звідти! Я знала, що він здатен на це!

— Я теж його витягав, — пробурчав Бруно.

— Певна річ, що ти теж! Браво, Бруно! — Сонечко була в захваті від себе самої. — Це був правильний вчинок, Белло. Тобі не слід було їх спиняти.

— Гей! — запротестувала Марта. — Ти також не хотіла допомагати, Сонечко!

— Хвилиночку! — Альфі обірвав сварку і вийшов наперед з нахиленою набік головою. — Белло? — верескнув він, не вірячи почутому. — Невже ти збиралася залишити мене там на призволяще?

Щасливий галас і гавкіт ураз припинився й запала гнітюча тиша. Белла опустила голову.

— Ти, Альфі, не злися на Беллу, — промовив Мікі. — Обачність ніколи не зайва! — Він підійшов до неї й тицьнув її носом у шию. — Ніхто ж не знав, наскільки небезпезпечний той довголапський будинок і що може нас там спіткати. Бруно зі Щасливцем теж могли загинути. Таке рішення прийняти нелегко, і Белла переймалася за кожного з нас. Тож зараз радіймо, що все вдалося і ти живий.

Белла вдячно лизнула чорно-білу морду Мікі, Альфі ж неохоче кивнув. Щасливець замислено мовчав.

Звісно, Мікі правий. Беллина обачність мала певний сенс. І все ж таки…

Почувши, як Альфі волає про допомогу, Щасливець просто не міг його залишити — лихо, якого зазнавали інші собаки, миттєво викликало в його кістках і крові дещо таке, чому він не міг опиратися. Це був інстинкт, собачий дух, що жив глибоко всередині нього, і він дедалі більше усвідомлював, як сильно залежить від цієї сили в мить небезпеки.

То де ж Белла поділа цю силу?..

Лігши на землю й поклавши голову на лапи, Щасливець сумно подивився на сестру. Собачий дух у ній спав, пригнічений, затамований, захований так глибоко, що вона давно забула про його існування. Прийшов час, коли собака мусив діяти, дослухаючись до свого внутрішнього духу, — але Белла міркувала, як довголапий.

Занепокоєний, він звівся на ноги й підійшов до неї. Вона здавалася збентеженою, але, зрештою, вони всі зараз схвильовані. Мікі вимахував своєю рукавичкою — Щасливець нарешті зрозумів, що то за річ: він бачив таку саму, коли довголап’ячі малята гралися м’ячем на вулиці. Марта сиділа під зламаним деревом, опустивши вуха. Сонечко невтішно копирсалася мордочкою в траві. А Ритка ходила туди-сюди, поглядаючи на потрісканий будинок своїх довголапих та зажурено нюхаючи повітря. Альфі просто лежав, поклавши голову на лапи. Скидалося на те, що він про щось серйозно замислився.

«Вони провалили свій перший іспит як зграя, — подумав Щасливець. — І розуміють це».

Щасливець тихо гавкнув і відвів Беллу вбік.

Вона дивилася на нього, вихляючи хвостом над самісінькою землею.

— Навіть не кажи нічого, Щасливцю, — з розпачем сказала вона. — Справа не в тому, що мені байдуже. Звісно, мені хотілося, щоб із Альфі все було добре. Та я боялася за інших. Боялася за тебе.

— Ти не маєш вибачатися переді мною, Белло, — він хотів, аби це прозвучало лагідно, але вона розсердилася.

— Я не прошу в тебе вибачення! Я запропонувала бездоганне розумне рішення, а ти пішов проти нього. Якби ти загинув у тому довголапському будинку, то це була б лише твоя провина.

— Ти не маєш хвилюватися за мене! Я завжди можу подбати про себе, бо я звик до цього.

— А от Бруно — ні. Ніхто з нас не може! — відрубала вона. — Ти маєш розуміти це, Щасливцю! Ми не такі, як ти. Мені треба приймати свої рішення. Зрештою вийшло, що ти вчинив правильно щодо Альфі. Але могло статися й навпаки! Усе могло закінчитися страшним лихом. Тож тобі не треба мені говорити, що я помилилася.

Щасливець роздратовано подивився на неї:

— Я зрозумів. Справа в тому, — гадаю, це важливо, — що ти…

І раптом розлігся гучний лемент, і голови всіх псів повернулися до Сонечка.

— Ритко! — геть перелякано репетувала вона, повертаючись навсібіч. — Де Ритка? Вона зникла!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«У яку ще халепу вскочила Ритка?..» — непокоївся Щасливець.

Сонечко несамовито бігала колами; Марта ходила туди-сюди, а Мікі намагався згуртувати всіх біля Щасливця. Однак собаки не готові були підкорятися.

— Ми мусимо йти шукати її, — наполягав Бруно. — Ми мусимо. Але де?

— Ми не можемо просто стояти осторонь! — зойкнула Сонечко, а тоді, засоромлено опустивши вуха, пробурмотіла: — Не так, як останнього разу.

— Бруно має рацію, — вигукнула Белла. — Треба добре думати!

«Авжеж! — майнуло роздратованому Щасливцеві. — Але щось жоден із вас не думає!» Він вистрибнув на купу цегли й командно гавкнув:

— Ану тихо! — Коли вони всі повернулися й подивилися на нього, Щасливець струснув головою: — Цитьте! Увесь цей галас ніяк не допоможе Ритці! Я спробую винюхати її слід. Вона не могла піти надто далеко.

Ліворуч ішов ряд довголапських будинків — низеньких та ошатних; вони здавалися менш пошкодженими, ніж решта, хоча вікна були розбиті, а попід стінами валялись уламки цегли та світлокриги. Щасливець зробив кілька кроків, напружено винюхуючи повітря й піднімаючи вуха, аби вчути запах Ритки. Він пригадав, як вона сумно дивилася на один із цих будинків, поки вони з Беллою сперечалися, — на отой, де в садку висить розбита гойдалка, а на ґанку стоїть неживий кам’яний кролик із відбитим вухом.

Белла й Мікі йшли назирці за Щасливцем. Вони не хотіли, аби хтось знову міг побачити їхні вагання.

Решта собак трималися позаду, а в їхніх очах світилося благання, аби Ритка знайшлася. Усе це зовсім не допомагало Щасливцеві зосередитись. До того ж його ніс уловлював ще дещо, і воно змішувалось із запахом Ритки, — різкий і дивний сморід, який снувався в повітрі і від якого нудило й паморочилось у голові.

Тонкий запах Ритки лоскотав ніздрі, але Щасливець не міг його відділити від того міцного смороду, від якого його голова йшла обертом, а шлунок стискався. Пес підняв морду до ледь відчутного вітерцю й застиг на місці. Той запах. Він долинав із…

Будинку Ритки!

— Тримайтеся позаду! — різко гаркнув Щасливець. Його шерсть наїжачилася; здавалося, було щось підступне в цьому різкому нудотливому смороді. Це не був запах смерті, але його собачі інстинкти волали, що треба тікати від нього так, ніби це справді саме він.

Пес обережно просувався до будинку Ритки, і сморід посилювався. Очі сльозилися, шлунок стискали спазми; на мить у голові запаморочилось, і він ледь утримався на ногах.

Однак запах Ритки однозначно вів сюди, зовсім притлумлений жаским смородом…

А ось і вона! Ритка стояла в затінку напівзруйнованого ґанку, похитуючись, але рішуче тримаючись на ногах. Вона закліпала, побачивши Щасливця; проте її очі були затуманені, і в неї був такий вигляд, немовби вона ось-ось зомліє.

Щасливець стрімко метнувся вперед, ухопив її за нашийник, і відразу ж із його очей покотилися сльози, а ніс не чув нічого, окрім нудотливого смороду. Ритка тихо захрипіла, коли він, ухопивши її за загривок, кинувся бігти назад. Навіть віддаляючись від будинку, Щасливець відчував, що його гойдає й кидає з боку в бік; однак у міру того, як він наближався до гурту переляканих собак, сморід слабшав. І тільки коли пес нарешті вже не чув цього химерного запаху, він опустив Ритку на траву і став над нею, важко дихаючи й похитуючись від запаморочення.

Вона нерухомо лежала на землі, неначе тихенько спала, а її боки ледь ворушилися. Щасливець почав завзято вилизувати їй морду, Белла кинулася йому на допомогу; решта з острахом спостерігали за ними.

— Чому вона спить? — залементувала Сонечко. — Від чого ви тікали?

— Ну ж бо, Ритко, — умовляла Белла, — прокинься.

Тіло собачки було мов неживе, а боки майже не рухалися від дихання. Здавалося, вони підіймаються та опускаються дедалі слабше й слабше. Невдовзі дихання може зовсім зникнути?! Її очі закотилися, і біла піна зібралася в кутиках рота. Марта дотягнулася до неї своєю гігантською лапою та надзвичайно обережно й ніжно — Щасливець не міг навіть уявити собі, що ця велетенська псина здатна на таке, — витерла піну з рота Ритки.

— Не вмирай! — благально промовила Белла й лагідно погладила лапою нерухому собачку.

Жодної реакції!

— Ходімо звідси, — звернувся Щасливець до сестри. — Тепер краще залишити її.

Яким би сильним не був дух життя в Ритки раніше, тепер він зник. Щасливець уже почав відвертатися від неї, низько опустивши голову, аж коли…

— Стійте! — вигукнула Белла, підбігши ближче до Ритки. — Погляньте!

Вона мала рацію. Маленька собачка поверталася до життя. Її вії затріпотіли, а по хутру пройшов дрож. Лапа смикнулася, хвіст ворухнувся, і нарешті розплющилися її темні очі. Вони досі були каламутні й дивилися кудись у далечінь, та Щасливець відчув неймовірне полегшення; він сів на землю і спостерігав, як Белла вмиває мордочку напівживої собачки.

— Ох, Ритко! Ти як? — Белла штурхнула її носом. — Скажи, заради Небо-Псів, що сталося? Куди ти пішла?

Ритка непевно сіла, хитаючи головою з боку в бік і намагаючись відновити рівновагу.

— Пробачте. Ви всі сварилися, а я не хотіла цього слухати.

Мікі зробив крок уперед до неї, щоб лизнути їй носа:

— Кепський час, щоб вештатися, де заманеться!

— Я просто подумала… Я озирнулася й побачила, що дім моїх довголапих уцілів, і… я відчула дивний сморід… — Ритка обтрусилася, трохи засоромлена, але її очі засяяли, вуха нашорошилися, і було схоже, що їй стає краще. — Це найбридкіший сморід, який я чула у своєму житті. Навіть гірший за той, коли мене обгидив скунс, і я мусила спати в гаражі. Я не знала, що це точно було, а втім подумала, що зможу розповісти вам, якщо довідаюся, — Ритка боязко підняла очі. — Він ішов із кухні. Я підійшла ближче, щоб краще занюхати його, і… відчула, що мені дуже зле й паморочиться в голові. Я подумала, ви знатимете, що з цим удіяти, — але не могла йти рівно й почувалася так гидотно.

Собака-Сонце почав підніматися над розтрощеними дахами будинків довголапих, але коли Щасливець подивився на вкриті тріщинами, похилені стіни й розбиту дорогу, його хутро наїжачилося, і він виструнчився.

— Послухайте всі, — він обвів собак твердим поглядом. — Ви мусите залишити це місце. Негайно. Заради вашого ж добра.

— Про що ти говориш? — гавкнула Белла, ощирившись. — Ми не можемо піти.

Щасливець зробив крок назад:

— Белло!

— Це наш дім! — гаркнула та. — Ми маємо чекати на наших довголапих. Я й не сподівалася, що ти зрозумієш, але ми не можемо піти. Не зараз.

Щасливцю на мить відібрало мову. Він дійсно не розумів. Але її гавкіт був таким злим, що змусив його шлунок стиснутися.

Решта собак опустили хвости та вуха й переводили погляд із Белли на Щасливця й назад. Белла виглядала розлюченою, шерсть на її загривку стала дибки.

— Але, Белло… — зашепотіла Ритка.

— Ні, не слухай його, Ритко! Щасливець — розумний собака, але він самітник. Він нічого не знає про довголапих, не розуміє, чому ми не можемо піти! — Белла вишкірилася на брата. — Знаю, що ти цього не схвалюєш, Щасливцю, але ми віддані своїм довголапим і не можемо залишити наші домівки.

— Белло! — загавчав він сердито. — В ім’я Небо-Псів! Невже ви не розумієте? Тут небезпечно! Цей сморід мало не вбив Ритку. Дім Альфі зруйнований. І це аж ніяк не дім Альфі! — додав він люто. — Це будинок його довголапих, і вони кинули його, як кинули всіх вас!

Белла розчаровано дзявкнула, проте продовжувала сперечатися:

— Вони не хотіли.

Щасливець вийшов уперед, скрививши морду.

— О так, але кинули! А довголапські будинки обвалилися, Белло, — він обернувся та зі страхом й огидою поглянув на навколишні будівлі. Проти неясного неба вони виглядали ще більш зловісними, перекошеними й похмурими, так ніби ось-ось розваляться. — Вони довго не встоять, а той сморід — це запах смерті. Наче подих самої Собаки-Землі!

Марта задрижала від страху, а Сонечко нещасно вискнула, однак Белла зашкребла кігтями по землі, щоб усі затихли.

— Ти такий забобонний, Щасливцю! Я не знаю, що то за сморід, але точно — не запах Собаки-Землі.

Щасливець струснув головою, шерсть наїжачилася.

— Звідки тобі знати? Звідки нам знати, що на нас чигає там, у темряві? Якщо пощастить, Собака-Земля захистить нас від Великого Гаркуна. Але якщо вона подумає, що ми не варті захисту, що ми дурнуваті собачатка, яким бракує клепки, щоб передчути небезпеку? Вона кине напризволяще нас усіх!

— Маячня! — відрубала Белла.

Щасливець загарчав.

— Це місце вас уб’є. Тут не можна лишатися. Невже ви не вірите мені після всього, через що ми пройшли? Чи не я витягнув вас із халепи? Чи, може, то ваші довголапі повернулися, аби захистити вас?!

Запала важка тиша, і хтось тихенько заскиглив. Семеро псів опустили голови й підібгали хвости. Навіть Белла здавалась пригніченою і — вперше — невпевненою.

— Але куди нам іти? — спитав Бруно.

— Не знаю, — Щасливець усівся й почухав за вухом, аби заспокоїтись і вгамувати тривогу. — Можливо, ми могли б якийсь час іти разом. Або ж ти, Белло, можеш повести своїх друзів деінде. Я знаю, що ти здатна на це.

— Не здатна, — пробурмотіла вона.

— У будь-якому разі, — продовжив він, — ви мусите знайти нове місце для життя. Ви розумієте це, еге ж?

Хвіст Ритки повільно метляв по траві, здіймаючи хмарки пилу.

— Але якщо ми підемо, якщо залишимо свої домівки, — як наші довголапі нас знайдуть, коли повернуться? — стурбовано спитала вона.

У Щасливця вирвався обурливий гирк:

— Вам треба забути про ваших довгола…

Він повернувся, щоб глянути на неї, — і побачив її великі сумні очі. Біля Ритки стояла Сонечко, — така само засмучена, нещасна, з благанням у погляді. Щасливець видихнув, змушуючи себе заспокоїтися. Урешті-решт, він забагато від них вимагає. Їх зіпсувало спокійне сите життя. Вони не просто повідкові собаки — вони бездухі пси.

Загублені пси.

Він спокійно промовив:

— Якщо Собака-Земля досі сердита, якщо Великий Гаркун може повернутися, ми мусимо забиратися геть. Ви знаєте, що це правда — дослухайтеся до себе! Годі міркувати, як довголапі, — відчуйте собачий дух. Він там, усередині вас, я впевнений.

Щасливець ніжно лизнув мордочку Ритки, а тоді з більшою переконливістю в голосі, аніж відчував насправді, продовжив:

— З вами все буде добре. Ви сильні пси, я це знаю. Одного дня ваші довголапі, може, й повернуться. Коли ви побачите, що інші довголапі повертаються, а це місце знову стало безпечним, то теж зможете прийти сюди.

Його живіт стиснувся від відчуття провини за вимовлену брехню. Щасливець був переконаний, що їхні довголапі ніколи не повернуться — нащо їм це? Їхні домівки зруйновані, а майно — знищене. Утім він розумів: зараз цим псам потрібно вірити в повернення довголапих. І, настовбурчивши вуха, він з упевненістю подивився на них.

Одне за одним, повідкові завили, опустивши голови й сумно метляючи хвостами.

— Так, — нарешті промовила Белла. — Ти маєш рацію. Це місце небезпечне. Ми підемо з тобою. Але спершу маємо дещо зробити: забрати свої речі.

Вона кивнула іншим собакам, і вони розвернулися й попростували до будинків своїх довголапих. Тільки Мікі залишився стояти біля Щасливця, спокійний і зосереджений.

Щасливець спостерігав за ними. Невже він їх не переконав? Інакше що, в ім’я Небо-Псів, вони оце виробляють?

— Ритко! — гиркнув він, коли усвідомив, що собачка попрямувала до свого смердючого подвір’я. — Що ти робиш? Туди не можна!

— Мені просто необхідно дещо забрати, — дзявкнула у відповідь Ритка.

Щасливець ошелешено дивився, як вона глибоко вдихнула, а тоді чкурнула по траві до довголапського будинку. Він нічого не міг удіяти, хіба що, затамувавши подих, чекати, поки вона не повернеться, стискаючи щось у зубах.

Одне за одним повідкові вибралися з будинків своїх довголапих, несучи щось у пащах. І жодна з тих речей не мала бодай хоч якоїсь практичної користі. Величезна щелепа Марти стискала червоний квадратний клаптик тканини. Сонечко повернулася з жовтим шкіряним ремінцем, обшитим блискучими камінцями, а Ритка — з довголапським скарбо-мішечком, схожим на ті, які він бачив у Моллі. Не маючи змоги повернутися назад до зруйнованої домівки, Альфі сумно підібрав гумовий м’ячик на своєму засміченому подвір’ї; а Бруно виніс довголапську шапку, усю мокру від слини, що капала з його гострої морди.

Аж тепер Щасливець зрозумів, чому Мікі нікуди не пішов: він просто із самого початку захопив із собою свою м’яку рукавичку.

А щодо Белли, вона зухвало поглянула на Щасливця та поклала обшарпаного іграшкового ведмедика до його передніх лап.

— Ці речі й досі пахнуть нашими довголапими, — глухо загарчала вона. — Ми потребуємо щось, що нагадувало б нам про них.

Щасливець повагом роздивився кожну річ, а потім кивнув. Вони принаймні намагалися зробити бодай щось правильно; зрештою, він мусив піти на певні поступки їм та їхньому повідковому минулому.

— Звісно, — мовив він, лизнувши Беллиного носа, аби виявити своє розуміння. — Звісно, ви можете взяти їх із собою. А тепер гайда за мною! Мікі, стережи тил, у тебе це добре виходить. Рушаймо до пагорбів.

Коли вони неквапом минали околицю, Щасливець намагався не озиратися на місто, яким він так безтурботно бігав. Досить і того, що решта собак час від часу зупинялися, аби попрощатися поглядом зі своїм старим життям. Гамірне, жваве довголап’яче місце було зруйноване та мертве, і вони залишали його назавжди. Десь завивала шумоклітка; на віддаленій вулиці скрипіло залізо; світлокрига розлетілася на друзки, коли впала ще одна стіна. Але більше нічого не порушувало пронизливу тишу, і скрізь відгонило запахом смерті.

Вороття не було. Не було зовсім…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Околиці ставали все більш позаміськими, відстань між довголапськими домівками потроху збільшувалася, і Щасливець повеселішав. Він встиг підзабути, як насолоджувався волею й простором цих майже диких місць, коли зрідка наважувався сюди завітати.

Він потрапляв за межі міста лише кілька разів: коли захоплювався гонитвою за зайцями та коли довголапі з Пастки прочісували вулиці, і йому було конче потрібно вшитися звідти на кілька днів. Зараз він відчував, як у животі наростає приємне хвилювання й лоскотлива хвиля пробігає спиною. Він знову міг полювати по-справжньому — на зайців, білок або ховрахів!

До дикої місцини було вже недалеко. Перед ними простяглося заросле бур’яном поле — цупка трава й розламана огорожа з колючого дроту. Ще не дика місцевість, але вже й не довголапський парк. Коли собаки продиралися через зарості дроку та чагарники, Щасливець угледів маленьку мляву річку, певно, у два пси завширшки, з лискучою нерухомою поверхнею. Він зупинився, підняв вуха й, задоволений, чекав, доки його наздожене решта собак.

— Вода! — гавкнув він і кинувся до річки.

Але ще за добрячу кількість псів до берега він різко став. Його шерсть наїжачилася, а різкий сморід ужалив ніздрі. Щасливець мимоволі загарчав.

Белла спинилася біля нього і завмерла з піднятою лапою. Вона підозріло винюхувала повітря, коли решта підбігли до них.

— Тут щось не так, — проскавучала вона.

— Щось дуже не так, — підтвердив Щасливець, повільно задкуючи від блискучого струмка.

— Та що може бути не так? — радісно дзявкнувши, повз них пролетів Альфі, мало не збивши з ніг Сонечко. — Ковтнімо!

— Альфі, ні! — Щасливець кинувся за приземкуватим песиком. І хоча Альфі мчав на всіх парах, Щасливець усе одно був швидшим.

«Добре, що в Альфі коротенькі ноги», — подумав він, стрибнувши майже на голову меншому за себе собаці та вхопивши його за загривок.

Шокований Альфі борюкався й крутився, а його лапи молотили повітря.

— Пусти мене! Пусти!

Щасливець похмуро повернувся й риссю побіг назад до гурту переляканих псів, які стояли вже ближче до води. Вони підійшли, переймаючись за Альфі. Проте, потягуючи повітря, собаки тремтіли, а їхня шерсть стала дибом. Щасливець безцеремонно віджбурнув Альфі; песик став на лапи й почав обурено обтрушуватись.

— Хіба ти не чуєш запаху, Альфі? — похитала головою Марта. — Ця вода погана.

— Хіба вода буває поганою? — кинув той невдоволено. — У моїх довголапих вода завжди була пречудовою!

— Вода твоїм довголапим надходила спеціальними безпечними трубами! — гаркнув Щасливець. — Ходи сюди. Але не торкайся.

Він підштовхнув Альфі до берега, за ним підійшли інші й одразу відсахнулися через різкий незвичний запах.

— Ти бачиш? Глянь на це!

Він відчув, як біля нього затрусився Альфі:

— Цього не може бути!

Зблизька річка виглядала ще більш млявою та нерухомою, вода ж у ній була не чистою і прозорою, а якоюсь густою, непроникною, сіро-зеленою. Найгірше, що вона була вкрита плівкою з дивними барвистими плямами, схожими за кольором на ті смужки, що інколи з’являються на небі після дощу. Щасливцю вже доводилося бачити подібну воду раніше — коли поранена шумоклітка стікала кров’ю на дорогу чи в калюжу, але та, що була тут, видавалася набагато гіршою. І хоча він терпіти не міг смороду шумокліткової крові, проте навіть вона була ніщо порівняно з оцим густим хворобливим смородом, що пропалював ніздрі.

— Це взагалі не річка, — мовила Марта, здригаючись.

Щасливець здивовано зиркнув на величезну псину, а тоді знову на потік. «Вона має рацію», — сяйнуло йому.

— Гадаю, що це одна з подряпин, яку Великий Гаркун залишив у землі. Я ледь не провалився в одну таку, — Щасливець затремтів від згадки про той стрибок через провалля. — Одначе ця заповнена чимось рідким і лише скидається на річку.

Белла перелякано загарчала:

— Забираймося звідси. І не будь таким нерозважливим, Альфі! Ти мусиш слухатися.

Отримавши прочухана, Альфі знітився:

— Гаразд, Белло. Вибачте.

Собаки розвернулися й побігли полем назад. Та коли вони були десь напівдорозі до зруйнованої огорожі, Бруно раптом підняв вуха й несподівано зупинився.

— Довголапі! — вигукнув він.

Усі пси миттю стали й нашорошили вуха, аби почути те, що вчулося Бруно. Щасливець уловив голоси довголапих, які долинали звідкись із поля, зарослого бур’яном. І їх там було декілька. Але чому б оце довголапі вешталися зграєю біля цього отруйного потоку?

Його серце стривожено закалатало, і він хотів побігти в протилежний бік, однак решта собак зовсім не здавались занепокоєними. Вони жадібно винюхували повітря в тому напрямку, звідки чулися голоси.

Сонечко задоволено дзявкнула:

— Ходімо привітаймося!

— Де вони? Де вони? — загавкотіла Ритка в радісному збудженні.

— Замовкніть! — стривожено гаркнув Щасливець. — Не привертайте уваги! Стережіться, ви! Угамуйтеся нарешті!

Проте на нього ніхто не зважав. Марта, Мікі та Бурно голосно й захоплено валували, а Белла важко дихала й кидала нетерплячі погляди в бік поля, задоволено піднявши вуха.

— Там! Вони он там! Біля отої великої вежі!

Щасливець заклякнув. Так, справді, довголапі, в жовтому хутрі та з чорними мордами! Він запам’ятав їх від тієї зустрічі в місті. Вони не були товариськими, а їхні дивні хутра й морди без очей наводили на нього жах.

— Чекайте…

Надто пізно.

— Ура-а! — дзвінко задзявкотіла Ритка, а тоді чкурнула назустріч довголапим.

— Ритко! — перелякано гавкнула Марта.

За мить собаки кинулися за нею, і першою мчала Белла. Але Ритка залишалася далеко попереду, бо захват додавав її коротким лапкам дивовижної швидкості. Тож решта псів не здолали навіть і половини відстані, коли маленька собачка вже опинилася біля довголапих і почала стрибати й кружляти навколо них та гавкотіти на їхні взуті в чоботи ноги.

Однак довголапі не звертали на неї жодної уваги, із полегшенням зауважив Щасливець і продовжив бігти. Може, вона зрозуміє натяк і сама забереться звідти…

Проте Ритка не збиралася залишатися непоміченою. Коли її дружнє дзявкотіння не дало очікуваної реакції, вона схопила одного з довголапих за блискуче жовте хутро, почала його торсати та грайливо потягнула на себе.

Шокований довголапий відсахнувся і — перш ніж Щасливець устиг прогарчати попередження — грубо струснув із себе маленьку собачку й пожбурив її геть. Ритка гепнулася на землю й завила.

— Ритко! — вигукнула Сонечко.

Тупі довголапі! Щасливець стримав гарчання й додав швидкості. Він бачив, як тремтить Ритка, намагаючись підвестися.

Довголапі в жовтому хутрі розвернулися, аби рушити далі, і почали швидко перемовлятись та мірялися якимись паличками, що видавали «біп-біп». Щасливець підбіг до Ритки, яка саме невпевнено стала на ноги.

— Я повинна… але… довголапі… — собачка зробила крок уперед, не зводячи погляду з довголапих, що йшли геть. Серце Щасливця обірвалося, коли він зрозумів, що вона все ще намагається піти за ними.

— Ні, Ритко! — він став перед нею, перегородивши їй шлях.

Собачка виглядала скоріше здивованою, аніж постраждалою.

— Нащо довголапий це зробив? Я повинна…

— Не йди за ними! — Белла стала поруч із Риткою, облизуючи їй той бік, яким вона вдарилася об землю. — Облиш їх!

Решта собак підбігли та оточили маленьку собачку, обмінюючись збентеженими поглядами.

— Довголапі так не поводяться! — гавкнула Марта.

— Не розумію, — жалібно дзявкнула Сонечко.

— Ніколи не бачив, щоб довголапий намагався завдати шкоди собаці! — сказав шокований Мікі.

Щасливець похитав головою, вражений їхньою наївністю.

— А я бачив, — похмуро гаркнув він.

Белла кинула на нього занепокоєний погляд, але зараз її більше турбувала Ритка, яка сиділа й тужно скавчала.

— Не переймайся, Ритко. Ці довголапі зовсім не схожі на наших. Ти бачила їхні дивні хутра? А їхні морди?

— Забираймося звідси, — Марта лагідно штурхнула Ритку.

Похнюплені собаки попрямували назад тим самим шляхом, яким прибігли. Щасливець рушив слідом, але помітив, що Мікі все ще стоїть на місці.

— Мікі, ходімо!

Чорно-білий пес повернувся до нього:

— Ті довголапі тут не просто так. Я це відчуваю! — Він підійшов до Щасливця й тихо прогарчав: — Що вони тут робили?

— Не знаю, — зізнався Щасливець. — Я зустрічав сотні довголапих у місті, але ніколи не бачив отих бібікалок. Мені здалося, що вони хотіли щось довідатися про ту дивну річку — навіщо ж іще стояти так близько до поганої води?

— Мене це непокоїть, — похитав Мікі головою. — Це єдині довголапі, яких ми бачили, відколи прийшов Великий Гаркун! Де інші?

— Втекли…

— Але не повернулися. Ці повернулися, а окрім них — ніхто. Це дуже дивно, Щасливцю. І мені це не подобається.

«Мені це теж не подобається, — згодився Щасливець. — Але хто може пояснити вчинки довголапих? Вони інші — чужі, що б там не думали собі ці собаки…»

— У мене немає відповідей, — промовив він нарешті. — Але я точно знаю одне: нам треба забиратися якнайдалі звідси. Ходімо, Мікі. Що скоріше ми вшиємося подалі від міста в дику місцину, то краще.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Тепер це мій дім, — думав Щасливець, рішуче прямуючи подалі від міста. — Дика місцина».

Вони вже чимало пройшли, відколи залишили поле з довголапими та отруєною річкою.

Тільки коли вони піднялися на вершину першого пагорба, Щасливець обернувся, аби перевести подих і подивитися на те, що зосталося від міста. Він колись уже бачив свій колишній дім з такої відстані. Зараз місто здавалося дивним: вцілілі будівлі загрозливо нахилилися, зі зловісних тріщин струменіла вода, велетенські блискучі шматки металу стирчали в небо. Провалля роззявили свої пащі й заковтували місто гігантськими ковтками. Чи лишилися там інші повідкові собаки, які намагаються вижити серед руїн? Без довголапих вони не мали жодного шансу. Усе змінилось назавжди.

Проте він дозволив собі цю коротку зупинку не тільки, щоб озирнутися. Його дивакуваті попутники ледь встигали за ним, розтягнувшись позаду нього в довгу вервечку. Сонечко, що йшла останньою, далеко відставши, спіймала його погляд. Вона, певно, вже вшосте зачепилася своїм білим — уже не таким і білим — хутром за кущ терну. Роздратований, Щасливець повернувся назад до неї та відтягнув гілки зубами, щоб звільнити її. Волосинки хутра натягнулися, і білявка скрикнула:

— Це боляче!

— Заспокойся. Це не кінець світу!

— Ох, то ти задоволений, що я втрачаю хутро? Ти тільки поглянь на мене!

Не зважаючи на неї, він підтюпцем повернувся на своє місце провідника. Він ігнорував не лише Сонечко. «Ці собаки, — думав він, — надто багато скиглять».

— Ви молодці! — гавкнув він до них. Ця брехня була гідна хитрощів самого Собаки-Лісу. — Рухаймося далі. Не здаватися!

Щасливець гавкав, щоб підбадьорити їх. Його непокоїло, що тут, у диких нетрях, вони почуватимуться геть розгубленими. Чи бодай один із них коли-небудь шукав собі харчі чи укриття? «Вони б не протрималися без мене й кількох годин, — міркував він. — Перші ознаки грози — і вони чкурнули б до своїх зруйнованих домівок».

Поринувши в думки, Щасливець озирнувся через плече й побачив, як Альфі вкотре спіткнувся та бухнувся на землю.

— Може, вже час відпочити? — дзявкнув песик.

— Погляньте лишень на моє хутро! — заскімлила Сонечко, розпачливо розгладжуючи шерсть на животі.

— Сонечко, заткнися! — відрубала Белла. — Зараз не час скиглити!

— Саме час! — відказав Мікі, втомлено доплентавшись до решти й кинувши на землю свою рукавицю, аби тицьнути носом кожного з компанії. — Усі тут. Один, два, три… так, так… і Ритка. Добре! Щасливцю, чи не можна зупинятися трохи частіше? Це важко — тримати всіх разом… І мої лапи просто стогнуть…

Щасливець сів та уважно подивився на них. Він був задоволений допомогою Мікі — той стеріг тил, підганяв відставших. А тепер навіть він нарікає!

— Ми мусимо йти далі! — гавкнув Щасливець.

— Але чому? — заскімлив Альфі.

Підвівшись, Щасливець обтрусився, намагаючись вгамувати роздратування. Його інстинкти кричали йому, що вони повинні просуватися вперед.

— Ми не можемо спинятися через будь-яку дрібничку — тільки тому, що в когось заболіла лапа чи хтось трохи захекався! Це не прогулянка на повідку — це для того, аби забратися якнайдалі від небезпеки. Ви хочете жити чи хочете померти? Зупиніться відпочити — і невдовзі ви зустрінетесь із Собакою-Землею. Це я вам обіцяю.

Кілька собак заскавучали.

— Щасливець має рацію, — підбадьорливо мовив Бруно. — Ходімо вже.

Вони все ще тоненько поскімлювали, коли знову вирушили в дорогу, тримаючи довголап’ячі речі в пащах, та Щасливець намагався відсторонитися від їхніх зойків. Йому ставало дедалі важче співчувати їм, навіть Беллі, яка була не кращою за інших. Вона різко й нестримано розмовляла зі Щасливцем, роздавала накази Мікі та Марті, а ще постійно сварила маленьких собачок.

— Сонечко! Якщо не можеш не чіплятися, то хоча б тримайся подалі від колючок, дурнувата псино!

Щасливець, можливо, став би на захист Сонечка, якби вона не дратувала його так само. Він усіляко намагався не звертати уваги на них обох. Добре, що принаймні його поранена лапа вже майже не боліла, а тому він міг задавати гарний темп і бути прикладом для інших. Якби він теж занепав духом, вони б ніколи не вибралися з міста.

Кепський настрій додавав Беллі сил, і на деякий час Щасливець був радий поступитися їй місцем провідника. Вона побігла вперед, і було видно, як напружено працюють її м’язи. Він ніби чув сердиті думки, що роїлися в її голові. Щасливець трохи відстав, щоб наглядати за іншими, й побіг риссю поруч із Мікі.

— Дякую, що тримаєш усіх купи, — мовив він. — Ми не можемо дозволити собі когось загубити.

— Без проблем. Це мій обов’язок, — невиразно процідив Мікі, не випускаючи рукавички з рота. Він послабив хватку, щоб легше було розмовляти. — Дуже сміливо з твого боку отак вести нас.

— Це ненадовго, — швидко відказав Щасливець. Шкіру поколювало від роздратування: не можна, щоб Мікі почав думати про нього, як про вожака зграї. Вони повинні стати сильнішими, перш ніж залишаться без нього. — Знаєш, вам усім було б набагато зручніше без оцих довголапських штучок.

Мікі кивнув, але продовжував нести свою рукавицю.

— Я знаю. Але не можу кинути її. Мій малий довголапий… він…

Мікі зиркнув на Щасливця, і той побачив у його коричневих очах такий сум, що сам майже відчув його. Щасливець мотнув головою.

— Я радий, що мої довголапі мене покинули, — м’яко промовив він до старшого пса. — Я радий, що не мав такого життя, як ви. Бо ваші довголапі просто розбили вам серця! — Щасливець розумів, що це жорстокі слова, однак Мікі заслуговував на правду.

— Але вони не хотіли цього, Щасливцю. Якщо мої довголапі мене й покинули, то лише через те, що не мали вибору. Я це знаю.

Щасливець зітхнув.

— Усе те саме. Я тішуся, що так і не припав серцем до своїх.

Мікі співчутливо подивився на нього.

— Белла розповіла, що з тобою сталося. Твої довголапі не схожі на тих, яких знав я.

— Ха! — гаркнув Щасливець.

— Правду кажу! Більшість довголапих — добрі. Мої дбали про мене, коли я захворів. Пригощали мене ласощами зі свого столу, щодня водили в парк для собак і гралися там зі мною. А їхній малюк… Я спав із ним у ліжку, відколи й сам був малюком. Розумієш, я мав обов’язок — боронити його від нічних жахів. Але мені теж снилися жахіття. І вони таки припинилися, бо ми допомогли одне одному. Отакими є більшість довголапих. Вони наші друзі.

— Радий за тебе, — прогарчав Щасливець.

«Це справді звучить мило, — подумав він, — якщо таке взагалі може сподобатися. Але чому тоді вони відмовилися від Мікі?»

Місто позаду них зникало в густому мареві; на обрії вже не видно було зруйнованих будівель та обшарпаних металевих конструкцій. Щасливець не міг не тішитися через те, що незважаючи на скиглення, вони змогли відійти так далеко. Навіть якби раптом знову з’явилися Гаркуни Собаки-Землі, ті небезпечні змії, що дзижчали енергією, залишилися вже далеко позаду, і падаючі кам’яні брили, які могли розчавити собаче тіло, теж. Собака-Сонце боляче кусався, сяючи високо в небі, звідусіль долинало цвірчання цвіркунів, але попереду Щасливець бачив озера тіней і скуйовджені клапті лісу. Він підняв голову й відчув слабкі подуви вологого вітерцю.

Невже?

Так! Він знав цей запах свіжості, її дражливу смакоту. Вода! І аж ніяк не гірка, не гнила, не сіро-зелена. Раптом йому пересохло в горлі, а думка про пульсуючий потік здалася такою принадною, що неможливо було опиратися. Він погнав уперед, гавкаючи:

— Мерщій! Біжімо! Попереду річка!

Неначе окрилена Небо-Псами, зграя кинулася за ним, із захопленням обганяючи одне одного. Щасливець та Белла мчали пліч-о-пліч, вони перші вихопилися на невеличкий пагорб — і ось, виблискуючи в сонячному промінні, по кам’янистому дну дзюрчала річка.

— Вона безпечна? — стривожено гавкнув Альфі. — Гадаєш, вона отруєна?

— Ця — ні! — вигукнув Щасливець. — Довіряйте своєму носові. Ця пахне свіжістю.

— Точно! Я навіть відчуваю запах риби, — мовила Сонечко.

Щасливець здивовано кліпнув. Він теж відчував цей запах, утім не очікував, що кімнатна собачка його розпізнає. У Сонечка, вочевидь, був куди кращий нюх, аніж він міг собі уявити…

— Мерщій, — гаркнув він, і з насолодою шубовснув у найбільшу з помічених заглибин, занурившись по самісіньку шию, а тоді гукнув до решти: — Гляньте! Після цього ви почуватиметеся ліпше!

Белла плюснула коло нього, її злість зникла. Вона та інші великі собаки зайшли у воду по живіт і почали задоволено хлюпатись, обтрушуючи своє хутро від пилу й тамуючи біль у подушечках лап. Альфі заскочив глибше, піднявши фонтан з води й оббризкавши всіх навколо, та ніхто не заперечував. Крихітки Ритка й Сонечко, хоча й нерішуче, але зайшли на декілька кроків. Вони бризкали в мордочки одна одній, а тоді, захекавшись, хлебтали просто з річки, і перш ніж продовжити бавитись, стояли, замріяні, і вода крапала з їхніх щелеп. Сонечко зрештою набралась сміливості й занурилась у воду по плечі так, аби стрімкий потік змив бруд з її шерсті.

— Ох, як приємно! Набагато краще за ту отруйну річку!

— Обережно! — попередив Щасливець. — Собака-Річка може бути підступною, навіть коли дарує тобі чудову чисту воду. Далі потік стає глибшим, і течія там, схоже, швидка.

Щасливець вирішив, що вони вже відійшли достатньо далеко від міста, а тому можуть спинитися й трохи відпочити. Вилізши з води, аби скласти компанію Беллі на вкритому галькою березі, він обтрусився насухо, розкидаючи на всі боки бризки холодної води, і підставив хутро під плями теплого світла.

Сонечко вийшла з річки та із сумнівом оглянула свою поранену лапу. Щасливець теж подивився на неї.

— Вона майже зажила, — мовила білявка здивовано.

— Вимий її язиком ще раз, — сказав їй Щасливець. — Щоб уже напевне. Вилижи її. Я так завжди роблю.

Вдячна за пораду, Сонечко взялася вилизували невеличку подряпину під пильним поглядом Альфі, який саме обтрушував своє коротке коричнево-біле хутро.

— Ти ба! У Сонечка з’явився бойовий шрам! — вигукнув песик. — Я пропустив багато цікавого!

— Ти теж не сумував, — нагадала йому Белла.

— Напевно, саме тому я такий голодний! — і, всівшись, він заметляв хвостом та очікувально подивився на Щасливця.

Збентежений, Щасливець відвернувся від Альфі, аби не бачити його великих, сповнених надії очей, і почав розглядати інших, які вистрибували та вилазили з річки. Але вони повисолоплювали язики й теж дивилися на нього.

«О ні…» — подумав пес.

— Немає в мене їжі! Не дивіться на мене так!

— Авжеж, немає! — хекнув Мікі й нахилив голову, щоб усміхнутися до Щасливця. — Але ти вмієш полювати!

— Так! — дзявкнула Ритка. — Ти ж мисливець! Ти можеш навчити нас!

Хор захопленого ґвалту привітав цю пропозицію, а Щасливець відчув, як стиснувся його шлунок.

— Я… Я не вчитель! Звідки я знаю, як…

— Але ти просто покажи нам! — схвильовано гавкнув Мікі. — А ми зробимо те саме!

— Так! — запищала Сонечко. — Нумо! Спіймай що-небудь!

Ошелешений, Щасливець облизнувся. Він теж зголоднів і, хоча не мав себе за досвідченого мисливця, точно знав більше за них. Він міг спертися на науку Старого Мисливця. А в найгіршому випадку — щось вигадати; навряд чи повідкові собаки помітять його помилки…

Він глибоко вдихнув.

— Що ж, це не так просто, Сонечко, але подивімося… — Щасливець оглянув їх, вирішивши почати з найбільш вірогідних мисливців. Це, певно, Мікі, Белла і… — А де Бруно?

І тоді вони почули сплеск. Це було не легеньке, щасливе хлюпання, коли собака бавиться у водичці. Це був велетенський нищівний вибух води.

— Бруно!

Вони всі кинулися до річки. Ритка гавкала, мов несамовита.

— Я казала йому, що там глибоко. Казала, що він завеликий і заважкий!

Щасливець зробив кілька кроків по воді й одразу відчув, як стрімкий потік вибиває дно з-під його лап. Потрапивши в сильну течію й уже опинившись під водою, Бруно винирнув на поверхню, намагаючись утримати голову над водою, він щосили бив лапами й вивертався всім тілом, опираючись течії. Його очі дивились на них у мовчазному благанні; а тоді він пішов під воду і знову виринув, хапаючи повітря.

— Бруно! — гавкнув Щасливець.

Він просувався на глибину, і течія майже збила його з ніг. Він завмер, ледь утримуючись на слизькій гальці, і дивився, як відчайдушно бореться Бруно. Вони обоє могли потонути, і що тоді буде зі зграєю?

«О,  Собако-Річко, прошу, допоможи мені! Не роби цього з Бруно!»

І коли він уже намірився кинутися на глибину, побачив величезну чорну тінь, що промайнула повз нього, розкидаючи гальку, та плюхнулась у воду, розхлюпуючи навсібіч блискучі краплі.

Марто!

Усі загавкотіли, кличучи її повернутися на берег, але Марта вже винирнула на середині річки й пливла в бік Бруно. Стрімка течія несла її, але вона не виглядала занепокоєною, її тіло швидко розсікало пінисті хвилі, аж поки вона не опинилася поряд із Бруно. Щасливець захоплено спостерігав за нею.

Бруно, здавалося, нічого цього не помічав, адже він був надто зосереджений на тому, щоб тримати голову над водою та хапати повітря, бо течія забирала в нього останні сили. А Марта вхопила його за загривок й потягла за собою.

Бруно широко розплющив очі від здивування, але Щасливець бачив, що той знесилений і переляканий. Бруно тільки якось непевно тіпнувся, після чого підкорився силі міцної Мартиної щелепи. А чорна собака, долаючи течію, потужно пливла річкою вниз і тягла за собою Бруно, аж поки не доправила його на сухе.

Решта чимдуж кинулися вниз кам’янистим берегом, перестрибуючи колоди й кущі, — до двох промоклих псів. Бруно лежав, витягнувши вперед передні лапи та поклавши голову на камінь, він важко дихав, чхав і кашляв. Марта ж залишалася незворушною. Вона стояла над Бруно та дбайливо струшувала воду з його коричневого хутра й облизувала мокру морду, аби він швидше обсох.

«Вона справжня воїтелька», — вражено подумав Щасливець.

— Марто? — підбігла до неї Белла. — Ти як?

— Та нормально, — відказала Марта. — Гадаєш, із Бруно все гаразд? Йому не боляче?

— З ним усе буде добре, — Щасливець сопнув та лизнув морду Бруно, а тоді знову із захопленням глянув на величезну чорну собаку:

— Ти плаваєш! Ти плаваєш так чудово!

— Ага, це було неймовірно! — дзявкнула Ритка. Решта собак витріщалися на Марту з відвислими щелепами.

Марта замахала хвостом і висолопила язика, оглядаючи свої лапи. Щасливець теж зиркнув на них — і відчув, як його очі округлилися. Між її кігтів, що стояли на нерівній річковій гальці, він розгледів…

Та це ж… це ж?! Це перетинчаста шкіра! Йому доводилося бачити таку тільки в річкових птахів, що жили на воді в довголапських парках. Він знову подивився на її морду, утім скидалося на те, що вона не вбачає у своїх лапах нічого особливого, і лише знітилася від похвали.

Бруно силкувався підвестися й ледь спромігся дотягнутися до Марти, аби лизнути її на знак подяки, а тоді низько схилив голову.

«Що ж, Собако-Річко, — подумав Щасливець, переносячись думками до стрімкого потоку. — Може, сама ти й не прийдеш мені на поміч, однак, схоже, ти знала про Марту…»

Це був знак, на який він навіть не розраховував! Марті відомо про Собаку-Річку таке, про що Щасливець навіть не здогадувався, і Собака-Річка, вочевидь, поважає чорну псину. Марта виживе. Хтозна, може інші теж мали якісь приховані зв’язки з Собаками Природи, зв’язки, що чекають свого часу, аби пробудитися?

Уперше, відколи вони залишили місто, Щасливець радів. Він не прив’язний до цих псів назавжди, бо прийде час, коли вони не потребуватимуть його. Ця кумедна тимчасова зграя готова до всього, хоч як сильно зміниться світ. Настане день — і він їм буде більше не потрібен, ось тоді він знову стане вільним. По-справжньому вільним.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Скімлення. Чому воно не припиняється? Чому воно триває й триває?.. Щасливець не міг цього витримати.

Так, він боягуз! Так, він має благати Небо-Псів, аби пробачили його. Але що він міг удіяти? Звісно, вони не чекали від нього самопожертви. Собака-Річка не жадала його смерті, коли… коли Бруно…

Ні! Не так…

То не Бруно! Ті собаки, що скімлили, не тонули. Вони взагалі не були у воді! Їх загнали в руїни, спіймали й розчавили, коли Пастка обрушилася. Він нічого не міг удіяти. Вони з Солодунею були безпорадними. Якби вони повернулися за іншими, то також померли б…

— Ходімо, Щасливцю!

Солодуню! Він біг за нею наосліп, його ноги ледь піднімалися, його серце калатало. Він відчайдушно намагався не чути того скавучання, передсмертного скімлення…

Але там було щось іще. Ще одна купа лап. Щось позаду нього, що переслідувало, наздоганяло. Щось зле, мстиве, нещадне. І воно майже спіймало його.

Це неможливо!

Хоча він мчав із останніх сил, його легеням не вистачало повітря, його м’язи благали про відпочинок, він ризикнув озирнутися. Позаду нічого не було. Нічого, окрім темряви на міських вулицях, тіней, спалахів світла та руїн.

А тоді краєчком ока він побачив… блискучі очі та зуби. Дуже багато здичавілих псів, які полювали на нього. Виючи, гавкаючи, вони майже наздогнали його, вже були в нього на хвості, клацали щелепами, витягували морди, щоб схопити його та роздерти.

Борвій собак…

Жах примусив Щасливця схопитися на ноги так раптово, що він спіткнувся й ледь не впав. Його груди й легені роздулися, і він задихався, у горлі пересохло. У голові досі лунав зловісний гавкіт, лемент ненависті. Усе було так реально, проте нічого такого з ним ніколи не траплялося!

Це не були спогади. Але що тоді? Це не схоже на звичайний сон — усе було занадто справжнім.

Коли страх відступив і тремтіння вляглося, Щасливець подивився на повідкових, що спали. Вони влаштувалися в заглибині біля річки — захищеному місці, добре схованому в землі, але без великих каменів чи ярків поблизу, де могли б зачаїтися вороги. Собаки розташувалися далеченько від води, аби бути в безпеці, і водночас досить близько, аби чути її заспокійливий плюскіт. Тепер сонцесхід перетворював поверхню річки на блискучі перли, і Щасливець спостерігав, як риба вистрибує з води й плюхається назад, здіймаючи легкі хвилі. Бліде світло пробивалося між стовбурами дерев і фарбувало обрій у сіре, рожеве та помаранчеве.

Поступово дихання Щасливця заспокоїлося, і він задумливо облизнувся. Йому було соромно, що він підхопився, злякавшись безглуздих картинок у своїй голові. Інші собаки мирно дрімали, і нікого з них не переслідували привиди-прудкобігунки чи собаки-демони. «Тільки в мене ця дурня. Я тут єдиний, хто дурманиться снами». Йому стало ніяково. Можливо, лягати спати на голодний шлунок було дурістю, однак усі були надто виснаженими, аби полювати чи їсти. Вони звалилися на купу, але тільки Щасливця голод почастував нічними жахіттями.

Хтозна, може, ті пам’ятки справді допомають іншим собакам — ті довголап’ячі речі. Мабуть, вони захищають їхні сни. Або, можливо, їм і не можуть снитися нічні жахіття, оскільки вони зовсім занедбали свій внутрішній собачий дух.

Щоправда, і Щасливець не великий знавець з природнього життя — після стількох років підбирання харчів на вулицях міста. Але він, вочевидь, був таки ближчим до свого собачого духу, аніж вони. І він відчував, як цей дух прокидається й набирає сили тут, у диких місцях, пульсуючи в животі та кістках, змушуючи його бути пильним та оберігаючи від небезпеки.

Щасливець здригнувся. Увесь його захват, усі його радісні думки про Марту та Собаку-Річку розвіялись після того сну. «Як я взагалі міг сподіватися, що вони впораються самі?»

Ця думка засмутила його, однак він відчув нове призначення. Він не зміг урятувати собак з Пастки, коли Великий Гаркун завдав першого удару. Але він міг допомогти цим псам. Міг навчити їх дбати про себе. Певно, це й було те, що намагалися сказати йому Собаки-Духи, насилаючи ці сни… Якщо він допоможе Беллі та її друзям, то, можливо, йому більше не снитимуться ці жахи.

«Варто спробувати, — подумав він. — Будь-що, аби лиш видіння не повторювалися». Проте, навіть міркуючи так, Щасливець уже знав, що це надто просте пояснення. У тих снах було щось більше.

Там було послання.

Він мусив наглянути за зграєю. Ніхто інший не зробить цього. Він повинен дбати про них, бо насувалося щось погане. Це пульсувало в його мозку. Щасливець мимоволі здригнувся, аби відігнати будь-які сумніви щодо страхітливих снів. Це були не просто сни; він мав рацію, коли довіряв їм. Вони були попередженнями про щось жахливе, і не лише для нього: для всіх собак. Борвій собак…

Щасливцеві раптом почувся голос його мами-собаки з далекого минулого: «Коли світ перевернеться догори дриґом і потечуть по землі отруйні ріки…»

Він знову затремтів, поглянувши на повідкових собак. Вони ледве спроможні вижити в дикій місцині… Якщо ж справді прийде Борвій собак, то його вони нізащо не переживуть. Він повинен допомогти їм навчитися виживати, і якнайшвидше!

Щасливець не став їх будити; чому б їм не насолодитися кількома митями спокою? Але невдовзі Собака-Сонце піднявся над обрієм, розсипаючи світло крізь віття кущів, і він не міг більше чекати. Штурхаючи псів носом, ніжно завиваючи, він примусив їх усіх стати на ноги.

— Прокидайтеся! Якщо хочете навчитися бути гарними мисливцями, ви повинні звикати підніматися рано.

Сонечко запротестувала, затуливши очі лапами і намагаючись знову залізти під Мартин живіт, але велика собака підвелася й узялася вилизувати морду маленької білявки, аж поки та теж не прокинулася й не заричала. Ритка різко підхопилася і майже одразу почала крутитися, голосно й захоплено дзявкаючи. Бруно спочатку потягнувся, неначе намагаючись виявити ушкодження, але його вчорашнє купання, здавалося, йому нічим не зашкодило. Мікі та Альфі швидко струснули із себе сон, а Белла лагідно тицьнула Щасливця носом у морду.

— Я голодна, — почала скаржитися Сонечко, невдоволено кліпаючи.

— Якщо раптом хтось хоче сніданок, — сухо зауважив Щасливець, — він має його спіймати.

На його здивування, собаки цю пропозицію зустріли без нарікань і готові були відразу вирушати, щоправда, спершу дбайливо заховавши довголап’ячі речі під камінням та в густій траві. Коли пси бігцем піднімалися пологим схилом від річки, дерев ставало все менше; коли ж вони дісталися вершини, лісок поступився місцем широкому, розлогому лугу, усіяному чагарником і невеликими кам’яними брилами та вкритому багатообіцяючими норами.

Видовище справді було обнадійливим, як і ледь помітний рух маленьких істот, що швидко зникали під землею, — і Щасливець відчув задоволення. Сьогодні в нього нелегке завдання — навчити полюванню цих собак, зіпсованих довголапською турботою. І це завдання було саме таким, щоб розігнати рештки жахіть, навіяних його сном.

— А тепер, — сказав він собакам приглушеним голосом, коли ті з надією занюшили повітря, — спробуйте бути тихими і спокійними — жодних різких рухів. Тебе це теж стосується, Сонечко! І якщо можете, тримайтеся поза лінією зору тих, хто ховається в норах, — нам треба, аби вони думали, буцімто тут безпечно, та повилазили.

— Звучить прецікаво! — нетерпляче вигукнув Мікі.

— Винюхуйте все їстівне: ховрахів, зайців, мишей, будь-що — і намагайтеся не втрачати запах, поки прямуєте до його джерела. Справді, роздуйте свої ніздрі — отак, бачите? — і Щасливець роздув свої, глибоко вдихаючи та хапаючи навколо себе повітря. — Це легко, щойно ви почнете це робити. Гайда!

Щасливець не був природженим мисливцем, утім він відчув себе улюбленцем Собаки-Лісу, коли вів інших на пошуки поживи. Сонечко ж, незважаючи на спеціальне попередження для неї, виявилася нездатною робити хоч щось тихо й голосно гавкотіла щоразу, коли її шерсть чіплялася за гілку. Альфі кинувся вперед, і його крихітні білі лапки замиготіли, коли він побіг.

Мікі, Белла та Бруно дуже старалися — скрадалися, низько пригнувшись до землі, ухилялися від гілок розлогих кущів, принюхувалися до повітря, аби знайти підказки, — але їм не вдавалося залишатися непоміченими. Щасливцеві не хотілося їм про це говорити, проте в них не було жодного шансу вполювати дрібну здобич, якої вони так прагнули. Що ж до Марти, то така велика й огрядна собака просто не могла бути непримітною, однак Щасливець зовсім не збирався нарікати на неї після вчорашнього вчинку. Зрештою, він зрозумів, що всі ці пси є надзвичайно строкатою компанією, і кожен із них має свій особливий хист.

Тож він мусив відмовитися від ідеї спіймати зайця чи білку, які вже, певно, чкурнули від них куди подалі, або ж наловити ховрахів, що поховалися у свої нори. Перед ними розлягалося велике поле, але жодна миша не ворухнулась на ньому, тільки вітер шелестів у траві.

«Ми марнуємо час», — подумки зітхнув Щасливець. Він знову зібрав їх разом і вирішив змінити тактику.

— Почнімо з малого, — запропонував він. — Попрактикуєтеся на черв’яках і жуках.

— На черв’яках і жуках? — перелякане скімлення Сонечка мало сполошити всю здобич, яка ще залишилася неподалік. Щасливець глибоко зітхнув і нагадав собі, що має бути терплячим.

— Авжеж. Ти не мусиш їх їсти, якщо не голодна, — відказав він.

Це заспокоїло маленьку собачку.

— Ось, — Щасливець поклав лапу на каменюку, вчепився в неї кігтями, аж поки та не перевернулася, відкривши свіжу вогку землю. — Лови, Марто!

Псина стрибнула вперед і накрила двома величезними передніми лапами комах, що заметушилися в траві. Вона нерішуче підняла одну перетинчасту лапу й захоплено скрикнула, коли двійко жучків спробували втекти. Але вона їх знову хутко спіймала.

— Два! — вигукнув Щасливець. — Так тримати, Марто!

І все ж таки вона із сумнівом подивилася на них.

— Вони справді їстівні?

Ритка вискочила вперед:

— Я скуштую одного, якщо дозволиш.

Щасливець спостерігав, як гігантська псина та крихітна собачка хрумтять жуками. Недовірливий вираз зник із їхніх морд, натомість очі засяяли, а вуха задоволено настовбурчились.

— Непогано, — зауважила Ритка.

— Справді добре! — мовила Марта, і в її голосі чулося щире здивування.

Цього було досить, щоб надихнути всю зграю. За порадою Марти, вони розбіглися на пошуки каменюк, а ще гілок і коріння, вишукуючи поживу під ними.

Полювання на комах, як згодом переконався Щасливець, коли Альфі із задоволенням накинувся на зеленого жука, — то була гарна ідея. До того ж собаки могли вправлятися в переслідуванні, отримуючи винагороду в кінці гонитви. І лише Сонечко продовжувала морщити свого маленького чорного носика. Проте вона була настільки голодною, що, зрештою, вже не звертала уваги на смак і хрускіт павуків та жуків. А Мікі додумався скрадатися, низько пригнувшись до землі й винюхуючи поживу в траві, а тоді нападати.

— Що ж, Бруно, — задоволено мовила Марта, поки коричневий пес жував величезного павука, — чи міг ти колись подумати, що ми таке вироблятимемо?

— Ніколи в житті! — усміхнувся той, проковтнувши здобич. — Ніколи в житті!

Вишукуючи поживу, вони поступово наблизились до краю лісосмуги, і Щасливець занюшив повітря. Тут мала б водитися більша здобич, така, що не ховається в норах. Білки, птахи, а ще можна пошукати пташині гнізда, — певно, повні яєць, якщо пощастить. Може, повідкові вже готові до більшого випробування? День ще довгий, а вони поки що накидали в голодні шлунки лише жуків.

Мікі, напрочуд спокійний, став поруч із ним і нерішуче мовив:

— Щасливцю… я оце думаю.

— Що?

Інші пси виглядали трохи розгубленими.

— Я розумію, що ти добре знаєшся на цій справі, але… ці зайці такі швидкі. Як тобі таке… Я оце подумав… — він глянув на свої лапи. — Припустімо, Бруно та Альфі підуть до тих дерев, за вітром. А ми з тобою та інші можемо погнати яку-небудь дичину звідси… хай вони вчують нас. А тоді, коли вони побіжать, то потраплять прямісінько на…

— На Бруно та Альфі! — Це була неймовірна ідея! Щасливець був вражений. — Варто спробувати! Ходімо, розкажемо іншим.

Дехто завагався, але Бруно та Альфі були в захваті. Обережно широким колом вони перебігли до віддаленого переліска і, зрештою, незважаючи на відсутність досвіду, впоралися з усім без зайвого галасу та хвилювання. Ці пси, на думку Щасливця, зіпсовані та слабкі, швидко вчилися. Три пташки злякано злетіли, гойднувши гілки; миша прудко сховалась у дупло на дереві; вони не помітили, аби сполохана здобич розбігалася навсібіч. Собака-Сонце досяг найвищої точки на небі, і, мабуть, більшість маленьких істот зараз дрімали, розімлілі від тепла.

А потім Мікі показав свою справжню природу. Він прокрався в підлісок, винюхуючи поживу, і хоча його першою знахідкою була білка, яка швиденько видерлася на верхівку сосни, він не марнував час і сили на гавкання їй услід. Натомість Ритка, збуджена від перспективи скуштувати м’яса, сперлася передніми лапами на стовбур і задзявкотіла, але, як виявилося, зовсім не дарма: наполоханий цим безглуздим гавкотінням, з трави вискочив заєць.

Мікі та Ритка миттєво кинулися за ним. Щасливець ледь стримався, аби самому не стрибнути за здобиччю, але це було випробування для повідкових псів, а не для нього. Він заліз на велику кам’яну брилу, що височіла на краю лісу, і спостерігав за гонитвою. Заєць, якого налякала Ритка, сховався в нору, і його неможливо було звідти дістати, однак інший довговухий запанікував і зірвався бігти — прямісінько туди, де вичікували Бруно та Альфі. Щасливець відчув приплив захоплення. Це може спрацювати!

Белла й Мікі помчали за переляканим зайцем, і навіть Сонечко приєдналася до них. Однак Ритка, замість гонитви, марнувала енергію, захоплено гавкаючи. «Скільки ж можна! — подумав Щасливець. — Коли ж вона замовкне!»

Але щойно Бруно та Альфі вискочили з підліска, змусивши зайця розвернутися в протилежному напрямку, — саме Ритка опинилася в потрібному місці. Коли довговухий майже проскочив між її лапами, вона на нього дико кинулася, хапнула — і спіймала!

Заєць так несамовито пручався, що вона його випустила, але тієї ж миті інші собаки вже були біля нього. Марта бахнула своїми велетенськими лапами його по спині й міцно притисла, а Ритка щосили вчепилася зубами в його задню лапу. Тепер, коли вухатий завмер, Бруно спритно схопив його зубами та прикінчив, стиснувши могутню щелепу.

Мить вони стояли, віддихуючись і дивлячись одне на одного із захопленням.

— Ми це зробили! — запищала Сонечко.

— Чудово, Ритко, — прохрипів Бруно, кинувши мертвого зайця на землю. — Гарна робота!

«Недостатньо, щоб набити всі животи», — думав Щасливець, коли поклав лапу на ще тепле тіло й почав ділити. Але це був лише початок — більше того, у нього знову з’явилася надія на майбутнє. Мікі не підвів, і це було найкращим доказом того, що повідкові пси все ж таки зберегли інстинкти, які допомагатимуть їм вижити. У Мікі прокидався собачий дух, і він дослухався до його голосу. Якщо всі собаки візьмуть із нього приклад, то вони матимуть шанс стати справжньою зграєю — вільною, дикою зграєю!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Улоговина біля річки була чудовим місцем, аби оселитися й розбити справжній табір. Заглибина, у якій вони ночували минулого несонця, була непоганою, але Щасливець розумів, що їм потрібно знайти таке постійне місце, у якому вони б почувалися в безпеці.

Тут, у цій улоговині, широкою смугою росла трава, що з одного боку доходила до високого берега річки, а з іншого — до густих кущів, у яких можна сховатися від дощу. Трохи втамувавши голод з’їденими зайцем і жуками, собаки спокійно розсілися на травичці, аби послухати заспокійливе дзюрчання води по гальці та подивитися, як виграє світло на хвилях.

— Просто ідеально! — зітхнула щасливо Сонечко. — Хто б міг подумати, що ми так швидко знайдемо собі новий дім!

— І не дуже далеко від довголапих, — додав Мікі. — Ми зможемо запросто повернутися назад до міста, коли вони прийдуть за нами.

Щасливець не зміг стримати тихого гирку відчаю, але зумів перетворити його на глухе гарчання.

— Не дуже розслабляйтеся, — попередив він їх. — Ми маємо бути пильними.

— Ох, дурниці, — гавкнув Альфі. — Навіщо нам колись зніматися звідси? Це було так розумно — знайти це місце, Щасливцю.

«Краще помовчати», — вирішив Щасливець. Та замість цього він заохотливо гавкнув:

— Земля тут гарна, але невдовзі ви відчуватимете найменший камінчик на своїх кістках. Нумо збирати листя. Тоді лежати на траві буде набагато приємніше.

Собаки були настільки сповнені ентузіазму, що без жодних заперечень захоплено помчали до дерев, де щелепами хапали м’яке опале листя й поверталися з ним назад, аби встелити землю під розлогим кущем, аж поки не назбиралася пристойна купа. Белла та Марта підгорнули листя — і вийшла гарна товста лежанка, достатньо широка, щоб умістити всіх, якщо спати, щільно притиснувшись одне до одного.

Відійшовши назад, Белла задоволено оглянула їхню роботу, а Сонечко, захекавшись, рухнула на землю:

— Бути дикою собакою — така важка робота!

Белла лизнула їй вухо:

— І ми ще не закінчили.

— Белла має рацію, — згодився Щасливець. — Ми повинні подбати про наше життя. Кожен із нас має свій талант. Тож почнімо їх використовувати.

— Не думаю, що я хоч щось умію робити добре, — сумно мовила Сонечко, опустивши вуха.

— Це неправда, — щиро відказав Щасливець. — У тебе гострий зір і гарний нюх. Ти можеш пильнувати нашу безпеку. Ти і Ритка!

Ритка захоплено гавкнула:

— О, так, це я можу, Щасливцю!

— Гадаєш, я здатна на це? — Сонечко невпевнено підняла вуха. — Гаразд, Щасливцю! Я дуже старатимусь. І я можу шукати листя…

Щасливець відчув, як його очі засяяли від захоплення:

— Думаю, листя нам досить. Отже, ви маєте придивлятися до всього, що може стати нам у нагоді. Альфі міг би ходити в розвідку. Мікі? Ти будеш відповідати за пошук харчів.

— Так, — згодилася Белла. — Мікі — найкращий мисливець. Нам варто ходити разом.

Мікі задоволено й гордо випнув груди, гавкаючи крізь застиснуту в пащі рукавичку.

— А Бруно й Марта можуть охороняти табір? — Белла запитально глянула на Щасливця.

— Так! Марта буде незамінною, якщо виникнуть будь-які негаразди біля річки.

Усівшись навколо Щасливця півколом, собаки дивились на нього з гордістю та вдячністю, а він був украй зворушений їхньою довірою. Він підбадьорливо гавкнув і вдарив лапою по землі:

— Тож до справи!

І Щасливець схопився й побіг із їхнього тимчасового табору, а Сонечко, Ритка та Альфі кинулися за ним.

— Ми можемо повернутися назад до поля, де бачили довголапих, — запропонував Альфі. — Що скажеш, Щасливцю?

Поруч із ним перелякано затремтіла Ритка.

— Ну, не зовсім туди, — швидко відказав Щасливець, підбадьорливо торкнувши носом голову молодої собачки. — Чому б нам не оббігти навколо поля? Я більше не хочу натрапляти на жодного з тих жовтих довголапих, однак вони могли залишити після себе речі, які стануть нам у пригоді.

— Гарна ідея! — загавкотів Альфі й подався вгору похилим схилом до порослої травою галявини.

Вони відійшли не настільки далеко від міста, як цього хотілося б Щасливцю, проте в тому, аби крутитися біля місць, де колись мешкали довголапі, були й певні переваги. Невдовзі неподалік, між зарослим бур’яном полем та смугою дерев, вони побачили маленький дерев’яний довголапський будиночок, схоже, порожній. Чи це дім якогось довголапого, чи щось інше?

Щасливець дуже обережно принюхався до землі, але не міг уловити свіжого запаху.

— Ти можеш допомогти мені, Сонечко?

Вона поклала свій жовтий повідець на землю, і вони вдвох узялися до роботи, опустивши носи низько до землі. Утім їм не вдалося знайти жодних слідів.

— Нумо, роззирнімося навколо, — пробурмотів Щасливець.

Чотири собаки занепокоєно розійшлися навколо розламаної дротяної огорожі й почали винюхувати. До будинку притулилася обшарпана брудна будівля, схожа на довголапого, який напився вогнесоку. Штовхнувши лапою потріскані дерев’яні двері, Щасливець відчув, як ті різко піддалися, і він відстрибнув назад, коли вони затріщали, заскрипіли й упали всередину.

Шерсть на собаках стала дибом, і вони почали принюхуватися до вогкого повітря всередині. Там стояв гострий запах рідини, якою довголапі годують шумоклітки, щоб змусити їх бігати. Однак та шумоклітка, яка розкарячилася в халупі, певно, спала, і не схоже, що вона останнім часом кудись бігала. Вона була пом’ята та іржава, а її зазвичай круглі гумові лапи зараз розпливлися на кам’яній підлозі. Великі круглі очі не засвітилися, навіть коли Щасливець штовхнув двері до будівлі, і ті впали й розбилися.

— Цю шумоклітку давно не використовували, — оголосила Ритка, пишаючись своїми знаннями.

— Не думаю, що вона завиє… — промовив Щасливець, усе ще із сумнівом.

— Звісно, вона не завиє, — відказала Сонечко. — Вона мертва.

«Що ж, ці собаки знаються на довголапських штуках набагато краще за мене…» — міркував Щасливець. Він нерішуче торкнув лапою дверцята шумоклітки, але вони не піддалися йому й не відчинилися, як тоді, у тій розбитій шумоклітці в місті, всередині якої він спав востаннє.

Альфі загавкав на маленький металевий стрижень у дверцятах.

— Оце воно. Тягни за оце, Щасливцю!

Уже рішучіше Щасливець почав шарпати металевий шпеник, аж поки не відчув, що той піддається під його лапою; а щойно почувся гучний клац, Ритка миттєво схопила край дверцят зубами й відчинила їх.

Щасливець кинув на неї захоплений погляд, а тоді обнюхав салон шумоклітки.

— Як вправно це в тебе вийшло, Ритко!

Вона задоволено заметляла коричневим хвостиком.

— Загляньмо всередину!

Шумоклітка пахла старим їдким довголапським димом. Задубіла шкіра на її сидіннях була такою обірваною й запліснявілою, що Щасливець аж наморщив морду. Натомість Альфі протиснувся повз нього та вчепився в цю шкіру зубами.

«Вона точно мертва, — міркував Щасливець. — Інакше б уже давно почала волати!»

Остаточно упевнивши себе в цьому, Щасливець приєднався до Альфі й теж учепився зубами в шкіру, аж поки не порвав її на шмаття з різким, але дуже приємним тріскучим звуком.

— Це не можна їсти, — розгублено зауважив він.

— Мені можна! — пустотливо вигукнув Альфі. — Я трощив таке безліч разів. Воно не надто приємне на смак, але ж як весело його шматувати!

Сонечко тихенько весело дзявкнула, погоджуючись:

— Моя довголапа так сердилася, коли я погризла таке!

— Переконана, що вона тебе навіть не шльопнула, — кинула Ритка.

— Певна річ, що ні, — самовдоволено відповіла Сонечко. — Вона ніколи не била мене, одначе тоді не погладила мене перед сном. І все-таки воно було того варте.

— Справа в тому, — звернулася Ритка до Щасливця, — що на цій штуці надзвичайно приємно лежати.

Щасливець нашорошив вуха й швидко замотиляв хвостом, переводячи погляд з однієї мордочки на іншу.

— Чудова робота! — гордо вигукнув він та з новим ентузіазмом заходився шматувати шкіру сидіння.

— А ще тут ззаду є м’яка підстилка, — зауважила Сонечко, а тоді простягла лапи до заднього сидіння й, натужно дихаючи, витягнула звідти добрий шмат тканини. — Вона не дуже чиста на вигляд, але з нею буде затишно.

Коли вони залишили халупу, то у щелепах несли чудові клапті м’якої шумокліткової шкіри та одну зашмигану підстилку. Було не зовсім зручно тягнути все це в табір, але навіть Сонечко не скаржилася. Теплий прийом, який їм улаштувала решта зграї, змусив маленьких собак задерти голови від гордості.

— Ритка! — вигукнула Белла. — О, інші теж тут! Де ви це познаходили?

Сонечко та Ритка, задихаючись від захвату, узялися докладно оповідати про їхні пригоди. Тож Щасливцю та Альфі довелося самим розкладати м’яку підстилку та клапті шкіри на листяній лежанці. Але Щасливець не зважав на це і був навіть задоволений: вони вчилися пишатися своїм собачим духом.

Белла захоплено дивилася на їхнє нове чудове ліжко.

— А нам теж пощастило, — промовила вона до Щасливця. — Мікі знайшов білку, і ми спіймали ще одного зайця!

— Дуже добре! — пес лизнув мордочку своєї сестри. — Ви трошки приберегли для нас?

— Ми їх ще навіть не починали, — відказала вона з удаваним обуренням. — Як ми могли!

«Що ж, — подумав він, — ти ще ніколи не була по-справжньому голодною…» Але сказав інше:

— Дякую тобі, Белло! Наша зграя гарно спрацювала.

— І ще дещо, — вона ніжно тицьнула його носом. — Ходи-но сюди, побачиш, що знайшла Марта.

Белла повела його до річки. Марта й Мікі енергійно копали під величезним каменем на березі, і Щасливець із Беллою мусили зайти у воду, щоб добре роздивитися, що ті роблять.

— Поглянь! — повернулася до нього Марта, віддихуючись. — Хіба це не чудово?

Щасливець зазирнув під велику плоску брилу й побачив, що вони зовсім не збиралися викопувати цю здоровезну каменюку. Під брилою виднілася маленька печерка, сформована трьома товстими коренями, яку розширювали Мікі та Марта. Виходила глибока нора попід берегом, вхід до якої закривала вода. Марта очікувально дивилася на Щасливця, поки він уважно все розглядав.

— Ми можемо зберігати тут запаси їжі, якщо раптом буде великий улов, — сказала вона йому. — Тут завжди прохолодно, і тому здобич залишатиметься приємною на смак і не так швидко псуватиметься. Просто як довголапська холодокоробка!

Щасливець ступив назад у потік, глибоко вражений:

— Марто, це блискуче!

— Ну хіба не диво? — погодилася Белла. — Це була ідея Марти й Мікі.

Із голосу було чути, що вона страшенно пишається винахідливістю своїх повідкових друзів. Хоча Щасливець і сумнівався, що в них коли-небудь буде настільки багато їжі, щоб її зберігати, але це була практична, довголапська за духом ідея, яка б ніколи не прийшла в голову йому.

Немовби читаючи його думки, Белла сказала:

— Гадаю, нам варто спробувати заощаджувати трохи харчів, якщо можна. Це буде складно, проте ми завжди матимемо що перехопити раптом… раптом одного сонця нам не вдасться нічого спіймати.

— Мудро, — схвально промовив Щасливець. — Однак наразі ми всі вже зголодніли. Нумо куштувати здобич, яку ви вполювали.

Це була приваблива пропозиція, тож інші пси захоплено дивилися, як Мікі та Белла ділили зайця й білку, роздираючи їх на шматки хутра й м’яса і підштовхуючи порції поближче до друзів. Поки ті двоє робили свою справу, Щасливець глянув на небо, відчуваючи, як шерсть на спині стала сторч. Він побачив, як нагромаджуються сірі похмурі клапті мряки, неначе Небо-Пси готувалися до чогось. «Треба залишити дари для них, а нам варто їсти якнайшвидше», — вирішив Щасливець. А тоді завагався.

— Минуло багато часу, відколи я востаннє залишав дар Собаці-Землі, — засоромлено промовив він. — Я був надто заклопотаний через власне виживання і не мав змоги лишити їй навіть шкуринку. А вона стільки всього дала мені й привела так далеко. Я мушу віддячити їй.

— Але… — і Бруно розкрив пащу, аби щось заперечити, однак Марта метнула на нього такий застережний погляд… Усе це зауважив Щасливець, уже почавши копати в землі неглибоку ямку.

Він схопив у зуби заячу лапку та благоговійно кинув її в заглиблення. На мить він заплющив очі, дякуючи Собаці-Землі, а тоді засипав шматочок зайчатини землею.

Коли він підвів очі, пси уважно й здивовано дивилися на нього, але принаймні промовчали. Вони вчитимуться.

— А тепер, — промовив Щасливець, — можемо їсти!

Решта псів перезирнулися, полегшено опустили плечі, висолопили язики і потроху почали облизувати свої шматки, поки Щасливець ділив м’ясо. Коли перед кожним собакою вже лежала його порція, лишалося ще два стегенця, і тоді Мікі, поклавши на них лапу, зауважив:

— Сховаймо це в нашу холодокоробку. На завтра, на всяк випадок.

— Добре, — Щасливець припинив на мить жувати свій ніжний шматочок зайчатини. Хоча він був згоден із ідеєю Мікі, всередині нього затремтіла якась відраза. — Але може назвемо це «річкосховок»? Замість холодокоробки?

Белла захоплено гавкнула й мило лизнуло йому вухо:

— Власне, я не бачу причин заперечувати. Це набагато краща назва. Більш… більш собача.

— Саме так, — згодився Щасливець із полегшенням. Тієї ж миті він відчув, як щось вологе крапнуло йому на вухо, і струснув головою, але натомість на голову та на інше вухо впали ще дві холодні краплі. — Буде злива…

Собаки підняли голови й почули віддалене гуркотіння Небо-Псів, і одразу на них полив дощ. Сонечко заскавучала й скрутилася клубочком під Мартиним боком.

— Тільки не грім! — заскімлила вона.

— Ще одна битва Небо-Псів, — струснувся Щасливець. — Час перевірити наше лігво.

Усі разом вони залізли на лежанку під розлогими гілками куща терну, згорнувшись купкою теплих тіл і надійно сховавши Сонечко та Ритку посередині. Кожен собака присунув свою довголапську річ ближче до себе: Мікі влігся поруч із рукавичкою, а Ритка поклала лапу на шкіряний мішечок. Щасливець відчував, як Сонечко тремтить під боком і як зігріває його своїм теплом Белла, що вмостила голову йому на плечі. Близькість теплих тіл і швидке калатання собачих сердець навіяли йому спогади про щенячу зграю, але ці спогади більше не завдавали йому болю. Тепер згадка була заспокійливою.

Гроза невдовзі вщухла. Щасливець підняв голову, коли на небі розвиднілось, і спостерігав, як чорна, грозова хмара поступово зникає за обрієм.

— Зрозуміло, що там відбувається… — промовив він наче до себе.

— Та не дуже, — відказала Сонечко переляканим голосом.

Щасливець вирішив, що вона почуватиметься краще, якщо він розповість цю історію. Маленька білявка трохи присунулася до нього, аби краще його бачити.

— Небо-Пси послали Блискавця дражнити Собаку-Землю. Але Собака-Cонце загарчав від незадоволення — це й було ревіння грому — і наказав Небо-Псам і Блискавцю забиратися. Зараз Собака-Сонце спалахнув знову, і вологе листя засяяло. Бачите?

Повагом Щасливець проліз повз тремтливі собачі тіла й принюхався до повітря. Воно досі смакувало битвою Небо-Псів, але небо знову стало ясним і яскравим.

Пес озирнувся на перелякані й вичікувальні собачі морди. Кілька краплинок дощу впало на їхнє ліжко, але розлогий кущ напрочуд добре захистив їх. Щасливець радісно гавкнув:

— Мерщій! Свіжа вода від Небо-Псів!

Він вибрався назовні, а там, у низині, після дощу з’явилася величезна блискуча калюжа. Пес дико стрибнув у неї, за ним кинулися Бруно та Мікі, перекидаючись та гавкочучи від насолоди. Решта швидко доєдналася до них.

Чиста, прозора вода в калюжі зовсім скоро перетворилася на багнюку, а їхні хутра й животи геть забруднилися. Сонечко першою вискочила з калюжі й чимдуж помчала до річки, і там почала обережно плюскатися в спокійній воді поблизу берега, відмиваючи біленьке хутро. Коли вони всі дочиста викупалися — Бруно не без остраху, хоч Марта і стояла біля нього на сторожі, — то вилізли з річки й насухо обтрусилися. Щасливець бачив, як бризки вигравали на сонці та летіли врізнобіч рясним дощем.

Віддихуючись, він скочив на плаский камінь, що стирчав біля річки, та спостерігав, як Мікі з насолодою качається по сухому піску на березі. Промені Собаки-Сонця ніжили теплом його важкі боки, і невдовзі до нього приєдналася Белла, а за нею — й інші. Тільки Марта продовжувала стояти в річці й бити лапою по воді, насолоджуючись тим, як потік струменить навколо її ніг.

«Сонечко мала рацію, — усвідомив Щасливець. — Тут справді ідеально».

Він дбайливо вилизав свої лапи. Можливо, скоро їм доведеться знову гасати роздоллям…

Адже він навіть не думав про те, щоб залишити їх — не зараз. Ці пси ставали все вправнішими, дослухаючись до свого собачого духу, — набагато вправнішими, але їм ще належало багато чого навчитися. Коли вони зможуть самі дбати про себе, самотужки полювати, виживати й обходитися без нього, тоді настане час Щасливцю покинути їх.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Диви! Диви, що я зловила!

Щасливець розплющив одне око й підняв вухо. Саме так він прокидався останні кілька днів. У цей теплий, наповнений бджолиним гулом час пізнього високосонця він почувався надто добре, аби рухатися. Одначе Ритка обожнювала вражати його; спросоння він міркував, що ж таке вона знову притягнула. Це не так легко: щоразу вдавати захват, як, скажімо, востаннє, коли вона принесла спійманого жука. Утім йому подобалася ця молода собачка, і він зовсім не хотів її розчаровувати, тож просто змусив себе звестися на лапи й нетерпляче чмихнути, коли вона підскоком підбігла до нього.

Ритка кинула здобич до його лап. Дичина була трохи більшою — і пухнастішою — за жука.

— Кріт?! Очманіти! — Щасливець захоплено лизнув їй носа й обережно обнюхав великі плоскі лапи крихітного крота. Ці шовковисті чорні створіннячка так швидко риють хідники, що стають недосяжними, коли собака ще тільки починає копати. Ба більше, він сам спіймав лише двох кротів за все його мисливське життя!

Ритка гордо випнулася й радісно заметляла хвостиком, коли Белла, Бруно, Альфі та Марта підійшли помилуватися її здобиччю.

— Ритко, чудово! — вигукнула Белла. — Я ще ніколи не ловила крота.

Щасливець обмінявся ніжним поглядом з сестрою. Він знав, наскільки важливо підбадьорювати таких собачат, як Ритка, що ледь вибилися зі щенячого віку й були охочі до навчання. І Щасливець задоволено відзначив, що Белла гарно повелася з молодою мисливицею — завдяки своїй уродженій чутливості й сильним інстинктам. Із неї вийде чудова вожачка — тоді, коли одного дня він піде від них.

Собаки діяли дедалі більш злагоджено, і це давало Щасливцю ще більше надії на те, що вони зможуть преспокійно жити в дикій місцині. Кілька останніх днів він поступався місцем Мікі, щоб той трохи набрався досвіду провідника. За керівництва фермерського собаки й під пильним наглядом Щасливця усі повідкові стрімко розвивали свої мисливські навички. Вони гуртом заганяли здобич до лап двом-трьом собакам, що чатували в засідці, і в такий спосіб зловили ще кількох зайців і навіть білку.

Цього було достатньо, аби добряче втамувати голод, закусивши жуками, личинками та ще й залишками знайденої неподалік оленячої туші — як припускав Щасливець, старого оленя, який радше помер від виснаження, аніж від довголапської шумопалки. Навіть Сонечко почала розуміти смак сирого м’яса дичини. Невдовзі вони вже будуть здатні подбати про себе самі.

Проте притлумлене відлуння нічних жахіть завжди залишалося на задвірку його свідомості. Якщо прийде щось погане, повідкові мають бути готовими не гірше за нього.

Щасливець поклав лапу на крота й дозволив Ритці самій розірвати його на порції. «На початку нашої мандрівки, — гордо подумав він, — вона б нізащо на таке не спромоглася».

Кожному псу вийшло хіба що на один зуб, але найбільший шматок Ритка шанобливо підштовхнула Щасливцю.

— Не знаю, що було б із нами без тебе, Щасливцю. Тепер я вмію полювати!

— Точно вмієш, — урочисто згодилася Белла. — Побачиш, наступного разу це буде заєць.

— Еге ж! — задзявкотіла Ритка й розвернулася, аби кинутися на його пошуки. Однак несподівано веселощі перервав пронизливий лемент.

Вони разом повернули голови на звук, їхня шерсть стала сторч, а вуха піднялися. Щасливець упізнав голосок ще до того, як Марта гавкнула:

— Сонечко!

За мить білява собачка вилетіла з-за дерев й різко загальмувала біля гурту. Вона задихалася від швидкого бігу та переляку, але змогла видихнути:

— Мікі! Мікі в пастці!

— Спокійно, Сонечко! — гавкнула Белла. — Що значить «у пастці»?

— Його нашийник — ох, прошу, біжімо, Белло. Він задихається.

Щасливець кинувся до дерев, інші собаки — за ним, і Сонечко повела їх через невеличку галявину в густі колючі зарості.

— Тут! Він тут! — Сонечко показала на кущ терену.

Ніс Мікі стирчав серед листя, з-за якого Щасливець побачив його перелякані очі, розплющені так широко, що аж видно білки. Його язик звисав зі щелепи, і він ледве міг набрати в легені повітря.

— Не рухайся, Мікі! — швидко гавкнув Щасливець. Він спробував розсунути товсті гілки, але терня боляче покололо йому подушечки лап. Інші зібралися позаду нього, вони не юрмилися переполошено, як зазвичай, а завмерли з неймовірним занепокоєнням. Собаки давали Мікі та Щасливцю потрібний простір, проте не могли нічим допомогти, окрім вигавкування безглуздих порад.

— Витягни його, Щасливцю!

— Відгризи гілки!

Сонечко перелякано шкребла землю передніми лапами:

— Ох, Щасливцю, прошу тебе, допоможи йому. Він лише вчив мене полювати. Я така безнадійна, а Мікі так старався…

— Я намагаюся, Сонечко. Тихо. Белло!

Вона миттєво з’явилася збоку:

— Що робити, Щасливцю?

Думки Щасливця побігли, як скажені. Мікі довго не протягне, якщо не зняти нашийника. Пес капітально застряг у колючих заростях і, здавалося, взагалі не міг рухатися вперед, але якщо…

— Ось що, Белло, твоя голова вужча за мою. Чи вийде в тебе вхопитися за нашийник?

Белла кивнула й кинулася в кущі, і хоча вона подряпала собі морду та вуха, проте змогла зубами міцно вчепитися в нашийник Мікі.

— Не рухайся! Ось так… А тепер, Мікі, ти маєш іти назад.

Мікі зиркнув на Щасливця переляканими очима.

— Назад? — зойкнув він. — Глибше до терня?

— Так. Вивертайся й потроху задкуй. Довірся мені!

Мікі не треба було повторювати вдруге. От тільки Щасливець палко бажав мати таку саму впевненість у своїй пораді, як Мікі…

Якнайдужче упершись передніми лапами в землю, пес викрутився й відчайдушно посунувся назад, здригаючись, коли терня боляче штрикало йому в бік. Одначе гілки поступово піддавалися. Незважаючи на незграбні старання Мікі, Белла міцно тримала його нашийник, а її лапи шкребли по піщаному ґрунту.

— Ось так! Чудово! — крикнув Щасливець. — Ще трошки, Мікі. Поверни голову — Белло, тягни!

Мікі відлетів назад у кущі, верескнувши, коли колючки вп’ялися в його тіло. Проте нашийник було знято — він звисав із Беллиної пащі — і Мікі, не гаючись, вискочив із куща терену. Інші оточили його, полегшено й радісно гавкаючи.

Сонечко застрибала на задніх лапках, облизуючи морду бідоласі:

— Мікі, з тобою все добре! О, дякую тобі, Щасливцю. Я знала, що ти зможеш.

— Це все переважно вони вдвох — Белла та Мікі, — зауважив Щасливець. — Мікі, ти цілий?

Чорно-білий пес став на рівні ноги й енергійно обтрусився, струснувши з хутра листя та гілочки.

— Лише кілька подряпин. Пробач, Щасливцю. Це було дурістю з мого боку.

— Таке могло трапитися з будь-ким із нас, — заспокоїв його Щасливець. — Із тими принаймні, хто носить нашийники, — додав він сухо.

— Мій нашийник!.. — почав Мікі, а тоді, роззирнувшись, побачив коричневий шкіряний ремінець, який Белла ще й досі тримала в пащі. Мікі вдячно лизнув їй носа. — Ось він. Ти диви, навіть не порвався.

Щасливець не міг повірити в те, що відбувалося далі: Бруно підбіг, вхопився зубами за інший кінець нашийника, і вони з Беллою почали його щосили тягнути в різні боки, розтягуючи до максимальної довжини. А Мікі засунув свого носа в отвір і намагався просунути в нього голову.

— Що це ви виробляєте?

Бруно здивовано зиркнув у відповідь:

— Допомагаємо, певна річ.

— Допомагаєте із чим? — ошелешений, Щасливець аж присів. — Одягнути його назад?

— Авжеж, — Мікі стривожено глянув на нього, а в погляді Белли промайнуло зніяковіння. — Це мій нашийник. Чому б мені не надягти його?

— Через те, що сталося! — роздратовано гавкнув Щасливець. — Якби нас не було тут, ти б задушився!

— Але ж ви тут, — багатозначно зауважив Мікі.

Щасливець підняв голову й сердито загавкав у небо:

— Ви всі маєте позбутися цих нашийників назавжди! Вони можуть загнати вас у пастку й задушити. І якщо вам колись доведеться битися з іншими псами — у вас не буде шансів вижити!

— Це неправда! — відрубав Бруно. Він гордовито розправив плечі й задрав голову. — Не буде шансів?! У моїх жилах тече кров пса-борця! Нашийнику цього не змінити!

— Бруно має рацію, — крикнула Сонечко, а решта загавкали, погоджуючись.

Щасливець втрачав терпець, він наїжачив шерсть на спині та скривив морду. Ці пси доводили його до сказу: в одній ситуації вони виявляли всі інстинкти, необхідні для виживання в цьому зруйнованому світі, а в іншій — поводилися, як щенята, що тримаються довголапських правил.

— Я доведу вам! — загарчав Щасливець і кинувся на Бруно. Коричневий пес від несподіванки смикнувся назад, і тієї ж миті Щасливець схопив щелепами його товстий шкіряний нашийник. Бруно силкувався утримати рівновагу, але марно: Щасливець тягнув його вперед і викручував йому шию, розштовхуючи собак навколо. Бруно був важким і дебелим, але Щасливець, використовуючи нашийник як важіль, із легкістю кидав здорового собаку на всі боки.

Решта псів завалували від обурення та страху, а Бруно верещав, щосили опираючись, проте ніяк не міг скористатися своїми лапами. Щасливець крутив ним, мов гігантською впольованою білкою.

— Ох, Щасливцю, будь ласка! — вигукнула Ритка, перекрикуючи решту псів. — Будь ласка, не роби йому боляче!

Щасливець відпустив Бруно, і той бухнувся на землю, очманіло хапаючи повітря. Щасливець переможно поставив лапу на груди коричневого пса. Для Бруно це було вже занадто — і він загарчав, перевернувся та схопився на ноги, а потому обтрусився з голови до хвоста. Щасливець дивився на нього, свердлячи поглядом, аж поки Бруно не опустив очі.

— Бачите? — сказав Щасливець. — Тепер ви бачите? — прогарчав він басом і відвернувся від Бруно, аби показати, що бій скінчено. А тоді раптово відчув, як його кольнуло почуття провини. Адже він зігнав свою злість на бідолашному зухвалому Бруно. «Я не повинен був цього робити…»

Проте вони мусили вчитися, а він був їхнім єдиним учителем.

— Зрозуміли, наскільки уразливими роблять вас нашийники? У чесному бою Бруно, безумовно, здолає мене, — мовив він, подивившись на сильного пса. — Але поки він у нашийнику, я зможу робити з ним усе, що захочу. Повірте мені! Ви маєте їх позбутися.

Повідкові перелякано перезирнулися, й один чи двоє з них втупилися у свої лапи. Нарешті обізвалася маленька Ритка, яка першою опанувала себе.

— Щасливцю, — тихо проскімлила вона. — Я розумію, що ти думаєш. Ми всі розуміємо. Але як… як же я буду без мого нашийника? Я не можу зняти його! І не зніму. Я зроблю все, що ти скажеш, але благаю, про це не проси. Він зв’язує мене з довголапим, показує, що я належу йому, що він любить мене і дбає про мене. Це дуже важливо. Для нас усіх.

Щасливець дивився на неї, здивований такою довгою, впевненою промовою цього цуценяти.

— Але, Ритко, — обізвався він, — у тебе зараз немає довголапого. Вони пішли.

Вона заскімлила й відвела очі.

— Мені байдуже, що зараз у мене немає довголапих, — озвався Мікі. Його темні очі, сповнені поваги й водночас рішучості, зустрілися з очима Щасливця. — Я відшукаю їх знову. Якщо треба навчитися краще битися — я зроблю це, але я одягну назад свого нашийника. І не відмовлюся від своїх довголапих.

Щасливець збагнув, що його зусилля марні. Він розвернувся й проторованою стежиною подався назад, до їхнього табору. Дивитися, як Сонечко та Марта приєдналися до спроб нап’ясти на Мікі його нашийник, було вже занадто для нього.

Він почув чиїсь кроки позаду й озирнувся через плече. Це була Белла, в її очах світилося благання:

— Щасливцю, спробуй зрозуміти. Нашийники важливі для нас. Вони — частина того, ким ми є.

«Вони частина того, чим вас змусили стати», — хотів сказати він. Однак зараз не було сенсу сваритися з нею, тож він мовчки обтрусився й побіг далі.

Віддалене скімлення та скавучання приголомшило його. Альфі! Щасливець прискорився й помчав на звук, але з полегшенням зрозумів, що то не був лемент тривоги чи небезпеки: Альфі просто загубив зграю.

— Хто-небудь? Белло! Щасливцю! Бруно! Де ви-и-и-и-и?

Коли Щасливець повернув до табору, Белла бігла за ним, і він чув — за тріскотом гілок і шурхотом камінців, — що решта собак також мчить слідом. Отже, про полювання сьогодні можна забути.

Побачивши, як собаки з’являються з-за дерев, низенький, присадкуватий Альфі радісно кинувся до них, привітно гавкаючи й не помічаючи, що між ними є якісь непорозуміння. «Кожен пес має вкласти свою частинку в зграю», — подумав Щасливець. Їм пощастило мати такого товариша, як Альфі, який здатен розрядити напружену ситуацію.

— Ось ви де! А я гадав, ви мене кинули!

— Як ми могли! — захоплено гавкнула Белла, коли Альфі підстрибнув із наміром лизнути їй носа. — Тобі пощастило щось упіймати?

— Ні, — вуха Альфі опустилися, але лише на мить. І він одразу ж знову затанцював на своїх лапках: — Але я знайшов дещо інше!

— І що? — поцікавилася Марта, піднявши вуха.

— Розповідай, — залопотіла Ритка, вочевидь радіючи можливості забути про сварку.

Альфі всівся й почухав себе за вухом. Щасливець зрозумів, що той уже тішиться своєю розповіддю й хоче отримати від неї максимум задоволення.

— Я пішов дуже далеко звідси. Сам-один. Інколи я люблю побути на самоті, — додав він, зиркнувши на Щасливця так, мовби чекав від нього схвалення. — Я оглянув невеличку долину — он там, та оті пагорби. Я навіть забіг за них!

Щасливець був вражений. Долина, що розлягалася на пристойній відстані від лугу, попід гаєм, була досить широкою, а пагорби за нею — скелясті й круті. Він і сам ненадовго навідався в ту місцину якось уночі, коли обходив територію, перевіряючи, чи немає ворогів. Але він, звісно, не перетинав пагорби. Присадкуватий пес, певно, пройшов довгий шлях.

— Це могло бути небезпечно, Альфі, — лагідно дорікнув Щасливець, хоч він, як ніхто, розумів потребу пса в усамітненні. — А втім, що ти знайшов?

— Собак! — тріумфально виголосив той. — Багатьох собак!

Решта зустріли цю новину захопленим ґвалтом і гавкотінням, а Ритка знову видала свій фірмовий трюк бігання по колу, підстрибуючи від захвату.

— Які вони, Альфі? — залопотіла вона. — Вони товариські? Чи можуть нам допомогти?

— Не знаю. Я не зайшов аж так далеко. Але я чув їх! Чув їхній запах. І там було ще дещо!..

Щасливцеве хутро стривожено наїжачилося, однак інші були надто захоплені, аби чимось перейматися.

— Що? — белькотіла Сонечко. — Що саме?

Очі Альфі засяяли:

— Їжа. Багато-пребагато їжі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Ходімо, — гавкнула Сонечко. — Ходімо вже швидше знайомитись!

— Прекрасна ідея, — тепло сказав Мікі.

Щасливець тільки важко зітхнув, а решта собак гавкотіли та дзявкали, готові вирушати негайно. Йому неприємно було усвідомлювати, що питання, які він збирається зараз поставити, можуть спричинити ще одну сварку.

— Альфі, що то були за собаки?

— Гадки не маю. Вони були собаки! Як ми! Тільки з їжею.

— Не всі собаки такі, як ми. А якщо вони вороже налаштовані? Якщо це дика зграя? Тоді вони захищатимуть свою територію. Не варто жартувати з дикою зграєю. І вони нізащо не ділитимуться з вами їжею.

Сонечко похнюпилася, і тоді в розмову втрутився Бруно:

— Нічого не станеться, якщо ми просто подивимося.

— Може статися що завгодно, — гримнув Щасливець. — Мені це не подобається. Вибачте, але це звучить небезпечно.

— Ох, Щасливцю, — ласкаво гавкнула Белла. — На твою думку, геть усе небезпечно. Із тебе чудовий провідник, але, може, тобі вже час припинити бути таким настороженим.

— Якщо там є їжа, то ми просто не можемо не піти й не подивитися, — додав Бруно. — Адже тоді нам не треба буде виснажувати себе полюванням!

Щасливець зрозумів, що Бруно досі гнівається на нього через показову бійку. Він зітхнув, проте знову заперечив:

— Ми нічого не знаємо про тих псів.

— Але чому не дізнатися? Найменше, що ми можемо зробити, — це поглянути, — запропонувала Марта.

— Згоден, — мовив Бруно.

— І якщо вони менші за нас, — сказала Белла та з викликом подивилася на Щасливця, — то не буде жодних проблем.

— Белла має рацію, — докинув Мікі. — Чому б нам не піти туди й не розвідати?

— Це легше, ніж ловити жуків, — жалісно заскімлила Сонечко, всівшись на задні лапи й заметлявши по землі хвостиком.

«А що раптом стало не так із жуками?» — міркував Щасливець, ухопивши одного, що повз по стеблині, але справді не відчув апетиту. Йому не подобалося, як Белла дивиться на нього: вона випросталася на весь зріст і відвела вуха назад, ніби готувалася до бійки. Коли білка сердито зацокотіла на них з верхівки дерева, Белла навіть вухом не поворухнула, натомість продовжувала пильно дивитися на Щасливця, злегка нахиливши голову.

— Ось що я скажу, — почала вона. — Хтось із нас може піти й розвідати ситуацію. Решта залишиться тут, як команда підтримки, і стерегтиме табір. Маленьку групу в будь-якому разі важче помітити. Як на мене, йти мають Ритка, Альфі, я та ти, Щасливцю.

Щасливець уважно поглянув на цю маленьку групу собак — у їхні, сповнені надії, очі та на рішуче підняті вуха. «У мене погане передчуття», — подумки зітхнув пес. Та він знав: якщо збирається колись піти від цих собак і залишити їх самих, то вони мають починати приймати власні рішення, і він повинен довіряти їм.

— Гаразд. Але за перших ознак біди — повертаймо хвости. Решта — тримайтеся ближче до табору.

Що б не сталося далі, Щасливцю просто треба бути готовим до всього.

Альфі радів, що саме він — провідник. Песик знайшов стежку через кущі, витоптану дрібними тваринами, яка пролягала в затінку густих дерев і вела аж до самого схилу. Коли собаки вийшли на відкрите місце, запізнілі промені Собаки-Сонця зігріли їх своїм теплом. А далі, діставшись верхівки хребта, пси пішли повільніше. Через деякий час Альфі спинився під великим деревом, і навіть Щасливець звалився з ніг.

— Ми маємо перепочити, — запропонував він.

— Уже недалеко, — хекав Альфі, який прагнув рухатися вперед.

— Невдовзі підемо далі, — пообіцяла Белла, махаючи хвостом. — Коли я дам знак, будьте готові вирушити.

Вона підвищила голос, аби переконатися, що Щасливець теж почув. Він поклав голову на лапи й відвернувся, спостерігаючи за долиною. Усе, чого зараз хотіла Белла, — бути впевненою, що її так звана зграя знає, хто в ній вожачка.

«Нехай! Вони ж — не твоя зграя!»

Щасливець біг одразу за Альфі, коли той вів їх униз звивистою заячою стежиною, а в його голові мішалися суперечливі неясні думки. Як зреагує незнайома дика зграя на прихід купки повідкових? Прожене їх, а ті побіжать, підібгавши хвости? І як Белла проявлятиме свої лідерські якості, коли їй доведеться уникати бійки?

Зненацька Альфі запищав:

— Он там. Дивіться!

Щасливець загальмував разом з іншими та підозріло принюхався до повітря. Так, він чув їхній запах — псів, багатьох псів — й остаточно впевнився, що цей запах йому не подобається. Дух був важкий, ядучий і дражливий, від нього відгонило люттю, але це, здавалося, зовсім не турбувало решту. Ховаючись у тіні невисокого розлогого дерева, вони спостерігали за видовищем унизу.

Широка долина була всіяна довголапськими будиночками, які, однак, зовсім не скидалися на ті домівки довголапих, які Щасливець бачив у місті. Вони були короткі — на одного. А двері — маленькі, ніби для собаки. Стіни голі, а на вікнах, там, де зазвичай у будинках довголапих була світлокрига, — металеві ґрати. На вигляд ці будиночки здавалися менш пошкодженими, аніж будівлі в місті, однак у деяких на стінах пролягли зловісні тріщини.

У цій картині було щось неприродне, щось страшне, від чого Щасливець тікав би світ заочі, — якби не запах їжі.

Міцний, спокусливий аромат. Не того довголапського харчу, яким пригощав його господар Харчевні, але, як вирішив Щасливець, однозначно м’ясного. Пес відчув, як рот наповнився слиною, й облизався. У шлунку забурчало. Жодних ознак руху в долині Щасливець не помітив, і від цього йому стало якось моторошно. Де ж пси, запах яких він чує? Щасливцеве серце забилося швидше. Він доклав стільки зусиль, аби вберегти зграю, і він не міг наражати їх на небезпеку зараз. Проте його шлунок нашіптував йому інше. От якби ж то ці пси були дружніми, готовими поділитися їжею… А якщо Белла все-таки має рацію, і вони пригостять їх тим, що в них є. Що ж, це варте розвідки.

— Гаразд, — промовив він повільно. — Спробуємо підійти ближче. Тримаймося разом і намагаймося не привертати уваги. Допоки ми не довідаємося, що то за собаки.

Вони почали прокрадатися вперед, пригинаючись до землі, і нарешті дісталися до огорожі та зазирнули всередину. Белла поклала лапи на дріт і шумно вдихнула повітря.

— Дивіться! — схвильовано гавкнула вона. — Подивіться, скільки там їжі.

Перед низькими будиночками стояли металеві миски, у деяких видніло трохи води, а в інших — повно шматків сухого м’яса. Щасливець ще раз облизнувся. Це м’ясо не було схоже на живого зайця, але пахло добре. І його було так багато…

— Думаю, що це… — нерішуче прошепотів Альфі. — Це пахне як…

— Як наша домашня їжа, — муркотливо підтвердила Белла. — Це схоже на харч, яким нас годували довголапі.

— Ох… — мрійливо зітхнула Ритка. — Як би я хотіла відчути той смак знову…

Аж ось, коли вони все ще спостерігали, почулося гучне клацання. Усі пси завмерли, приготувавшись швидко тікати, але ніхто так і не з’явився — ані довголапий, ані пес. Натомість багато шматків м’яса повипадало з дірок у стіні прямо в металеві миски, наповнивши деякі через край, а свіжа прозора вода заструменіла в кожну другу миску.

Для Белли це було вже занадто. Вона звелася на задні лапи й відчайдушно взялася просовувати носа крізь колючий дріт, дряпаючи його кігтями та скімлячи.

— Це дивовижно! Їжа, яка береться нізвідки! Ми повинні увійти!

Щасливець нахилив голову та дивився на миски, тоді як решта собак нюхали й тикали своїми носами попід огорожею, шукаючи якогось отвору та риючи землю. «Звісно, на вигляд — усе спокійно», — міркував він.

Але ж чому тоді собачий дух підказує йому тікати?

— Тут! — крикнув Альфі. — Я знайшов діру!

Інші швиденько підскочили до нього, а Щасливець просувався дуже обережно, пильнуючи темний вхід до найближчої будівлі: чи там нічого не ворухнеться.

Він чув запах собак і бачив їхню їжу. То де ж вони?

Хутро на його загривку наїжачилося, і він зробив крок назад. Повідкові нормально жили на їжі, яку собі вполювали; невже їм справді потрібні ці переповнені харчем миски?

— Щасливцю, ходи сюди й побачиш! — гукнула Ритка. — Я можу копати глибше. Лишень поглянь: я зробила хід!

— Ні, — Щасливець захитав головою. — Це неправильно. Там є якась небезпека. Хіба ви не відчуваєте? Нам треба забиратися звідси, поки це можливо. Тепер ви вмієте полювати — нам не потрібна їжа від інших.

— Не будь дурнем! — відрубала Белла. — Нащо нам полювати, якщо тут усе готове — бери та їж.

Щасливець подивився на виблиски пізнього Собаки-Сонця в сяючих металевих мисках і відчув, як йому закололо по всій шкірі.

— У цьому й штука. Хіба не бачите, як багато там їжі. І які величезні ті миски? Уявляєте, які велетенські пси тут живуть? Гадаєте, вам удасться перемогти їх у битві? Ми ще не бачили їх, але чому? Вони ховаються?

Ритка перелякано глянула на Беллу, але більша собака гаркнула:

— Ми дамо собі раду.

Щасливець заскавучав. Що довше він перебував у цьому місці, то більшим було його занепокоєння. Він помилився, коли дозволив зграї податися сюди. Поколювання шкіри стало сильнішим, а відчуття загрози — просто нестерпним, схожим на те, яке він відчував перед битвою Небо-Псів чи перед тим, як Великий Гаркун розколов світ. І що гірше, прокинулися його нічні жахіття, сни, у яких не було сенсу. Борвій собак…

Треба вшиватися звідси.

— Прошу тебе, Белло!.. — почав він.

Але, стрибнувши на високий насип землі біля паркана, Белла загарчала:

— Годі з мене! Я альфа цієї зграї, Щасливцю. Я привела тебе в неї. Може, ти дуже розумний сам по собі, але це наше місце. І я кажу, що ми туди підемо!

Щасливець вищирився на неї:

— Припини поводитися, мов розбещене щеня! Ти не маєш жодного уявлення, що таке бути альфою.

— Ха, а ти маєш? — напруживши ноги, наїжачивши шерсть, Белла з гарчанням почала ходити навколо нього. — У нас усе було пречудово до того, як ми зустріли тебе. Ти той, хто корчить із себе казна-що. Прикидаєшся, ніби все знаєш.

— Я знаю набагато більше за тебе, повідкове собача! — гаркнув Щасливець. — Ти нічого не тямиш у виживанні! Ти слабка й недолуга. Зовсім, зовсім без собачого духу! — це була найгірша образа, яку він придумав, щоб кинути їй. Почуття провини торкнуло серце, але цього було замало, аби вгамувати його злість. «Як вона сміє! Після всього, що я для неї зробив!»

Але, окрім провини, у Щасливцевому серці розростався страх, що збільшувався з кожним подихом. Ці пси дивилися на нього як на провідника, тому що він дещо знав про дику місцину й міг навчити їх хитрощів виживання. Однак потрібна ще й вправність! Щасливцеві було добре відомо, що трапляється з собаками, які програли бійку. Йому доводилося бачити таких псів. Здавалося, ніби їхній собачий дух геть вивітрився крізь роздерті рани, ніби сама їхня сутність — сміливість, відвага — залишила їх. Переможений пес перед кожним опускає голову і не піднімає хвоста.

Щасливцеві інстинкти під’юджували його не допустити цього.

Белла розлючено вигукнула:

— Ти верзеш нісенітниці!

— Собачий дух — це те, що живе в кожному з нас, — гиркнув він. — Або ж має жити! Це те, що захищає нас, — разом із Небо-Псами та Собакою-Лісом і… Ох, та навіщо я тобі це кажу?! Ти ж нічогісінько не тямиш у цьому!

— Що ж, твій так званий собачий дух зробив із тебе боягуза, Щасливцю! — загарчала Белла. Вона вискалила зуби, і вони почали ходити по колу одне проти одного. Альфі та Ритка зіщулились та з острахом спостерігали за ними. — Тут немає жодних інших собак! Що гірше, тут немає також жодного довголапого.

Щасливець затремтів від гніву та відчаю. Він згадав про лютопса, який прогнав його геть від вогнесховку. Чи Белла коли-небудь зустрічала таких собак? Авжеж, ні! Бо вона все своє життя перебувала під захистом довголапих. — Тут є собаки! Я не бачу їх, але чую носом!

— Певно, ти чуєш запах псів, які колись тут були. Це не має значення. Я тут керую, і я кажу, що ми йдемо туди!

Щасливець сумно загарчав і сапнув повітря:

— Ти можеш керувати повідковими! Але аж ніяк не мною, Скаво! Ніколи!

Альфі застогнав, а Ритка заскавучала, та Белла зі Щасливцем не звертали на них жодної уваги. Щасливець знав, що їхній гавкіт гучнішає, проте його це більше не переймало. Він навіть сподівався, що їх почують і проженуть звідси, аж поки Белла не зробила дурню.

— Я наказую тобі, Щасливцю! — гримнула вона. — Я наказую тобі йти з нами!

— Можеш наказувати все, що тобі заманеться, — Щасливець скривив морду, всівся, сповнений презирства, і почав чухати вухо. — Ти не моя альфа. Я нікуди не йду.

Ритка зойкнула.

— Я альфа цієї зграї! — загарчала Белла.

— Та на здоров’я! — сердито гиркнув він у відповідь.

Белла замовкла, її боки випнулися, з пащі стікала слина:

— Роби, як знаєш, і побачимо, де ти будеш, самітнику! — вона повернулася й попрямувала вздовж паркана, високо задерши хвоста. — Ти не такий розумний, як думаєш. Не буде ані кусня харчу тому псу, який не допомагав його здобути!

Він недовірливо похитав головою, а вона прослизнула під парканом, за нею подався Альфі. Вони побігли до низьких будиночків. Ритка кинула на Щасливця сумний погляд, утім вона, безперечно, сприйняла слова Белли серйозно.

— Пробач, Щасливцю, — мовила вона й теж полізла під паркан.

Він дивився, як біжать ті троє, і серце його калатало дедалі дужче з кожним кроком, який наближав їх до мисок із їжею, аж поки він уже не міг більше на них дивитися. Він відійшов трохи назад, а тоді розвернувся, ліг, поклавши голову на лапи, й тяжко зітхнув.

Вони в небезпеці. Щасливець був упевнений у цьому. Із кожним тріском гілки, з кожним криком пташки його вуха смикалися і він піднімав голову.

Ні, Щасливець не міг залишити їх. Белла — його сестра, і він має приглянути за нею, захистити її. А зараз вона в небезпеці. Можливо, його страхи є наслідком самотнього життя, коли він змушений був пильнувати на кожному кроці. З іншого боку, він абсолютно переконаний у тому, що тут зачаїлося щось надзвичайно лихе, хоч би яким принадним не виглядало це місце. Він нюхом чув небезпеку.

Щасливець повільно звівся на ноги.

«О Небо-Пси, — звернувся він подумки, — сподіваюся, я не припускаюся безглуздої помилки…»

І, повернувшись до дивного собачого саду, він поліз у діру під парканом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ритка добре попрацювала, прокопавши хід у землі, тож плечі Щасливця легко пройшли в діру, а за ними й усе тіло.

Опинившись з іншого боку паркана, він ліг на землю й поповз, винюхуючи сліди невідомих собак. Може, вони пішли? Може, втекли, коли напав Великий Гаркун, — вилізли крізь щілину під парканом. А можливо, обрали свободу й життя на волі, серед дикої природи, замість легкого отримування їжі.

Аж раптом над ним промайнув ворон, хрипко каркнувши, і Щасливець аж підстрибнув від несподіванки. Коли він трохи заспокоївся, то побачив, що птах усівся на гілці й свердлить його своїм чорним маленьким оком.

Тут, за парканом, росла густа зелена трава, коротко й охайно підстрижена. «Довголапських рук справа», — вирішив Щасливець. Чи є там ще живі довголапі? Його ніс не чув жодного іншого запаху, окрім собачого. За ділянкою трави виднілася темна тінь центрального великого будинку, і Щасливець, мружачи очі на згасаюче світло Собаки-Сонця, намагався розгледіти, що ж там ховається.

Зі свого місця біля паркана він майже нічого не бачив, і тому розумів, що, всупереч гнітючому відчуттю страху, йому доведеться просуватися далі. Він не зможе впевнитися, що з його друзями все гаразд, якщо залишатиметься на місці. Щасливець зібрався з духом і рушив уперед, так низько пригинаючись до землі, що його живіт черкав по траві. Він швидко перебіг до дерева з розлогими гілками. Не найкраще укриття, однак годиться й таке.

Тепер він побачив їх — трійко псів у тіні низеньких будиночків. Серце Щасливця заколотилося від тривоги й обурення. Вони навіть не намагалися бути тихими чи обережними. Усі троє хапали їжу з найближчих мисок, і ніхто не стояв на сторожі.

— Яка смакота! — пищала Ритка крізь набиту м’ясом пащу.

— М-м-м-ф-ф, — усе, що зміг вимовити Альфі. А тоді таки спромігся голосно захоплено гавкнути й знову запхав свою мордочку в миску.

Белла ковтнула напівпрожований кусень.

— Треба взяти трохи їжі для інших, — почув Щасливець її наказ. — Можливо, я навіть прихоплю шматочок для Щасливця, — додала вона зверхньо.

У Щасливця навіть кістки задрижали від образи. Він лише прагнув уберегти їх від небезпеки! Тож зараз йому було важко дивитися, як ті наїдаються, а він тільки спостерігає за цим і слухає, як бурчить у нього в животі. Щасливець роззирнувся навколо. Нічого — жодних ознак ані собак, ані довголапих. «Невже ті мали рацію? — розмірковував він. — Невже я занадто обережний? Белла буде дуже задоволена, якщо я це визнаю, але…» Пес почав прокрадатися вперед.

І застиг.

За рогом найбільшого будинку причаїлася зграя гладкошерстих лютопсів.

Щасливцева шерсть наїжачилася. Він уже бачив таких собак раніше: темні худі тіла, стоячі вуха, загострені морди, які скалилися не тільки під час гарчання. Він зустрічав цих псів як охоронців біля довголапських домівок і будинків для роботи, спостерігав, як вони виконували накази довголапих із хриплими голосами, сяючими сиренами та зловісними палицями.

Щасливець швиденько позадкував до дерев. Вони не побачили або не винюхали його, бо їхня увага була зосереджена на трьох інших. Почувши кроки, Альфі, Ритка та Белла припинили чавкати й стривожено підняли голови: зграя лютих псів наближалася з підвітряного боку, і тому змогла підкрастися непомітно. Тепер великі пси утворили жаске дисципліноване кільце, загнавши повідкових у пастку.

Белла та Альфі обмінялися переляканими поглядами. Ритка вчинила наймудріше в цій ситуації: впала й перевернулася на спинку, заскавучавши та виставивши горло й живіт. «Молодчинка, Ритко! — подумав вражений Щасливець. — Швидко зметикувала — і розумно».

Альфі налякано зиркнув на Ритку, а тоді зробив, як вона, виявляючи покору іншим псам. Проте Белла залишилась твердо стояти на ногах, гордовито скрививши морду та з викликом дивлячись на велетенських псів.

Щасливець затрусився від страху, йому перехопило подих, шерсть на загривку наїжачилася. «Ні, Белло! Не будь дурепою. У тебе немає шансів!»

Він хотів вистрибнути зі сховку під деревом, схопити її за нашийника й добряче струснути, аби вправити мізки. «Її розперло від гордині через те, що вона вирішила, ніби є альфою, — подумав він. — Белло, будь ласка, не втрачай голови». Його м’язи тремтіли, і він докладав неймовірних зусиль, щоб не кинутися чимдуж їй на допомогу. Утім тепер він нічого не міг удіяти…

— Ти насмілилась кинути нам виклик? — нарешті заговорив один із лютопсів із нахабною злою усмішкою. Судячи з голосу, він був радше задоволений від того, що вона має намір опиратися. Пси-нападники почали стискати кільце навколо Щасливцевих друзів.

І тоді Ритка прийшла Беллі на порятунок, розпачливо заскавучавши:

— Белло, благаю.

Белла коротко гавкнула тій у відповідь, що означало сидіти тихо, але потім зітхнула та схилила голову, визнаючи поразку. Так, наче їй це коштувало величезних зусиль, вона незграбно лягла, демонструючи свою покору.

На коротку мить Щасливець заплющив очі, аби заспокоїтись. Коли він знову їх розплющив, то побачив, що лютопси вже трохи розслабилися, опустили вуха й схвально загарчали. Дякувати Небо-Псам, до Белли повернувся здоровий глузд саме вчасно.

— Як ви сюди потрапили? — рикнула найбільша, добре вгодована й доглянута лютопсина. Її голос звучав загрозливо і зловісно. Щасливець вирішив, що, вона, певно, і є їхня альфа. У неї було міцне м’язисте тіло, і коли вона говорила, інші схиляли голови, підкоряючись. Вечірнє світло виблискувало на її шерсті, і було добре видно, що збоку на шиї в неї біліє пляма у формі ікла.

Щасливець побачив, як повідкові обмінялися поглядами, і на якусь мить йому навіть здалося, що перелякана Ритка ось-ось бовкне правду. Але Белла її випередила:

— Ми перестрибнули, — гавкнула вона великій собаці, стривожено, але досить упевнено, — через паркан.

Щасливцеві захотілося затулити лапами очі. Як вона могла собі думати, що буцімто лютопси на таке поведуться? Щойно вони порівняють зріст Ритки з висотою паркана, і Беллу в кращому випадку страшенно покусають…

Проте, можливо, мозок лютопсів не такий гострий, як їхні зуби, бо альфа повільно кивнула, продовжуючи глухо гарчати.

Великий пес рикнув на Беллу:

— Крадете наші харчі, га? Нахабні щури.

— Влучно сказано! — Альфа вискалила зуби, демонструючи, якими небезпечними ті були. — Тепер ви наші заручники. І залишатиметесь ними, поки ми не вирішимо, що з вами робити. Стилет! Веди їх.

Пес роззявив рота та загавкав. Ще ніколи в житті Щасливцю не доводилося чути від собаки такого гучного, загрозливого звуку, що змусив його заціпеніти у сховку, і він зовсім не здивувався, коли Белла, Альфі та Ритка покірно збилися докупи й опустили голови. Лютопси погнали тремтячих повідкових собак до великого будинку, дорогою час від часу хапаючи їх то за лапи, то за хвости. Ритка перелякано заверещала, й один пес-охоронець навис над нею, гавкаючи та клацаючи зубами перед її мордочкою:

— Тихо! Рухайся!

Ритка пішла далі, затиснувши хвіст між задніми ногами та безпорадно опустивши вуха. Альфі зробив сміливу спробу стати їй на захист, але після попереджувального гирку лише лизнув їй вушко й неохоче позадкував.

«Ох, Собако-Земле, хто ці лютопси?» — забідкався Щасливець. Дужі чорні собаки були такими злющими, такими ворожими. Вони точно б розірвали повідкових без великих зусиль.

«Прошу, Собако-Земле, — благав Щасливець. — Не дай Беллі та іншим тут загинути. Вони були дурними, але не бажали нікому зла. Вони навчаться. Собако-Земле, звільни їх…»

Він повинен підібратися ближче до великого будинку. Якщо бути швидким, можна встигнути перебігти туди, перш ніж темні пси обернуться. А потім? Що ж… йому доведеться просто ризикнути.

Лютопси ішли не озираючись, занадто заклопотані своїми заручниками, за якими наглядали з сяючими очима, і Щасливець скористався моментом. Зараз! Він блискавкою метнувся з-під захисту дерев. Хутко! Коли перебігав відкрите місце під променями згасаючого сонячного світла, йому здалося, що це триває вічність, але нарешті він дістався величезної тріщини в стіні й сховався в її тіні.

Коли дихання вирівнялося, Щасливець полегшено зітхнув і поповз уперед, тримаючи назирці гурт собак. Тепер він не міг спостерігати за повідковими, бо пси-охоронці щільно оточили їх. Добре, що можна було причаїтися біля стіни, бо побачивши, як лютопес заганяє полонених через двері всередину великого будинку, його кинуло в жар і шерсть настовбурчилася по всьому тілу. Хоча стіни будинку тріснули в кількох місцях, на вигляд вони залишалися досить міцними й товстими, щоб тримати заручників до кінця світу, аж коли Небо-Пси попадають на землю.

Це безнадійно. Щасливців хвіст опустився, а голова нахилилася так низько, ніби рука довголапого змушувала його нюхати землю. До його тривоги за полонених домішувалося невдоволення самим собою, бо він надто захопився вирішенням проблем інших. Ось чому він не хотів бути у зграї: багато псів не здатні рухатися швидко, чимало з них можуть потрапити в халепу. А зграйник — відповідальний за своїх товаришів. Натомість самітник покладається лише на себе.

Щасливець присів перевести подих, але не насмілився навіть почухатись, хоча шкіра аж свербіла, а потім обережно визирнув з-за рогу.

«Зараз найкраща можливість, аби втекти цілим і неушкодженим».

І це мало сенс. Усе, що він міг зробити в цій ситуації, — врятувати власну шкуру. Його інстинкти волали, що треба бігти, і хутко, поки в нього ще є шанс, і забиратися якнайдалі від цього зловісного місця. Він нічого не міг удіяти, аби допомогти полоненим, що опинилися в неприступній в’язниці, яка до того ж охороняється смертельно небезпечними ворогами. Повідкові мали слухати його раніше.

«І все ж таки… — подумав він, напівобернувшись, готовий мчати геть. — Вони мої друзі…»

Він згадав про всі випробування, через які вони пройшли разом, про маленькі щоденні досягнення, коли вони вчилися виживати. Він згадав про крота Ритки — з якою гордістю й задоволенням вона демонструвала цю здобич… А як Марта кинулася в річку рятувати свого друга. І як Мікі пильнував, аби вони нікого не загубили дорогою зі зруйнованого міста.

Щасливець прийняв рішення.

Просуваючись уздовж стіни, він міцно притискався до неї, потім перебіг останню відкриту ділянку. Кров стугоніла в жилах, коли він притулився до стіни під заґратованим, потрісканим вікном і дихав так тихо, як тільки міг. Він не хотів, аби лютопси винюхали його або почули биття його серця.

А тоді на мить у нього перехопило подих. Альфа лютопсів прогарчала своїм оксамитовим і водночас зловісним голосом до заручників:

— Де інший пес?

Щасливець аж похолов, а його шкіра зіщулилася. Інший пес?

Він почув Беллине покірне скімлення й переляканий протест. Але альфі було нецікаво слухати заперечення:

— Ти дуже добре знаєш, кімнатна собачко. Той, що схожий на тебе. Де він?

— Я не знаю, про кого ти… — заскавучала Белла, а тоді налякано скрикнула так, що її щелепи зацокотіли.

— О так, ти знаєш, — прогарчав інший лютопес.

Щасливець, слухаючи цю розмову під вікном, заклякнув від жаху. Вузол страху в його животі ріс, аж доки не виникло відчуття, ніби він заполонив усе його тіло.

Вони мене винюхали!

Лютопси не помітили його, але знали, що він десь поблизу: вони вхопили його запах від інших собак і порівняли із запахом Белли. Ці страхітливі переслідувачі мали набагато кращі носи, аніж будь-які інші собаки, відомі Щасливцю. І як тепер він рятуватиме своїх друзів?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Великий будинок височів трохи осторонь низьких собачих домівок, і нагору, до його головних дверей, вели дерев’яні сходи. Це був найліпший сховок, на який Щасливець міг розраховувати; тож він заліз під сходи й нашорошив вуха, аби не пропустити найменшого натяку на те, що його викрито. До того ж він здогадався викачатися в якомусь лахмітті, яке знайшлося в траві, — і принаймні тепер пахнув лютопсом. Залишалося сподіватися, що цього вистачить.

Він міркував, чи є в нього хоч якийсь шанс, якщо його все ж таки знайдуть. Звісно, він не зможе перемогти, не зможе навіть утримати їх від нападу. А обігнати? Солодуня могла б, але її тут нема. Відчай гриз його кишки. «Мене спіймають і розірвуть на шмаття, перш ніж я встигну пробігти хоча б половину шляху».

Так він чекав кілька годин; небо потемніло, повітря похолоднішало, зійшов місяць, а Щасливець і досі не мав жодного уявлення, що робитиме. Він знав, що його друзів трохи погодували: чув, як лютопси принесли миски з їжею й гепнули їх на підлогу, і сухі шматки розсипалися й розкотилися. Він також знав, що їх запроторили до крихітної кімнати, яку весь час охороняли, — те, що кімната маленька, він зрозумів зі скавуління Ритки, яка на це скаржилася. Якщо навіть для неї ця кімнатка затісна, страшно уявити, як почувається в ній Белла. Він мусив щось зробити, і якнайшвидше, але його голова — здається, вперше в житті — була геть порожньою. Анінайменшої ідеї, ніяких хитрощів. Жодного виходу. Наче він ніколи не був самітником на сторожі власної долі.

«Але ж я таки був самітником, — сказав він собі. — І я був найкращим».

Він відчув, ніби Собака-Ліс почав щось нашіптувати йому у вухо, зміцнюючи його собачий дух. Так, він потребував підступності й хитрощів, а це дари Собаки-Лісу. Рівно дихаючи, Щасливець заплющив очі й благав.

Лютопси не надто багато говорили зі своїми ув’язненими — тільки наказували їм, — одначе перемовлялися між собою, коли виходили з будинку чи стояли на варті в дедалі густішій пітьмі. Їхні рухи були точними й виваженими, і здавалося, що вони передбачають дії один одного. А ще вони були дуже дисципліновані й ані на мить не послаблювали пильності. Їхні зниклі довголапі, певно, неабияк їх цінували. Щасливець затремтів, із жахом згадавши свої попередні зустрічі з такими псами. Єдиний розумний вчинок у цій ситуації — тікати…

Однак Белла, Ритка та Альфі не мали такої можливості. Тож Щасливець теж не тікатиме. Він лежав під сходами, ледве дихаючи, і слухав.

Троє лютопсів вийшли з великого будинку. Щасливець запхався глибше, сподіваючись, що вони його не помітять, але ті не спустилися сходами вниз. Всілися просто над ним і хрипкими насмішкуватими голосами заговорили про заручників.

— Бритво, їх треба вбити, — буркнув один із трьох і подивився на велетенський місяць. Вони були так близько; Щасливець силкувався майже не дихати й стримувати стукіт свого серця.

— Кинджал має рацію, — прогарчав другий. — Кинемо їхні тіла під парканом, щоб ніхто більше не насмілився сюди пхатися. І взагалі, з ними чимало клопоту.

— А ще вони жеруть, — додав Кинджал. — Багато. І такі жадібні, наче кожна порція їжі — то їхня остання. Суцільне марнування харчів — ось що вони таке. Жалюгідні дурники.

— Або можемо дати прочухана та прогнати їх геть, — сказав неохоче інший. — Це теж попередження. Вони точно розбазікають усім.

— Нікуди вони не підуть, — прогарчала третя собака, та сама, яку лютопси звали Бритвою. Щасливець упізнав її оксамитовий голос — це їхня альфа. — Допоки не скажуть, як знайшли нас і як увійшли. Вони лопотять про перестрибування паркана, але я в це не вірю. А ти, Стилете?

— Не переймайся, Бритво. Ми виб’ємо з них правду, — зловісно мовив Стилет. — Вони пошкодують, що намагалися нас обікрасти.

— Атож, — самовдоволено гаркнула Бритва. — Гадаю, та шолудива шавка швидко розколеться. А ще скаже нам, де четвертий собака. Я знаю, що він десь тут — чую його запах.

Завмерши просто під ними, Щасливець заплющив очі й зібрав усю свою мужність. Ці жахливі лискучі пси, може, й справді дуже люті та безжальні, але точно не найрозумніші. Він би, на місці Бритви, одразу зметикував про діру в паркані, щойно Белла ляпнула свою сміховинну брехню, і послав би патруль перевірити. Наразі прохід уже було б знайдено й закрито.

Як він і сподівався, його порятунок — вдатися до хитрощів Собаки-Лісу, якщо взагалі можливий хоч якийсь порятунок.

Крадькома він виліз зі своєї схованки під сходами. Він чув, як лютопси перешіптуються, переконані, що їхні заручники нікуди не дінуться. Один із них піднявся й потягнувся — Щасливець почув, як його кігті зашкребли по деревині, — а тоді завмер. Але потім знову сів, крехтячи й зітхаючи.

Це було неймовірне завдання — перетнути ділянку трави, нечутно рухаючись між тінями. Щасливець старанно склав передні лапи та звернувся з благанням до Собаки-Лісу, щоб лютопси й надалі не вловили його запаху — не зараз.

Він зупинився десь напівдорозі від паркана, глибоко вдихаючи та видихаючи і намагаючись заспокоїтись. Чи була це потрібна відстань? Якщо він відійде задалеко, то в них не буде спокуси погнатися за ним; з іншого боку, він не хотів недооцінити відстань і скінчити життя в їхніх лапах…

«Я можу зробити це». Зігнувши плечі, наповнивши легені повітрям, він дико оглушливо гавкнув і шалено підстрибнув угору. Перекрутившись у повітрі, приземлився на всі чотири, потім промчав коло, зупинився й завив.

Лютопси схопилися на ноги й вирячилися на нього у світлі місяця, але вони були надто ошелешені, аби одразу зреагувати. Почувши його виття, інші пси повисовувалися з будинку. Щасливець задер голову та знову завив — різкий звук прорізав нерухоме нічне повітря.

— Агов, йолопи!

Бритва опустила голову й загарчала, але все ще вагалася, і тому лише підняла лапу. Очевидно, його аж надто зухвала поведінка не могла не викликати підозри.

— Скажені, жалюгідні пси, тупі пришелепкуваті шолудивці! Га! — Щасливець напружував мозок, аби згадати найдошкульніші вуличні лайливі слова, які він чув за часів свого життя в місті. — У ваших матерів були глистюки! Ваші татусі — лисиці!

— Ах ти маленьке… — заревів Кинджал, але Щасливець перервав його гучним гавкотом і продовжив тупцяти на місці.

— Народжені в тухлянках! Ви так смердите, що навіть блохи повтікали від вас! Ваші мамці були безхвостими! Чуєте мене ви, коростозаді? Ваші татусі лизали слину гострокігтих!

Вони стрибнули до нього, завиваючи від люті. Щасливець на мить завагався: широко розплющивши очі, він дивився, як ті мчать по траві й слина крапає з їхніх щелеп. Його лайка зробила свою справу — за ним рвонули всі гуртом.

Добре!

І… погано!

Щасливець крутнувся на задніх лапах і щосили кинувся навтьоки.

Він помчав до огорожі, розвернувся й ухилився — саме тоді, коли один із лютопсів клацнув зубами біля його хвоста. Вони швидкі, проте Щасливець розумів, що його образи вивели їх із рівноваги. Вони розлючено гнали за ним, та аж ніяк не злагоджено, не так, як мала б робити зграя лютопсів. І це давало Щасливцю перевагу. Однак найбільша перевага — його власний страх перед лютопсами. Він змушував його ухилятися, шмигати й літати. Важко дихаючи, Щасливець помчав уздовж паркана подалі від діри, яку викопала Ритка. Він мав відвести їх якнайдалі. Залишалося сподіватися, що його друзі почули колотнечу. «А зараз, Собака-Ліс, — благав він подумки, — прошу, дай Беллі розуму зробити свій крок…»

Щасливець ковзнув на задніх лапах, прудко розвернувся й проскочив між двома переслідувачами. Тепер вони розлютилися, виючи від ненависті. Піна, що стікала з їхніх щелеп, бризнула Щасливцеві на морду, і він знову рвонув, а серце підскочило вгору.

Але ідеї скінчилися, а лютопси потроху оговтувалися. Можливо, саме час рятувати власну шкуру? Якби йому лишень удалося проскочити крізь кущі та виграти відстань, щоб дістатися до діри під парканом.

— О ні!

Щасливець ударився об огорожу, якої не розгледів у темряві, і, оглушений, бехнувся набік. Певно, паркан у цьому місці різко повертав, просто перед ним.

Поки він зіп’явся на всі чотири, тремтячи й хапаючи повітря, півколо переслідувачів зімкнулося круг нього.

Він моргнув і хекнув, ошаліло дивлячись на гладкошерстих лютопсів. Тепер вони були спокійні й самовдоволені; вони грали м’язами, гарчали й злагоджено наближались, стискаючи пастку навколо нього. Повільно, дуже повільно, лютопси просувалися вперед упевненими кроками, страхітливо вискаливши зуби. У темряві їхні очі світилися від ненависті.

— Хто тепер розумник, смердючий дворняго? — загарчав Стилет.

Наїжачивши шерсть, Щасливець задкував, аж поки дріт огорожі не почав його боляче кусати за ноги.

Але це було ніщо. Набагато гірші укуси чекали на нього за мить, набагато гірші. Ці здичавілі пси роздеруть його на шматки, клаптик за клаптиком.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Бритво! Бритво!

Бритва повернула витончену голову через плече, і Щасливець з жахом збагнув: хоча біля нього зібралася чимала зграя лютопсів, які ледь стримували бажання його вбити, однак принаймні одного пса з ними не було. Тож попри всю несамовитість і скаженість, Бритва докумекала послати когось зі своїх назад, аби перевірити полонених. І зараз?..

— Вони втекли, Бритво! Заручники втекли.

Бритва перевела погляд на Щасливця та скривила морду, вищиривши білі, смертельно небезпечні зуби. Не маючи змоги опиратися, Щасливець притиснувся до огорожі й затремтів.

— Де твої друзі? — зашипіла альфа. — Вони ще в загорожі?

Щасливець ковтнув слину. Він сподівався, що ні.

Бритва почала загрозливо насуватися на нього.

— Скажи мені, вуличний щуре. Де вони ховаються? Вони не могли звідси вибратися. Не завдяки своїм казковим стрибкам, — усміхнулася вона.

Щасливець спромігся на різкий хоробрий гавкіт:

— Я не знаю.

— Не знаєш? Добре, подивімося. Або я розірву тебе на шмаття просто зараз, або ти допоможеш мені спіймати твоїх маленьких жалюгідних дружків.

— Ага, — гаркнув Кинджал. — Тоді ми не зробимо тобі боляче. Ну, не дуже боляче.

— Саме так, — на морді альфи з’явилася жахлива гримаса. — Усім вам буде краще, якщо ти скажеш, де вони ховаються. Тобі ж це відомо, правда? Ти переховувався від нас відтоді, відколи ми спіймали твою маленьку зграю, — вона глузливо виплюнула останнє слово. — Тож ти знаєш, де вони зараз. Говори, дурний собако, і ти житимеш. Ти і твої менш тямовиті дружки. Підкорися, і ми тебе не вб’ємо. Гадаю, що це справедливо, ні? Навряд чи ти міг би сподіватися на щось краще.

Стилет загигикав біля своєї вожачки.

Щасливець пильно подивився в очі Бритви, намагаючись вгамувати тремтіння в лапах. У глибині її темних очей не було й натяку на милосердя.

Ця лютопсина вб’є його, як би він не вчинив. Вона вб’є їх усіх, якщо матиме таку можливість.

Принаймні інші втекли. Щасливець підвів очі вгору й подивився кудись далеко, над Бритвою та когортою її посіпак, геть подалі на дерева за парканом. «Дякую тобі, Собако-Ліс, — звернувся він подумки. — Ти не міг урятувати нас усіх, але ти порятував моїх друзів…»

Віддалене хлопання крил.

Щасливець закліпав.

Ворон злетів з гілки розлогого дерева і тепер кружляв у небі та голосно каркав.

Ворон? У темні часи несонця? Він уже зустрічав цього птаха раніше. Це той ворон, якого він бачив у місті і який гукав до нього, коли він потребував сміливості. І саме він нині спостерігає за Щасливцем серед лютопсового саду.

Це видіння, безперечно, було посланням, аби нагадати, ким він є. Він — самітник. Вуличний пес, хитрий, підступний і розумний. Час поводитися так, як йому належить.

І Щасливець підкорився інстинктам. Він пірнув прямо між передніх лап Бритви. На мить вона заклякла від несподіванки, зніяковіло вишкірившись униз; а Щасливець перекрутився і щелепами вхопив її за м’який живіт. Його зуби з насолодою зімкнулися на шкірі й плоті, і він відчув смак крові на своєму язиці та водночас почув, як альфа заверещала від болю й люті. Він викрутився з-під неї, розтиснувши зуби. А тоді дременув повз них уздовж огорожі.

Раптовість дозволила йому виграти трохи дорогоцінного часу. Не було більше стрибків та ухилянь — тільки відчайдушна, стрімка гонка до діри. Великі пси, засліплені гнівом, розверталися повільно й безладно, проте тепер вони вже мчали за ним. Він чув позаду тупіт їхніх швидких лап, їхнє шалене, розлючене виття. А ще — власне відчайдушне переривисте дихання.

Щасливець кинувся крізь кущі, його м’язи та груди палали. Здавалося, ноги ось-ось відмовляться нести його далі, проте він змушував себе бігти, аж поки не відчув, що його серце ледь не вистрибнуло з грудей. Діра в паркані була вже зовсім близько, але й лютопси ломилися крізь кущі позаду нього.

«Не спинятися. Не спинятися. Не можна стати вечерею лютопсів…»

Йому здалося, ніби він відчув їхнє гаряче дихання на своїх задніх лапах, коли проскочив крізь останні гілки й почав нишпорити, шукаючи діру. Її там не було — ні!

Щасливець квапився, спиною відчуваючи ікла Бритви та її зграї позаду себе. Як він міг пропустити її? Невже проскочив? Якщо проскочив, то йому кінець…

Отам! Діра попереду нього — темна пляма на землі, що пахне Риткою, Альфі та Беллою. Щасливець пірнув і поповз, сильно відштовхуючись задніми лапами.

Кілька задушливих секунд він сунувся в чорній, жахливо нескінченній норі. Він відчайдушно витягував уперед передні лапи, протискаючись крізь розриту землю. І дивовижної миті його голова вийшла назовні, і він вдихнув свіже повітря. Коли ж усе тіло опинилося на свободі, Щасливець заметляв хвостом, струшуючи землю та бруд. Хитаючись від нервового збудження, він щосили обтрусився, а тоді дременув подалі від жахливого собачого саду так швидко, як тільки могли нести його ноги.

Позаду лютопси билися в огорожу, оскаженіло кидалися на дріт. Вони не бачили діри, хоча та була просто під ними. Урешті-решт він їх перехитрив. Бритва та її посіпаки тепер самі залишилися в’язнями — замкненими за високим парканом. Щасливець чув гупання їхніх тіл, коли вони носилися уздовж дроту, розлючено винюхуючи шлях його втечі.

— Бридкий вуличний собачисько! — гарчала Бритва.

Щасливець помчав угору схилом, а тоді пригальмував і зупинився; він стояв досить довго, важко дихаючи й дослухаючись до дивних загрозливих звуків у пітьмі. Тут, на верхів’ї, ніч здавалася особливо тихою, її порушувало лише сюрчання цвіркунів, легкі подуви вітерцю та загрозливі вигуки лютопсів, що поступово затихали.

Де ж решта? Невже пішли геть? Щасливець озирнувся навколо, винюхуючи землю в пошуках слідів Белли, Ритки та Альфі. Пес ледь відчував їхній запах.

«Вони покинули мене», — подумав Щасливець. Втекли й залишили рятуватися самотужки. І це було добре. Нарешті вони почали мислити, як розумні пси, забігши якнайшвидше та якнайдалі звідси. Тепер з ними все гаразд.

Радісний гавкіт залунав просто йому у вухо, він аж підскочив.

Белла?!

Його сестра виринула з підліска й полегшено видихнула. Вона поклала лапи йому на плечі й задоволено лизнула морду. Хвиля зніяковілого щастя накотила на Щасливця. Його друзі стояли з підвітряного боку від нього — ось чому він не зміг вчути їх. Він, певно, вичерпав усі дарунки Собаки-Лісу, тікаючи від лютопсів.

— Щасливцю! — гавкнула Белла. — Ти зробив це!

Несподівано з’явилися й інші двоє: Альфі, що дзявкотів від захоплення, та крихітна Ритка, яка вчепилася в його передні лапи і при цьому намагалася відтіснити Беллу, щоб теж лизнути йому вухо.

— Ритко! Альфі! — він присів, зігнувши передні лапи, і почав несамовито метляти хвостом, поки вони обмінювалися щасливими вітаннями. — Ви чекали на мене!

— Авжеж, чекали! — загавкотіла Ритка, крутячись на місці. — Як ми могли тебе покинути, Щасливцю? Ти врятував нас!

Короткий хвостик Альфі вибивав гопака в повітрі.

— Ти був дивовижним!

— Ти ризикував своїм життям заради нас! Знову! — Ритка лізла зі шкіри, виявляючи свою вдячність.

— Ох, Ритко, — видихнув він, штурхаючи її носом. — Чи міг я залишити тебе після того, як ти принесла мені крота?

Белла виглядала спокійною і навіть трохи пригніченою, хоча її хвіст задоволено крутився, коли вона притислася своєю мордочкою до морди Щасливця.

— Вибач мене, Щасливцю. Я шкодую, що не послухала тебе.

Він закліпав, обнюхуючи її мордочку, не в змозі нічого відповісти.

— Ти мав рацію. Я повинна була прислухатися до тебе, — м’яко продовжила Белла. — Більше я так не помилюся.

Його серце розтануло.

— Та нічого! — він лизнув її лоба. — Не переймайся, Белло. А зараз нам треба рухатися. Слухайте!..

Четверо собак завмерли, нашорошивши вуха в ніч. Удалині було чутно злісне гарчання розчарованих лютопсів, що сновигали туди-сюди вздовж паркана, який перешкодив їм наздогнати заручників. Не такі вже вони й могутні, і до того ж аж ніяк не вільні пси. Незважаючи на тонкий нюх, вони й досі не спромоглися знайти діру; і навіть якщо знайдуть, ще якийсь час доведеться витратити, аби розкопати її до потрібних розмірів і пролізти в неї. Однак Щасливець не хотів більше випробовувати долю.

— Нам час іти, — тихо сказав він. — Рушаймо.

Цього разу від усіх трьох не було жодного заперечення. Альфі впевнено попрямував назустріч ночі, знайшовши стежку, якою вони бігли від табору, а Ритка та Белла трималися поруч нього.

Щасливець спинився, щоб знову озирнутися на паркан. Він знав, що жадоба помсти палатиме в серці Бритви. Те, що її перехитрили, було гіршим за образу для такої гордої собаки — це був виклик.

Їм ще доведеться почути про неї, Щасливець був переконаний у цьому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Прокинувшись, Щасливець подивився туди, де мав з’явитися Собака-Сонце, й побачив бліду сіру лінію на обрії, а все навкруги, хоча ще й не набрало барв, почало набувати чіткіших обрисів. Колючки й гілки покололи йому шкіру. Інші собаки, певно, теж тривожно спали цієї ночі, проте Щасливець наполіг, аби вони залягли в підліску до появи Собаки-Сонця. На випадок, якби лютопси вистежили їх, то вони принаймні не привели б Бритву та її зграю до табору.

Він покліпав, аби остаточно прогнати сон, і, мляво помахуючи хвостом, розім’яв напружені м’язи, що страшенно боліли після вчорашнього. Потім підійшов до сплячої Ритки та штурхнув носом її у вухо:

— Підйом, Ритко. Час рухатися далі.

Собачка прокинулася, досі стривожена після їхніх пригод, й одразу тихенько дзявкнула до Альфі та торкнула його лапою, аби він якнайшвидше розбуркався. «Ну що ж, — подумав Щасливець, — тепер вони хоча б розуміють, як важливо бути обережними».

— Гадаю, лютопси й досі не знайшли діру, — тихо мовив Щасливець. — Проте нам усе одно не варто вештатися поблизу. Вони знову спробують відшукати її, коли розвидниться.

— Це точно, — затремтіла Ритка.

Перш ніж рушити, Альфі потягнувся й почухався, а тоді бадьоро, як зазвичай, полопотів попереду. Троє псів швидко побігли за ним. «Чим далі ми відійдемо від собачого саду, — міркував Щасливець, — тим краще». Вони мусили залишити Бритву з її зграєю далеко позаду себе, і єдине, що можна було робити для цього, — не зупинятися.

Пес із важким серцем усвідомив, що лишатися в їхньому таборі також небезпечно. Його жахала думка про те, як він повідомлятиме цю новину іншим.

Рух трохи втамував біль у м’язах, але Щасливець досі почувався розбитим і втомленим, і його похмурі думки ніяк не могли цьому зарадити. Белла стривожено поглядала на нього, однак він був ще не готовий до розмови з сестрою.

Вони вийшли на пологий відкритий пагорб і побачили свій табір — раніше, аніж Щасливець очікував, і це тільки додало йому впевненості в тому, що треба вирушати звідси якнайшвидше. Тут небезпека надто близько.

Мікі побіг їм назустріч, і на його розумному обличчі було видно занепокоєння, а Сонечко піднялася на задні лапи й радісно задзявкотіла:

— Ви повернулися! Яке щастя! Що трапилося?

— Я розповім, коли всі зберуться, Сонечко, — Щасливець лизнув їй носика й підштовхнув у бік табору. Він намагався не зважати на стривожений погляд Мікі.

Повідкові собаки швидко зібралися в коло, обережно поклавши перед собою довголап’ячі речі. Дізнавшись, що трапилося — здебільшого з уривчастих фраз і вигуків Альфі й Ритки, — то надзвичайно зраділи, що вони повернулися. І жодному не спало на думку засмучуватися через те, що друзі не змогли роздобути харчів.

— Аж не віриться, що вам удалося дати звідти драпака, — здригнулася Марта. — Із ваших розповідей, лютопси справді злючі. І страхітливі.

— Вони дуже страхітливі, — категорично заявила Ритка.

— Ви б бачили, як Щасливець тікав! — загавкотів Альфі. — Я думав, йому кінець, та він виявився кращим за них!

— Він був таким сміливим! — дзявкотіла Ритка, захоплено дивлячись на Щасливця.

— Гадаєте, вони вистежать нас тут? — спитала Сонечко.

— Ні, — промовив Щасливець і глибоко вдихнув. — Вони вистежать наші запахи до цього табору. Але вони нас не знайдуть, бо ми знімаємося з місця.

Приголомшені, собаки на мить замовкли й поопускали хвости та вуха.

— Ні! — заквилила Сонечко. — Невже?

— Годі тобі, Сонечко! — Марта ласкаво лизнула її, при цьому ледь не відкинувши вбік маленьку собачку. — Знаю, що тут ідеально, але ми знайдемо інше місце, таке ж бездоганне.

— Це нелегко, — похмуро кинув Мікі. — Але я чудово розумію, про що каже Щасливець.

— Ми йдемо звідси, — жваво мовила Белла. — Якщо, звісно, ви не хочете лишитися тут і чекати на Бритву та її друзяк. І повірте мені: ніхто з вам не зрадіє, зустрівшись із Бритвою.

— Так, — підтвердив Альфі, здригнувшись. — Пробач, Сонечко.

Сонечко востаннє жалібно заскавучала, озираючись на затишну тіняву галявину та річку із чистою водою.

— Як скажете.

— Нумо вперед, — скомандувала Белла. — Беріть ваші довголап’ячі речі.

Щасливець розчаровано зітхнув, але вирішив поки що утриматися від нотацій. «Нехай тягнуть із собою цей мотлох, якщо він поліпшує їхнє самопочуття», — міркував він. Принаймні вони стали більш організованими й усі швидко погодилися залишити табір. Це лише початок.

Коли вони вийшли з табору, то спершу просувалися безживним хребтом, а потім спустилися в байрак, і Щасливець зауважив, що маленька зграя добре дає собі раду. Зараз у цих псах заледве можна було впізнати переляканих, непридатних до вільного життя повідкових собачок, яких він вивів із міста.

Тепер, замість мила й довголапих, вони пахли річковою водою, і деревами, і землею, й одне одним. Гожі дикі запахи! А ще вони перестали бути чистенькими; навіть Сонечко більше не нагадувала вичесане й випещене довголапими створіння. І, на думку Щасливця, тепер білявка почувалася набагато щасливішою — незважаючи на заплутану шерсть та перемазані багнюкою лапки. Вона й Мікі, здавалося, добре ладнали, бо коли фермерський пес запропонував їй разом збігати на полювання, вона охоче погодилася.

— Не йдіть далеко! — попередив їх Щасливець.

— Авжеж, не підемо, — серйозно відказав Мікі. — Ми триматимемося якомога ближче до зграї.

«Зграя», — подумав Щасливець, коли спостерігав, як найменш схожа на мисливців пара вирушила в чагарники, що вели до глибокого яру. Так, зараз це майже годяща зграя. Тепер вони не скаржилися і не зупинялися, аби поскімлити про терени в хутрі чи про синці на подушечках лап. Вони рухалися як єдине ціле, наглядаючи одне за одним і навіть не усвідомлюючи цього.

«У них прокидається собачий дух», — з гордістю подумав Щасливець.

Навіть Белла дослухалася до духу всередині неї, хоча, здавалося, не визнавала цього чи, може, просто ще не знала. Вони вчилися бути вільними псами.

Коли зграя дісталася вершини наступного пагорба, Щасливець почав рухатися обережніше: він пригнувся до землі й нашорошив вуха. І Мікі, і Белла помітили це й підійшли до нього, кожен зі свого боку.

— Щось не так, Щасливцю? — стривожено запитала Белла.

— Оте поле внизу. Там ми бачили тих жовтих довголапих. Тож будьмо пильними.

Усі собаки боязко подивилися вниз. «Добре, — зауважив Щасливець. — Вони починають думати, перш ніж гавкати». Звідси він міг краще роздивитися все довкола: з величезної довголапської вежі підіймався дим; повільно розповзалися потоки жовто-сірої води, вкритої ядучою пухнастою піною. Навіть на дорогах уздовж поля з’явилися брудні пінисті плями, що, певно, натекли з тієї вежі. Щасливець здригнувся, а тоді обтрусився. Він був задоволений, що вони вчасно йдуть геть із цього жахливого місця. Майнули думки про страх, хворобу та смерть.

Коли рушили, Щасливець пришвидшився. Як добре, що вони покидають усе це. Поступово він заспокоювався, почав знову відчувати себе вільним і впевненим, і навіть задоволено слухав дзявкотіння Ритки та Сонечка позаду.

Зненацька він почув довголапський гавкіт.

Щасливець завмер, а його передня лапа зависла в повітрі. По спині пробіг мороз жаху. Інші ж підняли вуха, а один чи двоє навіть захоплено гавкнули, але цього разу їх зупинила Белла.

— Ану заспокойтесь! — гаркнула вона. — Цитьте! Забули, що сталося з Риткою?

— О так, — прошепотіла та. — Будьмо обачливими.

Обережно переставляючи лапи, Щасливець прокрадався поміж дерев і кущів. Він побачив низьку будівлю, що виглядала з-за іржавої дротяної огорожі, і це нагадало йому про дім лютопсів. Хоча вони були далеко від Бритви, Кинджала та решти, Щасливцю все це зовсім не подобалося. Він занепокоєно присів та обнюхав огорожу.

Десь попереду й збоку затріщало гілля, і Щасливець ледь не вискнув уголос; але замість цього він рушив якнайтихіше, ховаючись за стовбуром дерева та сподіваючись, що його не помітять. Із густих кущів вийшов довголапий — пес був певен, що це той самий, який гавкав, — але його фігура була якась чудернацька: здоровенна й крива. Щасливець умить зрозумів чому: довголапий тримав на плечі мертвого оленя. А в руці стискав шумопалку, яка тільки-но виплюнула вогонь і смерть, судячи з уїдливого гострого смороду. Але був ще один запах — запах свіжої крові, що йшов від оленячої туші. Здобич. Їжа…

Щойно довголапий відчинив двері до невеликої будівлі, аби занести оленя всередину, Щасливець шмигонув назад за дерева. І врешті-решт зграя лишилися б непоміченою, якби собаки спромоглися сидіти тихо.

Однак раптом Бруно помчав уперед, вигавкуючи вітання, а Мікі, Сонечко й Альфі теж не змогли більше стримувати себе. Белла гаркнула, щоб вони повернулися, але на місці залишилися тільки Марта та Ритка, яка тремтіла й тулилася до ніг своєї кремезної подруги. Решта верещали від радості та бігли до довголапого — вуха врозліт.

Той обернувся, кинувши оленя на землю, його очі розширилися.

Він ще раз страшно гиркнув і підніс шумопалку до плеча, спрямувавши її просто на собак, що стрімко наближалися.

Щасливець затремтів від жаху, його шерсть стала дибом. Невже інші не знають про шумопалки? Невже не розуміють, на що здатні ці жахливі предмети? Він саме збирався застережливо гавкнути, аж тут шумопалка вибухнула.

Розлігся тріскіт — такий же оглушливий, як ревіння Великого Гаркуна. Прокотився відлунням по галявині, задзвенів у Щасливцевих вухах і нажахав собак та змусив їх різко загальмувати.

Щасливець, хоч і злякався, але кинувся вперед, переймаючись за своїх друзів. Він одразу побачив, що нікого з них не поранено: коли шумопалка вибухнула, то, певно, була націлена над їхніми головами.

Поки вони волочилися назад, довголапий розвернувся й потягнув оленя всередину будівлі, а тоді зачинив двері, лунко гупнувши.

Четверо псів трохи отямились, однак Щасливець не міг повірити в те, що відбувалося далі. Замість того, аби розвернути хвости й тікати якнайшвидше, рятуючи свої життя, вони знову попленталися назад до будівлі довголапого.

Бруно гучно бахнув своїм мускулястим тілом у двері, а інші взялися їх шкребти і водночас скавучати, верещати та завивати. Щасливець на мить спинився, щоб обмінятися враженими поглядами з Беллою, і знову метнувся вперед; його сестра помчала за ним.

— Забирайтеся звідти, йолопи! Що ви робите? — кричав Щасливець.

— Бруно! — гаркнула Белла. — Ти що не бачив шумопалку? Не чув її?

Бруно відштовхнув подругу і знову зашкріб у двері.

— Це всього-на-всього рушниця, Белло! У мого довголапого була така! Він полював на оленів так само, як цей!

— Хіба ти не бачила, Белло? — вигукнув Мікі. — Воно не стріляло в нас! І це не поганий довголапий. Він не один із тих безоких у жовтому хутрі.

— Ох! — розійшовся Альфі. — Ох, Белло! Довголапе має цілісінького оленя! Якщо воно пустить нас усередину, то поділиться ним. Неможливо самому з’їсти цілого оленя! А ми зуміємо допомогти йому! — Альфі шалено загавкав на двері.

Зсередини пролунало сердите гарчання довголапого, що змусило Щасливця здригнутися.

Сонечко виглядала не такою впевненою у своїх діях, як інші, і вона перелякано зиркнула на Марту й на тремтячу Ритку.

— Мабуть, Белла має рацію, Мікі. Довголапе справді намагалося нас налякати, навіть якщо воно не… поранило нас…

— Наступного разу воно вас уб’є, — люто загарчав Щасливець. — Воно вас попередило тим пострілом із шумопалки…

— Досить, Щасливцю! — перервала його Белла. Вона зачекала, доки він оговтався від здивування. — Звісно, ти маєш рацію, — і вона повернулася до решти псів: — Я сумую за своїми довголапими так само, як ви. Проте це не наш довголапий. Ми не можемо бігати за кожним зустрічним довголапим!

Уперше Бруно, Мікі та Альфі завагалися.

— Але, Белло… — заскімлив Альфі.

— Це неправильно, — впевнено стояла на своєму Белла. — Ви маєте зупинитися й подумати. Невже до вас зовсім не дійшло те, що говорив Щасливець?

Тепер вони виглядали геть присоромленими. Щасливець пильно подивився на сестру, відчуваючи водночас гордість і хвилювання. Як ватажок Белла дійсно вразила його. Четверо бігунів, безперечно, послухалися її: опустили голови, зіщулили хвости й попленталися назад до інших, що залишилися біля дерев. «Белла стане хорошою альфою для цього гурту, — майнула Щасливцеві думка. — Вони більше не потребують мого опікування».

Коли собаки підійшли, Ритка тихенько полегшено задзявкотіла.

— Годі тобі, Мікі, — благала вона. — Облишмо те довголапе з його здобиччю. Це все, що йому зараз потрібно. Ходімо далі, хутко!

— Ти маєш рацію, Ритко, — із голосу Мікі було чути, що він шкодує про вчинене. — Пробачте мене. Ми всі просимо вибачення, Белло, — він лизнув їй носа, перепрошуючи. — Ми не подумали.

— Усе добре, — сказала Белла. — Але відтепер ми маємо остерігатися довголапих. Ми не знаємо їх. Вони не наші, і ми мусимо про це пам’ятати.

Коли пси попрямували далі долиною, вже заспокоєні, Щасливець підійшов до Белли збоку. Він лизнув їй мордочку, і вона зміряла його запитальним, але радісним поглядом.

«Вона починає розуміти», — зловив себе на думці Щасливець і відчув полегшення й гордість.

Тепер, після невдалої зустрічі із довголапим та його шумопалкою, вони рухалися швидко. Зупинялись ненадовго, аби трохи перепочити, втамувати спрагу і щось перехопити. Проте Щасливець завжди знаходив час, аби похвалити Сонечко; особливо тоді, коли вона й Мікі повернулися з полювання із зайцем у зубах. Зараз усі пси потребували підтримки — після пережитого потрясіння та різкої прочуханки від Белли.

Та все одно вони давали раду всьому набагато краще, ніж раніше. Не скаржилися, навіть тоді, коли змогли здолати величезну відстань до того, як Собака-Сонце почав ховатися за західні пагорби. Щасливець усвідомив, що вони пройшли більше, аніж він будь-коли за раз проходив у своєму житті. Помітивши, що Сонечко та Ритка вже ледь плентаються, заохотливо гавкнув до них із вершини пагорба:

— Спиняймося тут перепочити. Гляньте!

Перш ніж упасти на землю, умостивши голови на лапи, вони всі підбігли до нього й замилувалися краєвидом.

— Ох, нічого собі, — видихнула Марта.

— Невже це наше місто? — зойкнула Сонечко.

Звідси, з цього місця, вони могли охопити поглядом надзвичайно широку панораму, якої Щасливцю ще ніколи не випадало бачити. Берегова лінія, що вигиналася срібною стрічкою, й океан — блакитний простір, який розкинувся аж до сяючого обрію. Крутий пагорб, на вершині якого вони стояли, спускався на поля та розлогі рівнини, порослі травою, а далі видніли охайні, доглянуті зелені клаптики землі, які здавалися зовсім крихітними.

А ще вони бачили їхнє місто. Щасливець пильно вдивлявся в нього. Звідси він зміг оцінити всі зміни, що в ньому сталися, значно краще, аніж коли перебував на його вулицях. Він бачив розриви, схожі на білі ділянки шкіри, протерті на старому хутрі, на яких будинки просто припинили існувати, й озера з мерехтливою сріблястою водою у місцях, де їх не мало би бути. А ще величезні річки з отруєною сіро-жовтою водою, що текли між зруйнованими будівлями.

Відколи вигукнула Сонечко, більше ніхто не видав жодного звуку. Аж ось Белла вийшла вперед, щоб побачити мордочки своїх друзів.

— Послухайте мене, — сказала вона. — Це інший світ.

Вона скоса зиркнула на Щасливця, і він кивнув на знак підтримки. Белла знову звернулася до своєї зграї, але вже більш упевнено:

— Звідси вам видно майже все, правда? Цілий світ. Ви бачите, як він змінився. І цей інший світ, — на мить вона зазирнула в очі кожному зі зграї, — потребує інших собак.

Ритка занепокоєно заскавучала. А Марта так само пильно й поважно подивилася в Беллині очі:

— Ти кажеш не тільки про те, що світ змінився. Чи не так?

Белла набрала повітря, і лише нервове дрижання хвоста видавало її хвилювання.

— Ми мусимо виживати самі. Ми повинні навчитися — у нас немає вибору.

— Але, Белло, — завив Альфі, — ми намагаємося! Справді намагаємося.

— Я знаю! Ми поводимося, як справжня зграя! Але ми ніколи не будемо по-справжньому впевненими в собі, якщо не почнемо покладатися тільки на себе! — Белла підштовхнула лапою довголапський м’ячик Альфі. — Ми маємо визнати, що залишилися самі й нам, окрім себе, нема на кого покладатися. Навіть на наших довголапих. А тому, — Белла глибоко вдихнула, — тому ми залишимо всі ці речі тут.

Мікі, ошелешений, випустив свою рукавичку та втупився в неї, а тоді підняв очі на Беллу:

— Залишимо їх? Белло, ми не можемо!

— Ми повинні! Невже ти не розумієш? Ці речі належать минулому, і поки ми їх не залишимо, ми не зможемо по-справжньому покладатися на себе й одне на одного. Ми маємо визнати: це — наше минуле життя! Принаймні зараз, Мікі. Ці речі були дуже важливими, але вони — минуле. Прошу, повірте мені! — Белла опустила вуха та спокійно продовжила: — Певно, Щасливець має рацію. Можливо, нам треба спробувати краще дослухатися до нашого собачого духу.

Щасливець ще ніколи в житті не відчував такої гордості.

Мікі зажурено подивився на Бруно, який важко зітхнув і влігся, поклавши голову на лапи. Але Альфі порушив гнітючу мовчанку сердитим гавкотом:

— Але Щасливець не розуміє. І я починаю думати, що ти теж, Белло!

— Альфі має рацію, — сказав Мікі, звівшись на всі чотири. — Я усвідомлюю, що для Щасливця все це не має значення. Проте ти, Белло, ти знаєш, як це багато важить для нас.

«Що справді важить, — хотів роздратовано вигукнути Щасливець, — так це те, щоб ви залишили цей мотлох!» Утім він знав, як зараз важливо, особливо для Белли, щоб він промовчав, тож сидів, не подавши жодного звуку.

— Так, дійсно, важить, — спокійно мовила Белла. — Але наше виживання набагато важливіше.

— Ти так кажеш тільки тому, що Щасливець так думає! — гаркнув Альфі. — Ти просто намагаєшся догодити своєму братові!

— Яка маячня! — гаркнула Белла. — Я кажу так, тому що це правда.

— Ні, Белло! — запищала Сонечко, поклавши лапу на свій жовтий повідець. — Ні, я його не викину! Моя довголапа купила його для мене, і він особливий!

— Саме так! — пробурчав Бруно, хапаючи пожмаканого капелюха у пащу так, ніби Белла збиралася його відібрати.

Очі Альфі запалали від злості:

— Я дивуюся з тебе, Белло. Ми не відмовимося від наших довголапих!

— Тоді ніхто з нас не виживе! — гаркнула вона. — Ми завжди будемо озиратися назад і чекати на допомогу довголапих. Але я знаю — і ви теж це знаєте, якщо чесні з собою: вони не повернуться!

І тоді кожен загавкотів і залементував від обурення, а Ритка несподівано відкинулася назад і журливо, безпорадно завила.

Приголомшені, решта подивилися на неї, а тоді — одне на одного.

— Будь ласка, не сваріться, — заскиглила вона. — Я терпіти не можу, коли ми сваримося!

Белла повернулася до молодої собачки й заспокійливо лизнула її:

— Пробач. Ти маєш рацію. Із суперечки не вийде нічого путнього, — вона рішуче підвела голову й знову подивилася на кожного.

Здавалося, Щасливець навіть не дихає, спостерігаючи за цією сценою. Він не мав права втручатися. Не тоді, коли все висить на волосинці. Урятувавшись від лютопсів, вони зрозуміли, що до Щасливця варто дослухатися, а тепер — і до Белли. Чи засвоять вони цей урок?

Марта заворушилася першою. Після довгої мовчанки вона нахилилася й підняла свій червоний шарф. У Щасливця обірвалося серце: йому здалося, що вона збирається кинути Беллі виклик, розвернутися й побігти геть — назустріч невідомому небезпечному майбутньому.

Але замість цього вона знайшла ділянку м’якої землі й почала гребти передніми лапами. З її велетенськими перетинчастими лаписьками вирити маленьку ямку не забрало багато часу. Інші мовчки спостерігали, як земля розліталася навсібіч. Коли яма була десь із передню лапу завглибшки, Марта підняла шарф і дбайливо поклала його туди.

Решта псів збентежено перезирнулися. Тихо бурмочучи, Бруно за її прикладом теж зробив ямку для своєї кепки, Альфі — для м’ячика, а Сонечко — для жовтого блискучого повідця. Білявка хіба що не схлипувала від горя, коли повільно закидала блискучі камінці землею. Ритка довго не могла викопати достатньо глибокий сховок для пошарпаного шкіряного мішечка, але Марта допомогла їй, і скоро вони вдвох загрібали задніми лапами свої сховки. Щасливець мовчки спостерігав за ними, аби не завадити вияву їхнього собачого духу; безперечно, зараз вони дослухалися до своїх внутрішніх голосів. Нарешті Белла підібрала свого подертого іграшкового ведмедика й теж поховала в землі.

І лише після цього вона глянула на Мікі — останнього, хто лишився. Мікі поклав лапу на рукавичку.

— Це була найдорожча річ мого малого довголапого, Белло. Я знаю, як багато вона важила для нього. Він нізащо не залишив би її, якби міг. І я точно знаю, що він нізащо не залишив би мене.

Белла збентежено подивилася на нього; інші перезирнулися.

Мікі з ніжністю ткнувся носом у потерту шкіряну рукавичку, а тоді підвів голову:

— Я не можу відмовитися від своєї вірності довголапим. Думаю, і ви теж. Але я розумію, чому треба залишити ці речі, — справді, Белло. Я усвідомлюю, що ми більше не маємо покладатися на допомогу довголапих. Але один із нас мусить пам’ятати. Один із нас мусить зберігати спогади для решти зграї. — Він ніжно схопив рукавичку щелепами. — Я зроблю це.

Белла м’яко гавкнула, погоджуючись:

— Можливо, ти маєш рацію, Мікі. І ми можемо час від часу допомагати тобі нести її — це означатиме, що ми всі дбатимемо про нашу пам’ять, — вона ласкаво тицьнула носом морду Мікі.

Залишивши їх у цю останню хвилину наодинці з їхніми довголап’ячими речами, Щасливець спустився трохи пагорбом й озирнувся. Кожен із собак стояв над своїм горбком свіжовиритої землі та вив у небо. Їхні постаті й протяжні звуки збудили в Щасливця змішані болісні почуття. Звісно, вони оплакували своїх довголапих, і водночас їхній плач ставав посланням для всесвіту. Розуміли вони чи ні, але зараз вони укладали угоду із Собакою-Землею…

Коли голос Белли перекрив голоси інших, Щасливець відчув, що його серце розривається від любові та гордості.

— Собако-Земле! — заголосила його сестра. — Собако-Земле, бережи наші речі!

— І нас також! — затягнув Мікі. — Собако-Земле, поверни наших довголапих до нас.

Щасливець не міг розділити їхнього горя, але він відчував ніжний щем до кожного з них. Його серце боліло від любові та співчуття, і водночас йому було легко й радісно, що з ним не відбувається нічого подібного.

Бо він Щасливець, він вільний.

Пес-самітник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

О пізній порі наступного дня, після тривалого й виснажливого переходу через ліс та бурхливий потік, Щасливець нарешті знайшов долину. З усіх боків її облягали круті пагорби, тож він побачив її тільки тоді, коли його передні лапи опинились на краю урвища, що нависало над нею.

Поки інші наздоганяли його, виснажені, спітнілі й запилюжені, Щасливець милувався краєвидом, що відкрився його очам. Посередині протікала чиста, прозора річка; де-не-де виднілися кам’янисті скелі й невисокі горби між якими місцями росли дерева та кущі; але, окрім цих тінявих затишних місць, простір був широкий та відкритий. Оселившись у такій долині, зграя матиме змогу здалеку помітити загрозу. До того ж тут не було жодного величезного дерева чи високої скелі, які могли б обвалитися й затиснути псів у пастку, якщо знову наскочить Гаркун…

Ідеальне місце! Його друзі будуть тут у безпеці. А Щасливець не почуватиметься винним, коли залишить їх і піде геть, знову ставши самітником.

Він мав би радіти, але живіт чомусь стискало від жалю.

Збоку біля нього почулося скімлення Ритки, але в ньому звучала надія, а не нарікання. Низький, пізній Собака-Сонце залив своїм світлом луки внизу, вкрив позолотою річку.

— Щасливцю! Як гадаєш, ми могли б…

— Думаю, ви могли б, Ритко, — ласкаво відказав він.

— Ти хотів сказати ми могли б? — спантеличено загавкала вона.

Йому не довелося відповідати, бо Бруно радісно загарчав, оглядаючи краєвид:

— Це чудово! Щасливцю, ти геній!

— Прекрасно, — видихнув Альфі. — Дивовижно!

— А ще тут багацько дичини для полювання, — зауважив Щасливець, коли до них підбігли Белла та Мікі. — Це ідеальна місцина для мишей і зайців.

Бруно затупцював на місці:

— Щасливцю! Тож Собаці-Землі припали до вподоби наші дари?

Щасливець остовпів, приголомшений, але тільки на мить:

— Ваші довголапські пожитки? Що ж, можливо…

— Гадаю, Бруно має рацію! — загавкотів Альфі. — Собака-Земля нарешті задоволена нами, і це вона привела нас сюди!

Щасливець погодився, що їм неабияк пощастило.

— Ця місцина бездоганна. Тут добре полювати і є вдосталь їжі. Але найкраще, що в цьому місці ви почуватиметеся в безпеці, як ніде більше! — він лизнув носа Альфі, відчуваючи ніжність до нього. — Я радий.

— Але… — в Альфі відняло мову.

Бруно втрутився:

— Це ж не означає, що ти йдеш?

Щасливець відвів очі та продовжив бадьоро:

— Авжеж, я йду. Я планував так від початку.

Хор розчарованих зойків, якими зустріли його заяву, змусив його сісти.

— Ти не можеш нас залишити! — залементувала Сонечко.

Щасливець лизнув їй маківку:

— Я самітник. Я мушу бути сам.

— Але ти частина нашої зграї! — заскімлила Ритка.

— Ні! Ви впораєтеся без мене, судячи з того, як вправно полюєте. Ви здатні подбати про себе. І ви дослухаєтеся до голосу собачого духу — це найважливіше. Ви команда, годяща зграя, а тепер у вас є ідеальне місце для життя!

— Ох, Щасливцю, — Белла вийшла наперед, лизнула йому носа й усілася просто перед ним, вдивляючись йому у вічі й повільно постукуючи хвостом по землі.

У Щасливця обірвалося серце. «Будь ласка, — думав він. — Будь ласка, Белло, не намагайся мене спинити. Я не можу сваритися з тобою. Не після всього, що ми разом пережили, аби вижити…»

— Не хвилюйся, — вона торкнула його носом. — Я не буду з тобою сваритися. Але хочу про дещо попросити. Залишся з нами ще на одну ніч.

— Так, точно! — дзявкнула Сонечко. — Залишся, Щасливцю!

— Будь ласочка, — благально заскімлила Ритка, а інші взялися завзято підгавкувати.

— Лише одна ніч, — просили Беллині очі. — Якщо захочеш піти, коли зійде Собака-Сонце, ми тебе не спинятимемо. Навіть я не сперечатимусь, — вона підняла одне вухо й нахилила голову. — Це ж чесно, хіба ні?

Щасливець зітхнув і заплющив очі. Він не змінить свого рішення, і йому це добре відомо; він завжди цього хотів, і так само хотітиме наступного сонцесходу.

Але чи не буде йому боліти? Ще одна ніч, яку він спатиме, згорнувшись клубочком поряд із друзями, відчуття тепла й товариства, якого він не знав від часів щенячої зграї. Ще одна ніч у затишку, а тоді, коли підніметься Собака-Сонце, нарешті повернеться його колишнє життя: свобода, і дика природа, і радість самотності. Те, про що він мріяв, чого завжди прагнув. І нехай тонюсінький голосок цуценяти десь глибоко всередині квилив, що варто залишитися з друзями, — це була лише згадка з минулого, майже зниклий інстинкт із примарних часів, які він ледь пам’ятав.

— Так, — нарешті промовив він. — Добре. Але попереджаю: я не зміню свого рішення.

Через деякий час Щасливець лежав, поклавши голову на лапи й здивовано спостерігаючи, як собаки його тимчасової зграї метушаться навколо — злагоджена команда під упевненим керівництвом Белли. «Вони далеко підуть», — подумав він із ніжністю.

Альфі та Сонечко наносили повні пащі довгої сухої трави з долини та вкрили нею велику брилу біля річки. А тепер усілися, важко дихаючи й милуючись своєю роботою. Інші дбайливо розклали на траві здобич після останнього полювання, до якого Щасливцю було заборонено долучитися.

— Ти наш гість! — дзявкотіла Ритка.

— Так ми зможемо гідно попрощатися з тобою, — тихо додала Белла.

Відчуття було зовсім інше, ніж коли він сам утримувався від полювання, аби вони повчилися. Зараз Щасливцю було ніяково, що він не допомагає, але щоразу, коли він пропонував свою участь, Бруно по-дружньому шкірився:

— Лежи відпочивай, Щасливцю!

Зрештою він так і зробив. І щойно розслабився, то визнав: як чудово у високосонце лежати в затінку біля цієї чистої річки та слухати дзюрчання води. На цей час усі повернулися — Мікі прибіг останнім, тримаючи в пащі млявого закривавленого зайця, — й одне за одним розклали свою здобич на встеленому травою місці.

Ритка сором’язливо поклала досить пошарпану мишу. Белла принесла ще одного зайця, а Марта якось примудрилася спіймати білку. Бруно та Мікі взагалі вхопили Небо-Пса за хвіст: вполювали невеличкого оленя, якого наполохали й загнали в пастку. Їхній трофей лежав на чільному місці. Навіть Альфі й Сонечко наловили жуків, а ще ж нарвали трави.

У Щасливця від розчулення залоскотало в горлі, коли всі розсілися півколом круг нього та їжі. Белла вийшла наперед, опустилася на передні лапи й схилила голову:

— Ми вполювали цю здобич для тебе, Щасливцю. Це дяка за все, що ти для нас зробив. Прошу, скуштуй першим.

Щасливець проковтнув слину. Раніше з ним ніколи не траплялося нічого подібного, йому було ніяково і водночас усе це неабияк зворушило його. Покладаючись на власний досвід і згадуючи ритуали довголапих, повідкові собаки влаштували цю церемонію саме для нього. Він був вдячним за все, що вони зробили заради їхньої останньої спільної трапези.

— Ну ж бо, Щасливцю! — Сонечко з надією підняла білі вушка. — Скуштуй першим кожної здобичі!

Він слухняно підійшов до розкладеної поживи, делікатно вхопив зубами жука, пожував його, похрумуючи, і проковтнув. Сонечко досить по-кумедному виявляла задоволення від того, що її здобич він узяв першою, а її пухнастий хвостик радісно метляв по землі.

Щасливець по черзі відкушував невеличкий шматочок від кожного трофею, поважно жуючи й завиваючи від вдячності. І тільки коли він скуштував усе, решта приєдналася до бенкету. Невдовзі вони всі галасливо смакували зайчатину, оленину та м’ясо білки.

— Ви справжні мисливці! — він спинився, щоб проковтнути черговий шматок, і пильно подивився на кожного. — У вас неабиякий талант знаходити їжу. Дякую вам за цю смакоту.

— Дякуємо тобі, Щасливцю, — пробурмотіла Марта. — Це ти зробив із нас мисливців.

Коли вони нарешті вклалися, притиснувшись одне до одного, задоволені, із повними животами, Щасливець глибоко зітхнув і заплющив очі. Белла знову лягла біля нього, Ритка плюхнулася на його стегна, Сонечко вмостилася в нього під шиєю. А Мікі довірливо притулився задніми лапами до його боку, і коли фермерський пес засинав, то Щасливець відчув, як ті посмикуються. «Здається, — здивовано подумав він, — Мікі наздоганяє того оленя…»

Пітьма. Знову. Але цього разу все зовсім по-іншому.

Щасливець не відчував дротяних стін Пастки. Навколо не було нічого, окрім чорної порожнечі… і гарчання, перекидання, трощення собачих тіл.

Точиться бійка! Пси б’ються на смерть, у борвії — Борвії собак.

Він повертався на всі боки, відчайдушно крутився — і не міг вирватися. Кігті вп’ялися йому в бік, ікла блиснули й увігналися в його плоть. Величезний пес налетів на нього, а тоді зник, повернувшись у вир бою. І жахливий шум звідусіль: виття, лемент, клацання щелеп. Усе навколо нього палало люттю, болем і жахом. Ікла в шаленій конвульсії схопили його вухо й потягнули; біль, здавалося, пропалив його череп.

Це було схоже на останню битву Небо-Псів, ту саму, що, як колись оповідала його мати, настане одного дня. Так! Це була вона; мусила бути вона — війна в кінці світу. І він опинився всередині неї, ховаючись та ухиляючись від шаленства вояків.

Були й інші пси, яких він знав: Белла, зовсім поруч, кричала, коли велетенський червоноокий хорт повалив її на спину й кинувся до її горла. «НІ, — подумав Щасливець, — НІ», — але ніяк не міг дістатися до неї. Лапи та кігті тягнули його вниз. Там була й Солодуня, скалічена, вона вмирала, не здатна тікати. І Бритва, і Кинджал, які клацали щелепами, рвали, кусали, але невдовзі самі були розчавлені темною масою псів. Крихітна Ритка, виючи, зникла під знівеченими тілами. І він нічого не міг удіяти. Нічого!

Він намагався вхопити Ритку за нашийник, але його лапи безпомічно зісковзнули у воду… Ні. Не вода. Тепла, слизька, темна… кров, яка стрімко розтікалася, хлюпаючи на лапи, просочуючи хутро. На її поверхні виблискувало щось зловісне: плівка отрути, схожої на ту, що була в гидотній річці. Нажаханий, він похитнувся, послизнувся і впав. І тепер у роті було повно крові з її металевим присмаком. Його зуби вкрилися нею, липкою й бридкою. А його очі — вони теж наповнилися кров’ю, і все, на що він дивився, було червоне…

Криваво-червоне…

Щасливець схопився на ноги, тремтячи всім тілом — від голови до хвоста — й гарячково хапаючи повітря. Серце калатало так, що, здавалося, зараз вирветься з грудей. Небо й увесь світ були закривавлені, і кілька жахливих митей він відчував смак собачої крові в роті.

А тоді зрозумів: надходить сонцесхід. Собака-Сонце позіхає і потягується, примушуючи небо світитися пурпуром.

Щасливець ніяк не міг угамувати калатання серця й стримати перелякане скімлення. Обіч нього прокинулася Ритка, потягнулася, здивована, і трохи підвелася, аби лизнути його морду:

— Щасливцю? Усе гаразд?

Вражено поглянувши униз на неї, він відчув неймовірне полегшення. Ритка, на щастя, була живою, не покаліченою, не розчавленою під вагою псів, які запекло билися; вона була тут, із ним, і в безпеці. Він вдячно лизнув їй носа у відповідь:

— Зі мною все добре, Ритко. Це був… поганий сон. Ось і все.

«Їй не треба знати подробиць», — міркував Щасливець. Він залишить їх собі, — хоча навіяний сном жах досі стискав горло, а страх холодом проймав наскрізь.

Тепер, у час чудового сходу Собаки-Сонця, заворушилися інші, потягуючись, вітально облизуючи одне одного та позіхаючи. Коли вони нарешті встали, струснувши з себе сон, то раптово згадали, усі як один, що означає цей сонцесхід для них і для Щасливця. Їхні вранішні вигуки й гарчання затихли, і вони сумно повернулися до нього. Марта підійшла впритул і тицьнула носом йому в морду.

— Щасливцю, — лагідно мовила вона, — що ми робитимемо без тебе?

Щасливець, хоча його серце і ятрив смуток, підбадьорливо гавкнув:

— З вами все буде добре! А я мушу дбати про себе. Упевнений, що вам зовсім не хочеться бути відповідальними за мене.

— Я нічого не маю проти, — сумно заскімлила Ритка.

— Але, Ритко! — Щасливець енергійно махав хвостом і, роздратований їхнім смутком, узявся демонструвати безтурботність. — Ти так швидко ростеш. Ти гарна мисливська собака, а станеш іще кращою. Наступного разу, коли ми побачимося, ти вихвалятимешся своїми успіхами і принесеш мені двох зайців за раз! Ми побачимося, обіцяю. Я навідаюся до вас.

Ритка опустила голову й зажурено продзявкотіла:

— О Щасливцю! Я так за тобою сумуватиму.

— І я за тобою, — ласкаво відказав він. — Але лишень подумай: ти не будеш вислуховувати моїх нотацій та нарікань! — він підстрибнув і почав витупцьовувати по колу, махаючи хвостом та бадьоро гавкаючи. — Ви що, не збираєтеся зі мною нормально прощатися?

Вони кинулися до нього, завалували, облизуючи його й нюхаючи на прощання. Щасливець теж облизував, гавкав і завивав у відповідь, з останніх сил притлумлюючи жаль у серці. Він не змінить свого рішення, тоді до чого ці докори сумління? З ними все буде чудово без нього, а він буде щасливим на самоті.

— Бувай, Бруно. Залишайся таким же сміливим і сильним. Марто, тут є річка, ти знову зможеш плавати! Ритко, Сонечко, Альфі — думаю, що ваша сила вдвічі більша за ваші розміри. Просто дослухайтеся до свого собачого духу, адже, гадаю, у кожного з вас він лютіший, аніж у будь-якого лютопса! — Він повернувся до Мікі, аби прийняти від нього урочисте прощальне облизування: — Мікі, ти великий мисливець. Навчай їх усіх як слід! А ти, Белло…

Він замовк, коли сестра підбігла й притиснулася до нього мордою.

— Ах, Щасливцю, — прошепотіла вона. — Невже ми знову маємо втратити одне одного?

— Белло! — він відчув болісну судому в животі. — Принаймні цього разу ми можемо належно попрощатися, а не так, як тоді, коли довголапі забрали нас зі щенячої зграї.

— Це змінило тебе назавжди, — м’яко мовила вона.

— Так, — зітхнув він. — Я не шкодую, Белло. Я радий, що моє життя склалося саме так. Проте, знаєш, я б ніколи тебе не покинув. Якби нас не розлучили довголапі.

— Знаю! — вона лизнула йому вухо. — Знаю, ти не такий, як ми. Ти інший, і тобі подобається бути таким. Це добре, Щасливцю. А ще ти допоміг нам. Дуже допоміг. Дякую, що залишався з нами весь це час.

— Ні… дякую вам за те, що ви — мої друзі. Я був такий щасливий здолати цей шлях разом із вами.

Він відчув гострий болісний щем непоправної втрати й усвідомив: зараз він сказав щиру правду!

— Бувай, Щасливцю. Але скоро побачимося, — Белла востаннє дала йому носом ласкавого штурханця, а тоді відступила назад.

Щасливець крутнувся й радісно завив, заглушаючи біль, який загрожував стиснути йому горло.

— Побачимося знову! Будьте здорові! Щасти вам! Я сумуватиму за вами.

Аби не передумати, він швидко побіг геть, назад до пагорба, залишаючи чудову долину, яка стала їхньою домівкою. Він мчав щодуху, наче міг випередити спогади, ухилявся від дерев і перестрибував повалені стовбури, насолоджуючись щойно здобутою свободою.

Зрештою, вони попрощалися не назавжди. З того місця, де він залишив своїх друзів, Щасливець бачив океан праворуч, а з іншого боку — гори. Світ був аж ніяк не таким великим, як він собі уявляв. Власне, він знав, що мандрівка приведе його назад до них. І скільки всього вони тоді розкажуть одне одному — про полювання, мандри й розваги…

Промені Собаки-Сонця залили лісову стежину жмутками зеленого й золотого світла, а незримі птахи співали поміж віття. Попереду Щасливець побачив ворона, який спостерігав за ним, аж поки не злетів, широко змахнувши чорними крилами й голосно каркнувши, неначе вітаючи давнього друга. Повітря пахло свіжістю та життям і було наповнене рухом та силою. Він любив ліс, завжди любив! Саме тому, коли він опинився у лютопсів, Собака-Ліс прийшов йому на допомогу, принісши дар підступу й хитрості. Тепер Щасливець знову відкритий для Собаки-Лісу. Самотній, вільний і щасливий, він полюватиме й житиме для себе самого. Так, як завжди хотів.

Білка перебігла йому дорогу та, заскочена зненацька його несподіваною появою, перелякано стрибнула на найближче дерево. Щасливець захоплено загавкав і байдуже погнався за нею, ще не достатньо голодний, аби перейматися через те, спіймає її чи ні. Коли вона задерлася на найвищі гілки й повернулася, аби сердито поцокотіти на нього, він віддихався й захоплено загавкав, ставши на задні лапи.

— Наступного разу! — бадьоро закричав він. — Наступного разу, білко!

А тоді завмер, досі по-дурному висолопивши язика. Що це за звук?

Піднявши одну лапу, він невпевнено повернувся.

Позаду нього лунало моторошне виття й гавкіт, але це не примарні крики його нічних жахіть, від яких холонула кров. Тоді що?..

Собача битва!

Там позаду, у далечині, з якої він щойно прибіг. Там, де залишились друзі. Де він покинув їх, гадаючи, що ті в безпеці! Розлючене оскаженіле валування розітнуло повітря, і Щасливець нашорошив вуха, прислухаючись, а його кістки затремтіли від страху. Це не лютопси, і це не його друзі…

— Наша територія! Це наше місце! НАШЕ!

Щасливець глянув на ворона, що сидів серед гілля попереду й дивився на нього. Пес роззирнувся довкола — і побачив зелено-золотий ліс, такий наповнений життям, такий ідеальний для самітника.

А тоді розвернувся й понісся назад, швидко розсікаючи густі зарості. Підстрибуючи, ухиляючись, перестрибуючи опалі гілки, але знову й знову він повертав туди, де залишив своїх друзів. Вони в небезпеці! Вони потребують його допомоги! Він мусив мчати до них. Зараз!

Вищиривши ікла для битви, Щасливець усвідомлював тільки одне…

Вони його зграя.

Щасливцева зграя…

І вони в біді.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.