Особлива подяка Кейт Кері

Присвячую справжній Плющолапці
й усьому Далекобійному Клану¹

— Є ще дещо, що ти повинен зробити.

Він повернув свою широку голову та подивився на вояка.

Шулікокриг зіщулив очі до крижаних щілин.

— Що?

— Є ще одна новачка, — сказав йому Тигро-зір. — Вона має велику силу. І повинна долучитися до нас, аби сили зрівнялися.

— То ти хочеш, щоб я відвідав її? — грізно нявкнув Шулікокриг.

Тигрозір кивнув.

— Зайди в її сни. Поясни, що наша битва — це її призначення. — Він струснув кінчиком довгого темного хвоста. — Рушай.

Коли широкоплечий вояк розвернувся й подався в туман, Тигрозір гаркнув йому вслід:

— Буде нескладно. Вона вже готова.

Громадянство

Громовий Клан

Провідник

Вогнезір — рудий кіт із полум’яним хутром.

Воєвода

Ожинокіготь — темно-брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Медикіт

Сойкопер — світло-сірий смугастий кіт.

Вояки

(дорослі коти і кішки без кошенят)

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Міллі — смугаста кішка зі сріблястим хутром.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда кішка із зеленими очима.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Карохвістка — черепахово-біла. кішка з бурштиновими очима.

Хмарохвіст — довгошерстий білий кіт із блакитними очима.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Вивіркострибка — темно-руда кішка із зеленими очима.

Вояки

Листоплеса — світло-кара смугаста кішка з бурштиновими очима, колишня медикішка.

Косариконіг — довголапий чорний кіт з коричневим животом і жовтими очима.

Березопад — світло-коричневий смугастий кіт.

Білокрила — біла кішка із зеленими очима.

Бубконіс — кіт кремового кольору

Ліщинохвоста — маленька сіро-біла кішка.

Мишовус — сіро-білий кіт.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка (виховниця Плющолапки).

Левожар — золотавий смугастий кіт (виховник Голуболапки).

Лисостриб — рудий смугастий кіт

Кригохмара — біла кішка.

Жабокрок — чорно-білий кіт.

Ружопелюстка — темно-кремова кішка.

Терносяйна — темно-коричнева кішка з небесно-блакитними очима.

Цвітопала — черепахова кішка з білими плямами у формі пелюсток.

Джмільосмуг — світло-сірий кіт із чорними смугами.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Голуболапка — пухнаста сірка кішка з блідо-зеленими очима (учениця Левожара).

Плющолапка — сіро-біла смугаста кішка (учениця Попелюшкосердої).

Королеви
(кішки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — блідо-сіра (з темнішими плямами) кішка із зеленими очима.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка.

Маколеда — черепахова кішка, мати кошенят від Бубконоса: рудої кішечки Вишеньки та брунатно-кремового котика Кротика.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий смугастий кіт із чорними смугами, рано став жити на спочинку через незрячість.

Мишошубка — маленька темно-коричнева кішка.

Мурко — пухнастий смугастий кіт, колишній самітник із сірою мордою.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кішка.

Медикіт

Дрібнохмар — дуже маленький смугастий кіт (виховник Жарохвоста).

Вояки

Дубошуб — маленький коричневий кіт (виховник Тхоролапа).

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Вояки

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Яблукошубка — ряба коричнева кішка.

Крукомороз — чорно-білий кіт.

Щурошрам — коричневий кіт із довгим шрамом на спині (виховник Соснолапки).

Снігопташка — сніжно-біла кішка.

Вохрошубка — черепахова кішка із зеленими очима (виховниця Шпаколапа).

Оливоноса — черепахова кішка.

Совокіготь — світло-коричневий смугастий кіт.

Кротоніжка — сіра кішка з чорними лапками.

Жеврошуб — темно-сірий кіт.

Багроверб — рябий буро-рудий кіт з широкою головою.

Тигросерд — темно-коричневий смугастий кіт.

Світошубка — кішка з кремовим хутром.

Новаки

Жарохвіст — рудий кіт (учень Дрібнохмара).

Тхоролап — кремово-сірий кіт (учень Дрібношуба).

Соснолапка — чорна кішка (учениця Щурошрама).

Шпаколап — рудий кіт (учень Вохрошубки).

Королеви

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить навсібіч.

Плющохвоста — черепахова кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довголапа світло-коричнева смугаста кішка.

Старійшини

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгою шерстю, сліпа на одне око.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Бориліт — рябий сірий кіт

Вояки

Воронокрил — темно-сірий кіт.

Совопух — світло-коричневий смугастий кіт (виховник Вусолапа).

Білохвістка — маленька біла кішка.

Ночехмара — чорна кішка.

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт з білими лапами.

Зайцестриб — біло-коричневий кіт.

Листохвіст — темний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Мурахошуб — брунатний кіт з одним чорним вухом.

Вугленіг — сірий кіт, дві передні лапи в якого чорні.

Вересохвістка — світло-коричнева смугаста кішка з блакитними очима (виховниця Верхолапки).

Шевловуса — світло-коричнева смугаста кішка.

Вояки

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима (виховник Гальколапа).

Діжкохвоста — темно-сіра кішка

Сонцемітка — черепахова кішка з великою білою міткою на лобі.

Новаки

Вусолап — світло-коричневий кіт (учень Совопуха).

Верхолапка — сіро-біла кішка (учениця Вересохвістки).

Гальколап — великий блідо-сірий кіт (учень Бризошуба).

Старійшини

Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.

Клаптевух — смугастий кіт.

Річковий Клан

Провідниця

Леопардозірка — незвичайно плямиста золотисто-смугаста кішка.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішка

Мільгокрила — золотиста кішка із поцяткованим хутром (виховниця Вербоясої).

Вояки

Шуваровус — чорний кіт (виховник Дірколапа).

Брижохвіст — темно-сірий смугастий кіт.

М’ятошуб — світло-сірий смугастий кіт.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Мілкохвоста — темно-сіра кішка (виховниця Мохолапки).

Ріненіг — рябий сірий кіт (виховник Очеретолапа).

Ружоніс — світло-коричневий смугастий кіт.

Вільшанокрил — черепахово-білий кіт.

Звисловусий — коричнево-білий смугастий кіт.

Хутропелюстка — сіро-біла кішка.

Травошкір — світло-коричневий кіт.

Видросерда — темно-коричнева кішка (виховниця Чмихолапа).

Дощешторм — плямистий сіро-блакитний кіт.

Королеви

Смеркошубка — коричнева смугаста кішка.

Мохошубка — черепахова кішка з блакитними очима.

Новаки

Вербояса — сіра смугаста кішка (учениця Мільгокрилої).

Дірколап — темно-коричневий смугастий кіт (учень Шуваровуса).

Пструголапка — світло-сіра смугаста кішка (учениця Сіромрячки).

Мохолапка — коричнево-біла кішка (учениця Мілкохвостої).

Очеретолап — світло-коричневий смугастий кіт (учень Ріненога).

Новаки

Чмихолап — сіро-білий кіт (учень Видросердої).

Старійшини

Рябоноса — ряба сіра кішка.

Стрибохвіст — рудо-білий кіт.

Коти поза Кланами

Димок — м’язистий сіро-білий кіт, який живе в сараї на конюшні.

Пушинка — маленька сіро-біла кішка, яка живе на конюшні.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Пролог

Над завмерлою лісовою підстилкою шепотіли дерева — гілка до гілки. Туман обіймав кожен гладенький, блідий, немов кістка, стовбур і кружляв темним, як ніч, лісом. Над гіллям зяяло беззоряне й холодне небо. Не було місяця, тож не було й жодної тіні, проте крізь дерева просочувалося блякле світло.

Чутно було лише стукіт лап по закляклій землі. Двійко вояків підвелися дибки й кинулися один на одного, їхні тіла здіймалися й звивалися в темряві, наче привиди. Один вояк коричневий. Один чорний. Коричневий кіт, високо підвівши широкі плечі, різко вдарив сухорлявого супротивника — і здалося, що аж вітер зашарудів у деревах. Чорний кіт ухилився, ані на мить не відриваючи погляду від лап суперника, очі його примружилися від зосередженості.

Коричневий вояк схибив і важко приземлився — надто повільно, щоб увернутися від зубів чорного кота. Зашипівши, він знову підвівся, повернувся на одній задній лапі й кинувся вперед. Передні його лапи важко, немов каміння, придавили плечі супротивника.

Під вагою цього удару чорний кіт повалився, вдарившись грудьми об землю — аж дух забило. Коричневий вояк зачепив гострими, як колючка, кігтями шкіру супротивника. Його ніс смикнувся, бо з рани хлинула червона солонувата кров.

Аж тут швидкий, як змія, чорний кіт вислизнув з-під суперника й заходився ритмічно замахуватися передніми лапами, погойдуючись то в один бік, то в другий, доки коричневий вояк не відсахнувся. Цього відволікання вистачило, щоб чорний кіт мав час стрибнути вперед і глибоко встромити зуби в передню лапу супротивника.

Коричневий вояк зойкнув і струснув чорного кота, очі його палали гнівом. В обох котів заходилося серце, коли вони дивилися один на одного, в обох у блискучих поглядах проглядав розрахунок. Тоді чорний кіт нахилився й звився, прагнучи підскочити під білосніжне черево коричневого вояка. Але той кинувся на нього і, перш ніж чорний кіт устиг відскочити, відчув, як коричневий зачепив його шкуру довгими зігнутими пазурами й притиснув до землі.

— Надто повільно, — прогарчав коричневий вояк.

Чорний кіт боровся, але, коли щелепи суперника стали стискатися навколо його горла, в його очах спалахнула паніка.

— Годі, — з тіні показався ще один темний кіт, переступаючи в тумані великими важкими лапами.

Коти завмерли та розійшлися. Коричневий вояк сів, підійнявши одну передню лапу, наче вона боліла. Чорний кіт підхопився, розбризкуючи по лісовій підстилці краплі крові, та струснувся.

— Ти використав кілька гарних прийомів, Шулікокриже, — кивнув темний кіт широкоплечому воякові, а потім перевів погляд на чорного кота. — Ти маєш успіхи, Бризошубе, але ти повинен бути ще швидшим, якщо збираєшся битися із сильнішими вояками. Якщо поступаєшся суперникові у вазі, зверни увагу на швидкість і використовуй його вагу проти нього.

Бризошуб опустив голову.

— Я попрацюю над цим, Тигрозоре.

З тіні вислизнув четвертий кіт та обійшов Тигрозора. Його сріблясті смуги заблищали в напівтемряві.

— Шулікокриг може дати фору більшості вояків, — промурчав він, немов медом намастив. — Не так багато котів мають такі самі навички та силу.

Тигрозір скопилив губу.

— Цить, Темносмуже! — прошипів він. — Шулікокриг знає власну силу.

Темносмуг закліпав очима.

— Я не…

Тигрозір урвав його:

— До того ж завжди доцільно вдосконалюватися.

З-за дерев вислизнув п’ятий кіт, його темна шкура вирізнялася на тлі гладкої сіруватої кори.

— Шулікокриг надто залежить від власної сили, — нявкнув він. — Бризошуб значно перевершує його у швидкості. Якби поєднати обидві ці риси — то був би величний вояк. Поодинці вони вразливі.

— Зореломе. — Шулікокриг вискалив зуби назустріч кошлатому котові. — Чи маємо ми дослухатися до порад вояка, який не зміг упоратися із Сойкопером?

Зорелом смикнув кінчиком хвоста.

— Я не очікував, що Зоряний Клан так завзято його рятуватиме.

— Ніколи не недооцінюй свого ворога, — нявкнув Шулікокриг і, зморщившись, витягнув передню лапу.

Бризошуб зализував глибокі подряпини на боці, його язик почервонів від власної крові.

— Ми повинні бути напоготові, — прогарчав Тигрозір. — Недостатньо мати можливість перемогти одного ворога за раз. Мусимо тренуватися, поки нам буде до снаги побороти однією лапою цілий патруль.

Бризошуб підвів погляд від рани, його очі блиснули.

— Я вже можу перемогти на тренуваннях Зайцестриба та Листохвоста.

Тигрозорові очі потемніли.

— Тренування — це одне. Вояки б’ються завзятіше, коли захищають власне життя.

Бризошуб загнав пазурі в землю.

— Я можу боротися завзятіше.

Тигрозір кивнув.

— І ти маєш на те більше причин, аніж чимало інших котів.

З Бризошубового горла здійнялося гарчання.

— Тебе образили, — тихо нявкнув Тигрозір.

Молодий Бризошуб у темряві скидався на ображене кошеня. Відтак нявкнув:

— Ти єдиний, хто це усвідомлює.

— Я казав тобі, що ти повинен помститися, —нагадав йому Тигрозір. — З нашою допомогою ти зможеш помститися кожному котові, який тебе зрадив.

Погляд Бризошуба робився дедалі жагучішим, а темний вояк провадив далі:

— І кожному котові, який просто стояв поряд і нічого не робив, поки решта привласнювала те, що належить тобі.

— Починаючи з Воронокрила, — з ненавистю виплюнув Бризошуб ім’я свого батька.

Зорелом махнув своїм загнутим хвостом.

— Що твій батько зробив, аби захистити тебе?

Його слова були пронизані гіркотою, наче в них відлунювали власні спогади.

Темносмуг шмигнув уперед.

— Він ніколи не цінував тебе.

Помахом хвоста Тигрозір відштовхнув смугастого вояка назад.

— Він намагався розчавити тебе, зробити слабким.

— У нього не вийшло, — презирливо кинув Бризошуб.

— Але ж він намагався. Можливо, він більше цінував тих своїх дітей, котрі зростали в Громовому Клані. Ті троє кошенят ніколи не мали народитися. — Тигрозір підкрався до молодого вояка: він дивився на Бризошуба блискучими очима, наче змія, яка гіпнотизує жертву. — Ти жив посеред брехні та слабкості інших. Ти страждав, а інші гараздували. Однак ти сильний. Ти наведеш лад. Твій батько зрадив свій Клан і зрадив тебе. Листоплеса зрадила Зоряний Клан, зійшовшись із чужим котом.

Бризошуб хльостав хвостом.

— Я змушу їх усіх заплатити за те, що вони скоїли. — Його погляд не палав жаром, у ньому була лише холодна ненависть. — Я помщуся кожному з них.

Зорелом висунувся вперед.

— Ти шляхетний вояк, Бризошубе. Ти не можеш жити життям, що оповите брехнею. Вірність Вояцькому правильнику надто сильна у твоїй крові.

— Не те що в тих слабаків, — погодився Бризошуб.

Шулікокриг підвівся на лапи, по тому запропонував:

— Потренуємося ще?

Тигрозір похитав головою.

— Є ще дещо, що ти повинен зробити.

Він повернув свою широку голову та подивився на вояка.

Шулікокриг зіщулив очі до крижаних щілин.

— Що?

— Є ще одна новачка, — сказав йому Тигрозір. — Вона має велику силу. І повинна долучитися до нас, аби сили зрівнялися.

— То ти хочеш, щоб я відвідав її? — грізно нявкнув Шулікокриг.

Тигрозір кивнув.

— Зайди в її сни. Поясни, що наша битва — це її призначення. — Він струснув кінчиком довгого темного хвоста. — Рушай.

Коли широкоплечий вояк розвернувся й подався в туман, Тигрозір гаркнув йому вслід:

— Буде нескладно. Вона вже готова.

Розділ 1

Голуболапка тремтіла уві сні.

— Голуболапко! Голуболапко! — лунали навколо неї голоси.

А вона боролася з течією, що тягнула її за хутро, крутила в темряві.

— Голуболапко!

Голоси тремтіли, ніби від страху. Вона й далі неслася за течією, повз неї пролітали дерева та гілки. А під нею була темрява — така глибока, що жах хапав її за горло.

— Голуболапко! — дзвеніло в її вухах відчайдушне, самотнє скигління Брижохвоста.

Здригнувшись, вона кліпнула та розплющила очі.

Біля неї заворушилася її сестра Плющолапка.

— Тобі щось наснилося? — Сріблясто-біла кішка підвела голову й стурбовано глянула на Голуболапку. — Ти смикалась, як миша.

— Поганий сон. — Голуболапка намагалася говорити стримано, хоч серце її калатало, а Брижохвостів крик відлунював у голові. Вона потягнулася вперед і лизнула голову Плющолапки. — Тепер він минувся, — збрехала кішка.

Коли сонні очі Плющолапки почали заплющуватися, Голуболапка вдихнула м’який сестрин запах.

«Я вдома, — нагадала вона собі. — Усе гаразд». Але серце досі калатало. Вона розтягнулась у своєму гнізді, тремтячи аж до кінчика хвоста, а потім підвелася на лапи. Обережно прокрадаючись між гніздами, вийшла з кубла.

Місячне світло осяювало пустинну галявину, а над скелястими стінами, які оточували табір, заповідався молочний світанок. З ясел долинало нявчання новонароджених кошенят Маколеди, а з кубел — хропіння вояків. Повітря було дивним, вологим, воно приємно холодило морду. Протягом багатьох повень Голуболапка не знала іншого повітря, окрім посушливого вітру, який колов язика. Але тепер відчувала смак зеленої свіжості лісу, п’янкий і принадний.

Тонкі хмари пливли в усіяній зірками височині, вкриваючи Срібносмугу. Їй було цікаво, чи спостерігав за нею Брижохвіст разом із її зоряними предками.

«Мені шкода», — ці слова відлунювали в голові, як самотній крик сови.

Незважаючи на те, що довга подорож уздовж річища струмка відбулася чверть повні тому, біль у м’язах досі про неї нагадував. Голуболапка мандрувала з Левожаром та іншими котами — від кожного Клану було відряджено по двоє. Вони мали вистежити бобрів, які перегородили струмок, через що їхнє озеро пересохло. Коти всі разом зруйнували греблю й відновили потік, який знову наповнив водойму. Тепер на їхні території поверталося життя. Вона відчувала це в шелесті лісу, чула у ворушінні здобичі поза межами табору.

Гордощі пронизали Голуболапку. Саме вона відчула бобрів, які намагалися перегородити струмок. Вона допомогла зламати їхню греблю, і тепер усі Клани житимуть. А проте, спогад був гіркий, немов деревій на язиці. Вояк Річкового Клану Брижохвіст загинув у боротьбі з великими брунатними тваринами: їхні важкі тіла були міцнішими за тіла лисиць, а жовті зуби — смертоносніші за їхні кігті.

Спогади про подорож роїлися в пам’яті Голуболапки відтоді, як вона повернулася, а смерть Брижохвоста переслідувала кішку в снах. Чи відчував те саме й Левожар? Вона не наважувалася запитати. Вона також не могла довіритися Сойкоперові, розказати про те, як глибоко подорож укоренилася в її думках. Вони могли подумати, буцімто Голуболапка слабка. А на неї чекало величне призначення.

Чи зможе вона колись жити так, як сказано в пророцтві, що його багато повень тому отримав Вогнезір? «Має зійтися Трійка з родичів твоїх родичів, котрі триматимуть у своїх лапах силу зірок».

Голуболапка була однією з Трійки разом із Левожаром та Сойкопером. Усвідомлення цього досі її шокувало. Вона була новачкою менше ніж повню, і тепер на її плечах лежало більше відповідальності, аніж у старшого вояка. Що вона могла вдіяти, окрім як відточити силу, яку їй дали, силу, яка зробила її однією з Трійки? Щодня тренувалася, надсилаючи свої відчуття якомога глибше в ліс, прислухаючись, куштуючи, відчуваючи звуки та рухи, котрі не міг відчути навіть Сойкопер.

Голуболапка зіщулилася біля кубла, хутро її тріпотіло у вологому повітрі. Кішка заплющила очі. Вона дозволила відчуттям зісковзнути із землі під її лапами, пройти повз кошенят Маколеди, що нявкали в яслах, та піти блукати далі. Ліс тремтів від життя, наповнюючи її відчуття запахами й звуками: ось птахи струшують пір’я, перш ніж розпочати ранкову пісню, ось досвітній патруль Тіньового Клану сонно виходить із табору, незграбно перебираючи лапами по слизькій, усипаній голками землі. Її язик відчував різкий запах котячої м’яти, що росла біля покинутого гнізда Двоногів. Шум води, що текла в кам’янистому струмку на кордоні з Вітряним Кланом, долинав до її вух.

«Стоп!» — раптом урвала свої думки Голуболапка.

А чому в цей час біля озера ходять дві кішки?

Від тривоги Голуболапка відчула, ніби її під шкірою колють шпички. Кішка кліпнула, розмруживши очі. Треба когось повідомити. Але як вона могла пояснити, не виказавши своєї таємної сили? Сказати Левожарові? Ні, не можна йти до виховника. Бо він зараз спить у кублі вояків, тож неможливо його розбудити, не потурбувавши решту.

Сойкоперові? Звичайно! Він самотньо живе у своєму кублі відтоді, як Листоплеса приєдналася до вояків. Голуболапка поспішно перебігла галявину й протиснулася крізь ожину, що завішувала вхід до темної печери медикота.

— Сойкопере!

Вона широко розплющила очі, намагаючись звикнути до темряви. Квапливо підбігла до його гнізда та штовхнула кота носом.

Його сіра смугаста шкура була скуйовджена від сну, ніс він міцно затискав лапою.

— Іди геть, — пробурчав Сойкопер.

— Це важливо, — прошипіла Голуболапка.

Медикіт підвів морду й розплющив незрячі світло-блакитні очі.

— Я бачив сон! — огризнувся він.

Голуболапка напружилася. Чи не завадила вона йому отримати повідомлення від Зореклану?

— Я щойно збирався зловити мишу. Вона була буквально ось так завдальшки. — Сойкопер передніми лапами вказав товщину вуса.

Голуболапка спробувала придушити сміхотливе муркотіння. Було втішно дізнатися, що Сойкопер, як і всякий інший кіт, повсякчас бачив сни про полювання на мишей.

— Ох, вибач!

— Це вже не смішно! — буркнув Сойкопер, підводячись і струшуючись.

Голуболапка посунулася, пропускаючи його, і медикіт вистрибнув зі свого гнізда та легко приземлився біля неї.

— То що сталося? — поспитався Сойкопер.

Він облизав лапу й провів нею по вусах.

— Дві кішки блукають навколо озера.

Сойкопер опустив лапу й ззирнувся з кішкою. Голуболапка кліпала. Ще не звикла до того, що Сойкопер поводився так, ніби все бачив, попри те що був сліпим.

— Вони йдуть до території Громового Клану?

Голуболапка кивнула. Відчула полегшення від того, що він не запитав її, чи вона впевнена. Просто їй повірив. Він їй повністю довіряв. Вірив у її силу. Вона справді була однією з Трійки.

Сойкопер глибоко й задумливо зітхнув.

— Ти знаєш, з якого вони Клану?

Чому вона досі про це не дізналася? Голуболапка знову відпустила свої чуття, дозволила їм потягнутися назад до берега озера та обвитися навколо двох кішок, які далі розмірено ступали собі вперед.

— З Річкового Клану, — видихнула вона, зачувши їхній рибний запах.

Ба навіть зуміла розрізнити відтінок шкурок: одна — плямисто-золотава, друга — сіра.

Плямиста кішка була меншою на зріст.

— Мільгокрила, — сказала Голуболапка, відчувши міцний запах трав від шкури медикішки.

Сіра була більшою, мала м’язисті плечі досвідченої воячки.

— І Мрячконіжка. — Голуболапка впізнала воєводу Річкового Клану.

Сойкопер кивнув, його очі затягло туманом.

— Що таке?

Голуболапка нахилилася ближче.

— Вони сумують, — нявкнув медикіт.

Вона впізнала смуток у повільних, тягучих кроках кішок Річкового Клану. Але смуток, який звучав у Сойкоперовому нявканні, свідчив про те, що кіт насправді відчуває їхнє горе так, ніби воно було його власним.

— Чому вони сумують?

— Леопардозірка, мабуть, померла, — зітхнув медикіт.

— Померла? — напружилася Голуболапка. —Невже вона втратила всі свої життя?

— Вона досягла дев’ятого. Це було лише питанням часу. — Сойкопер повільно підвівся на лапи й попрямував до щілини в кінці скелі, де зберігав трави. — Мрячконіжка й Мільгокрила, либонь, прямують до Місячного Ставу, — крикнув через плече він. — Тож тепер Мрячконіжка може отримати свої дев’ять життів.

Він зник у сховищі, його голос лунав із тіні.

— Ну, якщо вже ми прокинулися так рано… — у його нявканні вчувався докір, — можемо взятися за щось корисне.

Голуболапка майже не слухала Сойкопера. «Леопардозірка мертва?» — думала вона. Кішка перекинула свої відчуття далеко через озеро, даючи їм досягнути табору Річкового Клану. Розум відразу сповнився образів приголомшених котів. Одні неспокійно кружляли довкола тіла, покладеного на галявині, інші намащували його плямисту шкуру розмарином і водяною м’ятою, намагаючись приховати запах смерті. Королева ляпанцями гнала своїх кошенят у бік ясел.

Сойкопер показався зі щілини, несучи в зубах пучок трав.

— Мрячконіжка стане гарною провідницею, —нявкнув він, кидаючи трави й повертаючись до сховку. — Вона справедлива й мудра, інші Клани її поважають.

Медикіт повернувся з іще одним великим пучком трав і кинув його біля першого.

— Чи полюватиме тепер Леопардозірка разом із Зоряним Кланом?

— Вони радо вітатимуть таку шляхетну воячку.

Сойкопер заходився розподіляти листя на менші купки. Від того запаху Голуболапка зморщила носа й звернула увагу на його запаси.

— Що ти робиш?

— Нам потрібно розкласти ці трави, щоб висушити.

— Але що робити з Леопардозіркою?

— Нічого. — Сойкопер підштовхнув до новачки купку трав і пояснив: — Дощ просочився у сховище, і я не хочу, щоб вони згнили.

— Чи не варто нам сказати Вогнезорові?

— Ти хочеш його розбудити?

Голуболапка витріщилася на свою купку листя. Вирішила, що нічого не зміниться, якщо вона дочекається, доки провідник прокинеться й вийде зі свого кубла.

Сойкопер уже спритно відокремлював листя з купки, розкладаючи по одному на суху землю. Голуболапка стала обережно віддирати від грудки широкі м’які листки.

— Чи завжди провідником стає воєвода? — спитала вона.

— Якщо жоден інший вояк не доведе, що здатен краще керувати Кланом.

Голуболапка завмерла просто з листком, який звисав із її лапи, та витріщилася на медикота.

— Таке коли-небудь ставалося?

Сойкопер кивнув.

— Однозорові у Вітряному Клані довелося битися за першість.

— Битися? — Голуболапка поклала листок біля решти, стримуючись від того, аби лапа не тремтіла. — Невже побратими справді могли напасти один на одного?

— Багнокіготь вважав, що стане кращим провідником, — поважно відповів Сойкопер.

Він уже виклав листя для просушування суцільною лінією завдовжки з хвіст. Голуболапка намагалася працювати швидше.

— Обережно! — попередив її Сойкопер. — Якщо листочки порвуться, то втратять частину цілющого соку.

Голуболапка вагалася, перш ніж витягнути з вологої купи ще один листок.

— Чи часто таке буває? — Її живіт здригнувся. — Я маю на увазі, чи часто побратими б’ються за те, щоб стати провідником?

Сойкопер похитав головою.

— Зрідка. І якщо Мрячконіжка вже на шляху до Місячного Ставу, то, вочевидь, ніхто не оскаржував її право, — відповів кіт. Він узявся розправляти листочки, що їх порозкладала Голуболапка. — От раніше їй могли б кинути виклик.

— Коли? Хто?

Вона відчуттями повернулася до табору Річкового Клану, з тривогою шукаючи будь-якого помаху хвоста чи випущених кігтів, які могли свідчити про невдоволення. Нічого не побачила — лише повільні кроки та звислі хвости членів Клану, які перебували в жалобі.

— Шулікокриг. — Сойкопер майже виплюнув те ім’я. — Брат Мільгокрилої.

— Шулікокриг?

Голуболапка чула це ім’я з історій старійшин, які розповідали про ті дні, коли Клани вперше облаштували свої домівки навколо озера.

— Він мертвий, дякувати Зоряному Клану.

Сойкопер не відривався від роботи, дарма що його лапи сповільнилися, ніби спогади відволікали кота.

— Ти бачив його в Зоряному Клані? — запитала Голуболапка.

— Поквапся. — Сойкопер пустив її запитання позавіч. — Я хочу, щоб усе це листя ми розклали до сходу сонця, тоді воно матиме достатньо часу для висихання.

«А чи бачив він Брижохвоста?» — думала новачка, викладаючи новий листок. Спогад про загиблого вояка Річкового Клану вжалив її в серце.

Сойкопер пішов до щілини й приніс новий пучок вологого листя.

— То це Мрячконіжка й Мільгокрила розбудили тебе так рано?

Голуболапка звела очі, кліпаючи.

— Вони розбудили? — наполегливо перепитав медикіт.

Вона похитала головою. Не хотіла розповідати про сон, який її непокоїв.

— Тобі наснився Брижохвіст?

Голуболапка різко підвела очі: була здивована і тим, як лагідно нявкав до неї Сойкопер, і самим запитанням. Чи був він там, у її сні?

Медикіт похитав головою.

— Я не ходив у твоїх снах.

«Невже він зараз читає мої думки?» — відсахнулася від нього Голуболапка, але Сойкопер провадив далі.

— Я можу сказати, що ти стурбована, і я відчуваю твоє горе. Воно у твоєму серці — немов кропива, жалить кожну лапу, котра намагається його вирвати.

Голуболапка заходилася чистити й розкладати листя, наче то був найважливіший обов’язок, який вона коли-небудь мала. Так вона намагалася приховати почуття. Що він подумає про неї тепер, коли знає, яка вона м’якосерда? Чи буде розчарований, що вона одна з Трійки?

Утім Сойкопер спокійно продовжував розподіляти трави.

— Ти можеш почуватися відповідальною за його смерть, але це не так, — сказав їй Сойкопер. —Ти маєш долю, але так само її має кожен інший кіт. Брижохвостові судилося бути в патрулі, який мав розблокувати струмок. Він був сміливим від народження, і ви без нього не досягли б успіху. Його смерть скерувала ваш шлях, допомогла знайти інший спосіб перемогти бобрів. Він загинув, рятуючи життя побратимів. Зоряний Клан повів його на битву, у якій судилося загинути йому, а не вам.

Голуболапка уважно вглядалася у світло-блакитний погляд медикота.

— Це правда?

— Правда. — Він згорнув порваний листок у тугий вузол і загорнув його в інше листя. Сойкоперове нявкання знову пожвавішало. — Сік свіжого листя височується і зміцнює пошкоджене, — пояснив він.

Голуболапка кивнула, не надто вслухаючись. Сойкопер зумів торкнутися кропиви в її серці й витягнути жало. Уперше після смерті Брижохвоста відчула спокій. Невже все так просто? Чи варто і їй іти за власною долею, а решту залишити на волю Зоряного Клану?

Проте одного дня вона буде сильнішою за Зоряний Клан. Левожар їй це обіцяв. Що потім?

Вона сіла. Сонячне світло поволі пробивалося крізь ожинові кущі біля входу в печеру. Довгі ряди листя вже сохнули перед нею.

— Вогнезір уже напевно прокидається. Чи маю я розповісти йому про Леопардозірку?

Очі в Сойкопера спалахнули.

— А як ти збираєшся пояснити те, що знаєш про неї?

Голуболапка спохмурніла.

— Хіба Вогнезір не повинен знати про мою силу?

Вогнезір припустив, що новачка дізналася про бобрів уві сні, який надіслав Зоряний Клан, і Голуболапка цього не заперечувала. Але наскільки ймовірно, що їй наснилася смерть провідниці іншого Клану?

— Ні, не повинен. — Сойкопер витягнув потемнілий листок, що вже почав гнити, і жбурнув на край кубла. — Це досить складні штуки.

— Хіба він не знає про ваші здібності?

Сойкопер заходився хвостом змітати пил із листя.

— Він навіть не знає, що ми Трійка.

Тривога холодним каменем впала Голуболапці в живіт.

— Не знає?

«Чому не знає?» — здивовано подумала кішка. Навіщо їм приховувати свої здібності, якщо вони збираються захистити майбутнє Кланів? Ба більше: спершу пророцтво надійшло саме до Вогнезора.

— Напевно, Зоряний Клан не поділився б із ним пророцтвом, якби вони не хотіли, щоб він знав…

Сойкопер урвав її.

— Тобі варто приєднатися до патруля, — нявкнув він. — Я закінчу тут сам.

Вона розтулила була рота, щоб заперечити, але Сойкопер провадив далі:

— Я чую, як Ожинокіготь виходить зі свого кубла. Він навряд залюбки чекатиме.

Голуболапка неохоче відвернулася. Більше відповідей Сойкопер давати не збирався. Коли вона висунула ніс із кубла, то побачила Ожинокігтя, який сидів біля повалених валунів, що вели до Високого Каменя. Попелюшкосерда походжала перед ним, а решта вояків виходила з кубел, щоб почути про свої обов’язки на день. Новачка зауважила спалах здивування в очах воєводи, коли той побачив, як вона виходила із Сойкоперового кубла.

— З тобою все гаразд? — поспитався Ожинокіготь.

— Просто трохи болить живіт, — збрехала Голуболапка, намагаючись не ворушити вухами. —Тепер уже краще.

Ожинокіготь кивнув.

— У такому разі можеш приєднатися до патруля зі мною та Левожаром.

— Хтось назвав моє ім’я? — Левожар, позіхаючи, вийшов із кубла вояків.

— Ти приєднуєшся до світанкового патруля, — сказав йому Ожинокіготь.

Очі золотавого вояка засяяли. Відтак він помітив Голуболапку й насупився, запитально подивившись на неї. Виразно відчував: щось відбувалося. Новачка швидко кивнула головою.

З ясел долинув шерех, і звідти викотилися кошенята Маколеди. Їхня мати йшла слідом. Черепахова королева втомлено хитала головою.

— Чому кошенята прокидаються так рано?

Вона своїм хвостом скерувала вбік Вишеньку та Кротика, які заходилися підстрибувати до вояків, що зібралися біля скель.

— Тримайтеся подалі, — попередила вона.

— Але я хочу почути, що каже Ожинокіготь, —ображено нявкнула Вишенька.

— Ми їм не заважатимемо, — пообіцяв Кротик.

Голуболапка байдуже дивилася на кошенят. Знання про смерть Леопардозірки кипіло, вибухало в ній, а тим часом побратими, які оточили новачку, нічого не знали — окрім того, що їм треба йти в патруль. Вона раптом відчула, ніби опинилася в пастці: немов стояла сама за водоспадом, відокремлена від побратимів блискотливим потоком, і його гуркіт заглушав її голос.

До неї підскочила Плющолапка.

— Ще так рано! — поскаржилася сестра. Але її очі блищали від хвилювання. — Хіба ліс не чудово пахне? — Вона глибоко вдихнула й облизала губи. — Я відчуваю в повітрі смак здобичі.

Ожинокіготь кивнув до сріблясто-білої новачки.

— Мабуть, тобі з Попелюшкосердою варто приєднатися до нашого прикордонного патруля.

— Варто, будь ласка! — Плющолапка глянула на сестру. — Закладаюся, що сьогодні перша спіймаю здобич, — з викликом нявкнула вона.

Попелюшкосерда пройшла повз них, махаючи хвостом.

— Ми не полюватимемо, поки не переконаємося, чи кордони безпечні, — нагадала вона своїй новачці.

— Так, але після цього… — І Плющолапка вирушила за сірою смугастою кішкою.

Голуболапка пішла назирцем, наздогнавши біля тернового тунелю Левожара. Ожинокіготь, Попелюшкосерда та Плющолапка вже виходили з табору.

«Чи варто розповісти Левожарові про Леопардозірку?» — міркувала вона.

— Хутчій, Голуболапко! — покликала її сестра.

«Ні, скажу йому пізніше», — вирішила кішка.

Вона проскочила повз свого виховника й пірнула слідом за сестрою в підлісок, де досі крапало після дощу. Ліс після злив став м’яким і буйним, а земля — пружною і запашною. Сонце починало гріти ліс так, аж крізь гілля проступала пара.

Щойно опале листя всіяло землю. Деякі листочки були ще зелені, але зморщені через нещодавну посуху — то проливні дощі позбивали їх із гілок. Голуболапка набрала листя в лапу й поквапилася за Плющолапкою. Голосно муркочучи, вона кинула його на спину сестри.

— Гей!

Плющолапка обтрусила листя зі шкури й кинула на Голуболапку такий самий оберемок. Потім змахнула хвостом і побігла.

Голуболапка кинулася була за сестрою, аж тут Плющолапка стрибнула на повалене дерево, розкидаючи кігтями дрібні шматки кори, і ті позастрягали у вусах Голуболапки. Підстрибнувши до Плющолапки, сестра штовхнула її так, що та втратила рівновагу. Голуболапка весело верещала, спостерігаючи, як Плющолапка захиталася, а потім різко звалилася на той бік.

Плющолапка з писком упала в густу купу папороті й зникла в листі.

— Плющолапко? — Голуболапка понюхала папороть, її хвіст напружився, бо листя не ворушилося. — З тобою все гаразд?

Аж тут папороть здригнулася й вибухнула —звідти вискочила Плющолапка й перевернула Голуболапку горічерева. Плющолапка переможно притиснула сестру до землі.

— Навіть Вишенька не попалась би на такий трюк! — промуркотіла вона.

Голуболапка штовхнула Плющолапку задніми лапами, легко відкинувши її назад. Вона усвідомила, як посильнішала після довгої подорожі до бобрів. Плющолапка схопилася на лапи та швидко зіскочила з дороги, коли Голуболапка кинулася на неї.

— Ха! Промазала! — зухвало крикнула Плющолапка й почала спускатися схилом, що вів до озера.

Голуболапка помчала за сестрою, стрибаючи вниз — туди, де дерева дедалі рідшали. Мало не врізалася просто в Плющолапку, яка раптом різко зупинилася.

— Овва! — сріблясто-біла новачка з роззявленим ротом дивилася на озеро.

Величезне висохле дно водойми, яке було всіяне неглибокими каламутними плесами, де юрбилася риба, зникло.

Сяйлива срібляста вода повернулася на місце та грала брижами, виблискуючи на світанковому сонці. Озеро було широке й повноводне, блищало посеред навислих дерев і кущів, ліниво плескаючись об береги. Воно хвилювалося й кружляло, і язик Голуболапки купався в його смаку, свіжому й насиченому життям, наче вологий ліс.

— Доганяй!

Плющолапка вже побігла.

Голуболапка кинулася навздогін, її лапи ковзали на вогкій траві так, що вона майже скотилася на вузький піщаний берег. Зацокали камінчики, коли новачка спинилася аж біля води, а тоді знов гайнула за Плющолапкою.

— Я ніколи не бачила стільки води!

Плющолапка підставила свої кігті під хвилі.

Голуболапка завмерла, пригадавши, як із бобрової греблі вирвався потоп, що валив дерева, виривав із корінням кущі, бурею крутився навколо неї і відносив її назад до лісу. Тоді вода була жахливою, немовби то пінистий звір ревів від люті через те, що його так довго тримали за греблею. Тепер вода в озері стояла мирно, немов пухкий сріблястий кіт згорнувся під блакитним небом.

— Звідки взялася вся вода? — наполегливо питала Плющолапка. — З неба? Зі струмка?

Голуболапка похитала головою, прислухаючись. Вона чула, як струмки хлюпочуть і перекидаються навколо озера, освіженого нещодавніми дощами.

— Струмки повернулися, — відповіла вона Плющолапці. — Не тільки наш, але й усі — завдяки зливам.

— Добре, — кивнула Плющолапка. — Я сподіваюся, що озеро більше ніколи не зникне. — І вона нахилила голову, щоб насолодитися блискучою водою, а потім відскочила, бо їй у морду хлюпнула крихітна хвиля.

З-за їхніх спин пролунав сердитий крик. Голуболапка обернулася й побачила, як назустріч мчить Ожинокіготь, від нього не відставали Попелюшкосерда й Левожар.

— Це патруль, а не прогулянка для кошенят! —вилаяв їх воєвода. — Галас, який ви здіймаєте, розполохає всю здобич навкруги. Ох, не заздрю я мисливському патрулеві!

Голуболапка понурила голову й пішла за Плющолапкою, яка вже вийшла на берег і зупинилася перед Ожинокігтем.

— Вибач.

Її вуха горіли від сорому.

— Я знаю, як це бентежно — побачити, що повернулося озеро, — нявкнув Левожар із відтінком спочуття в голосі. — Утім ви можете погратися пізніше.

Погляд Ожинокігтя залишався суворим.

— Ти знову помітив територію саме тут? — Він махнув хвостом у бік запахової лінії, що тягнулася на три довжини хвоста від краю води. — Тепер, коли озеро знову повне, нам слід відновити старі мітки.

— Зараз я й розпочну! — Плющолапка побігла ставити мітки. — Ой!

Вона зупинилася й підвела лапу — вуха в неї насторожилися, а очі округлилися від болю.

— Що таке?

Попелюшкосерда поспішила до новачки й оглянула її лапу.

Плющолапка здригнулася й спробувала вирватися.

— Стій, — наказала Попелюшкосерда.

Міцніше схопивши новачку за лапу, вона понюхала подушечку й зубами заходилася витягати шпичку.

— Ой-ой-ой! — заголосила Плющолапка, досі намагаючись викрутитися.

— Почекай! — крізь зуби скомандувала Попелюшкосерда. — Я майже дістала.

Міцно стиснувши лапу Плющолапки, вона востаннє смикнула й вирвала закривавлену шпичку.

— О кошенята Зоряного Клану, як же це боляче!

Плющолапка, лаючись, стрибала колом, а потім узялася вилизувати подушечку.

Побіля неї крутилася Голуболапка.

— З тобою все гаразд?

Шкіра на подушечці Плющолапки поступово розгладжувалася. Кішка потрусила лапою, потім оглянула маленький поріз, з якого просочувалася крихітна краплинка крові.

— Так краще, — зітхнула вона.

Ожинокіготь понюхав шпичку, що її Попелюшкосерда виплюнула на землю, потім обвів поглядом гладку траву на верхівці берега. В його очах потемніло, коли він помітив дві половинки зламаної палиці, залишені у високій траві.

— Щепка, мабуть, відломилася від цієї палиці.

Голуболапка одразу впізнала ту палицю.

— Я наступила на неї, коли ми були тут востаннє.

Вона витягла одну половину й поклала в лапи Ожинокігтеві, по тому витягнула й другу.

Левожар витріщився на уламки широко розплющеними здивованими очима. Роззявив був рота, ніби збирався щось сказати, але Ожинокіготь заговорив першим.

— Киньте їх в озеро, — наказав воєвода Громового Клану. — Я не хочу, щоб інші коти постраждали.

Голуболапка підняла одну половину й потягла на високу частину берега, де вода плескалася об піщану кручу. Вона кинула палицю якомога далі, насолоджуючись бризками, коли та вдарилася об поверхню, і відразу повернулася за другим цурпалком. Але Плющолапка вже штовхала його через край, кидаючи глибоко у воду.

Коли друга частина палиці вдарилася об хвилі, Голуболапка раптом почула жахливий крик. То було болісне котяче ревіння, що відлунювало поміж деревами. Вона завмерла, прислухаючись. Невже ще котрийсь із котів наступив на щепку? Озирнулася на побратимів, але ті спокійно спостерігали за двома цурпалками, які відпливали від берега. Ніхто з них не видав жодного звука.

Голуболапка спохмурніла. Вона відпустила почуття далі, нашорошивши вуха, прислухаючись і намагаючись збагнути, що то за кіт отак болісно завив. Вологий вітерець доніс до неї запах, приправлений луною болю.

«Це Сойкопер!» — зрозуміла кішка.

Вона чула, як його шорсткий язик шкрябав хутро на боці. Його рухи були нестримними, ніби він намагався якнайхутчіше знайти причину свого болю.

Від страху Голуболапкова шкура затремтіла. Коли Сойкопер видав жахливий зойк, скидалося на те, наче хтось устромив йому пазурі в самісіньке серце. По тому до неї підійшов Левожар. Напружившись, він дивився на шматки палиці, які пливли до середини озера. Тривога затьмарила його погляд, і Голуболапка знічев’я здригнулася.

Розділ 2

— Ой!

Сойкопер похитнувся вбік, коли біль, гострий, мов яструбиний кіготь, пронизав його тіло. Він люто лизнув шкуру, передчуваючи присмак крові. Але шкура була неушкодженою.

Збентежений, він покуштував повітря, понюхав трави, розкладені перед ним на підлозі печери медикотів. Різко простягнувши лапу вперед, помацав простір — до колючої ожини було далеко.

«Нічого».

Тоді що його вразило?

Мабуть, йому здалося. Можливо, то Зореклан оплакував Леопардозірку, і горе від її смерті пронизало повітря. Можливо, то церемонія назовництва Мрячконіжки якось зачепила його: шок від нових життів перенісся з її свідомості в його. Медикіт насупився. Зміна провідника Клану була важливою подією. Либонь, вона неминуче мала якось на ньому позначитися.

Він іще раз пошарпав лапою уздовж низки трав, і біль у його боці ослабнув до тупого ниття. Листя гарно сохнуло під вітерцем, який проникав крізь ожиновий пліт біля входу в кубло, і в улоговину падало вдосталь сонячного світла, щоб зігріти повітря. Нічого не залишалося, як чекати. Заразом кіт мав час навідати Маколеду та її кошенят.

Перестрибнувши через листя, Сойкопер проштовхнувся крізь вхід. Коли виходив із кубла, ожина приємно погладила його спину.

Вогнезір дрімав на Високому Камені, спершись підборіддям на край зубчастої скелі. Його дихання вихоплювалося парою в прохолодне ранкове повітря. Біля нього лежала Піскошторма. Їхні боки плавно підіймалися й опускалися, і Сойкопер чув, як шелестить їхнє хутро. Вони, мабуть, знову були на нічному полюванні. Сойкопер знав, що провідник Громового Клану та його подруга іноді вислизали з табору й бігали лісом, поки побратими сплять. Образи їхнього полювання наповнили сни Вогнезора, і Сойкопер щиро порадів, коли відчув, як провідник Громового Клану вві сні тішився свободою, лісом, присутністю своєї подруги й тим, що турботи Клану лишилися за терновим живоплотом.

Сойкопер відвернувся: йому завжди було незручно заходити в думки котів, дарма що спокуса завжди велика.

— Ну ж бо, Цвітолапко! — кликав новачку Сіросмуг. — Ти мусиш допомагати, а не гратися.

Цвітолапка завмерла, змахнувши хвостом, а з несвіжого затхлого оберемка, який вона стискала між лапами, посипалося листя.

— Ха!

Тернолапка відскочила з дороги. Сойкопер відчув, як її подушечки торкнулися землі, та уявив сцену: Цвітолапка збиралася обрушити дощ із листя на свою сестру, але її на цьому злочині спіймав Сіросмуг.

— Вибач.

Цвітолапка хвостом підштовхнула своє листя до Сіросмуга, і сірий вояк знову зосередився на завданні. Сойкопер чув, як його шерсть чіпляється за колючки.

— Тут більше дірок, ніж у кролятнику, — нервував Сіросмуг. — Я хочу їх всі позатикати листям, перш ніж стане здійматися холодний вітер.

Бубконіс утепляв ожиновий пліт на іншому боці ясел.

— Тут так само погано, — повідомив він.

Кремовий кіт лапами заходився трамбувати листя між гілками, здіймаючи хрускотіння. Зрештою, саме його кошенята тепер жили в яслах разом із його подругою Маколедою.

Сойкопер так пильно зосередився на роботі двох вояків, які працювали біля ясел, що аж підскочив від несподіванки, коли йому просто під лапи скотилася пухнаста кулька.

— Вибач, Сойкопере! — Вишенька помчала до матері, яка грілася біля ясел на піщаному ґрунті.

— Дивись, куди мчиш, — докоряла їй Маколеда.

— Сойкопере! — пронявкав Кротик. Маленьке кошеня потупало до нього. — Дивися, як я можу!

Медикіт відчув, як Маколеда напружилася від нетактовності кошеняти, але махнув хвостом, щоб дати їй зрозуміти, що не образився. Йому подобалося, що кошенята не зацитькували себе щоразу, коли могли нагадати йому про сліпоту.

— Покажи мені, — сказав Кротикові Сойкопер.

Він почув шарпання лап і раптове «Уф!», а потім — веселе Вишеньчине муркотіння.

— Це був найгірший наскок, який я коли-небудь бачила, — пискнула Вишенька.

— Тоді виконай кращий! — із викликом вигукнув Кротик.

Сойкопер почув, як коротенький хвіст Вишеньки торкнувся землі, коли вона присіла, готуючись до стрибка. А тільки-но стрибнула вперед — палий лист раптом торкнувся її шкури. Від несподіванки кошеня похитнулося, і лапи незграбно проковзнули.

Кротик весело зойкнув:

— Гарне приземлення!

— Цить! — загарчала Вишенька.

— Ти злякалася листка!

— Я не злякалася!

— Злякалася!

— Кротику! — суворо нявкнула Маколеда. —Вишенька — твоя сестра. Ти повинен її заохочувати, а не дражнити! Справжні вояки допомагають побратимам.

Кротик зніяковіло шарпав лапами об землю й нарешті пробурмотів:

— Гаразд.

Вхід у ясла затремтів, і звідти вислизнула Папоротехмарка. У неї не було власних кошенят, утім вона воліла залишатися в яслах разом із Маргариткою і допомагати королевам, що приходили, народжували кошенят і знову йшли звідти. Дві кішки допомогли виховати стількох кошенят, що тепер новаки ходили до ясел за порадою частіше, аніж до кубла старійшин. Особливо відколи під кущ жимолості переселився Мурко. Щойно старий самітник розпочинав одну зі своїх історій — минав день, перш ніж молодий кіт міг зрозуміти бодай два слова.

— Як ти почуваєшся? — спитав Сойкопер Маколеду. Він відчув утому королеви, і в ньому прокинулося співчуття. — Твоїм кошенятам ведеться добре.

Він почув, як Кротик знову погнався за Вишенькою.

— Обережно! — попередив Сіросмуг, який захитався на задніх лапах, коли кошенята промчали повз нього.

Маколеда замуркотіла. Сойкопер стримував бажання запитати, як саме виходить, що такі непосидючі, заїдливі, постійно голодні кошенята змушують королев ставитися з терпінням і до власного виснаження, і до нескінченних вимог та сварок, які спалахували між малими кожного удару серця.

— Ти вдосталь їси та п’єш? — про всяк випадок запитав медикіт.

— Зі мною все гаразд, — запевнила Маколеда.

Він чув запах змоченого водою моху, що лежав біля Маколеди. Від нього долинав Бубконосів запах. Її друг, очевидно, подбав про те, щоб у неї було все необхідне. І, зважаючи на ауру вдоволення, що кружляла навколо черепахової королеви, зникли всі її страхи стосовно того, що Бубконіс досі сумував за її сестрою Медозелою.

Пам’ять про Медозелу, яку вбила гадюка, досі була сильною в Клані. Сойкопер відчував її, як тривкий запах. Але життя плинуло далі, і Бубконіс, здавалося, був щасливий із новою подругою. Направду Клан був задоволений, табір гудів від тихого нявкання. Про смерть Медозели поступово забували, як і про посуху, — ніби цього ніколи й не було.

Листоплеса та Вивіркострибка просмикнулися через вхід до табору, навколо них витав духмяний запах здобичі. Сойкопер форкнув, лють знову пробігла його тілом. Деякі вчинки ніколи не можна забути. Або пробачити. Як ту брехню і зраду, що його мати та тітка сплели навколо їхнього з Левожаром народження.

У його роті лишився неприємний присмак воронячого їдла. Якби вони не приховували правду, не змовлялися, наче лисиці, його сестра Падуболистка, можливо, ніколи не зникла б під зсувом у тунелях.

Гіркота здійнялася в горлі Сойкопера. Їм із братом та сестрою з дитинства вселяли брехню, а насправді ж то Воронокрил був їм батько, а не Ожинокіготь. І народила їх Листоплеса. А Вивіркострибка ніколи не була їхньою матір’ю.

Мати! Щодо Сойкопера, то нині він вважав, що в нього взагалі нема матері.

***

Ще сонце не стало в зеніті, як повернувся другий мисливський патруль. Карохвістка, яка дрімала під Високим Каменем, схопилася на лапи, коли Хмарохвіст, Ясносерда та Білокрила кинули на кагат свіжини свій улов. Шипокіготь жадібно замурчав від запаху ще теплої здобичі.

Але вчувався й інший запах, який, власне, і вивів Сойкопера з його кубла. У глибині душі він чекав на нього весь ранок, відколи Голуболапка розбудила новиною про Мрячконіжку.

— Річковий Клан! — тривожний вигук Папоротехмарки сколихнув увесь табір, і Вогнезір помчав униз із Високого Каменя.

Через терновий бар’єр пройшла Мрячконіжка, за якою ступала Мільгокрила.

Сойкопер почув шурхіт хвоста Папоротехмарки, коли та штовхала Кротика та Вишеньку назад до матері. Вороже насупилися Шипокіготь і Порохошуб. Сіросмуг припинив утепляти живопліт біля ясел та став на чотири лапи — Сойкопер навіть на відстані чув його цікавість.

Вогнезір перетнув галявину, щоб привітати кішок Річкового Клану.

— Усе гаразд?

Мрячконіжка зупинилася.

— Леопардозірка мертва.

На Сойкопера наплинув потік спогадів, що крутилися в голові Вогнезора: лісова пожежа, урятоване з річки кошеня, гори, вкриті снігом і пропахлі небезпекою, сміливість і впертість, що спалахують у бурштиновому погляді Леопардозірки. У Сойкопера перехопило дух, коли горе провідника Громового Клану пронизало його власне серце.

Мільгокрила зітхнула.

— Ми щойно повернулися з Місячного Ставу, — повідомила вона. — Мрячкозірка здобула дев’ять життів.

Вогнезір так низько опустив голову, аж вуса торкнулися землі.

— Мрячкозірко! — привітав він нову провідницю Річкового Клану.

— Мрячкозірко! — шанобливо повторив ім’я Сіросмуг.

— Мрячкозірко, Мрячкозірко… — нове ім’я провідниці Річкового Клану пронеслося серед котів.

Ворожий настрій вивітрився, немов ранкова роса.

Вогнезір і сіра кішка привіталися носами.

— Як там Річковий Клан? — запитав провідник.

— Зеленлист був суворим, — зізналася Мрячкозірка. — Ми надто залежні від озера, нам без нього важко вижити.

Сліпий Довгохвіст рішуче висунувся з кубла старійшин, його вуса смикалися від цікавості. Мишошубка поклала йому на плечі свого хвоста, спрямовуючи кота вперед.

А Мрячкозірка вела далі:

— Ми втратили трьох старійшин через спрагу й голод.

Мишошубка напружилася:

— Кого?

— Чорнокігтя, Повхозуба й Світоквітку.

Сойкопер почув, як шкура Мишошубки торкнулася Довгохвоста — стара кішка притиснулася ближче до друга.

Вогнезір сів поруч із Мрячкозіркою і запропонував:

— Візьміть із собою зміцнювальних трав.

— Дякую, якщо ви нам дасте, ми візьмемо.

Сойкоперові було цікаво, чи прийняла б допомогу так легко Леопардозірка.

— Мільгокрило, — звернувся Вогнезір до медикішки Річкового Клану. — Ходи із Сойкопером. Він дасть тобі трави.

Сойкопер покликав Мільгокрилу хвостом. Він радів нагоді побути з нею наодинці, бо йому було цікаво, як вона впоралася з церемонією назовництва Мрячкозірки, коли сама не вірила в Зоряний Клан. Він відсторонив ожину біля входу до кубла, не втримавшись і прочитавши думки Мільгокрилої, коли та проходила повз нього. Утім у медикішки так боліли лапи, що ні про що інше вона й не думала.

— Відпочинь там, — кивнув Сойкопер. Він проскочив до сховища з цілющими травами й зібрав у пучок кілька щойно висушених листків. Відтак узяв стосик у щелепи й обережно переклав його на лапи кішці. — Я можу зробити тобі якусь примочку, аби заспокоїти подушечки, — запропонував він.

— Ні, дякую. — Мільгокрила, поморщившись, переступила з лапи на лапу. — Уже не дуже довго залишилося йти.

— Але берег кам’янистий.

— Я полікую лапи, коли прийду додому, — наполягала Мільгокрила. — Я вже й так позбавила тебе достатньої кількості запасів.

— Ми можемо їх поновити.

«Але це треба робити просто зараз», — додав він подумки. Через минулу посуху в лісі було дуже мало зеленого листя. Голі кущі стирчали, немов лисиця в засідці.

— Овечий хвіст², здається, жорсткіший, ніж будь-коли, — зауважила Мільгокрила. — Чи не пробував ти подрібнити макові зернятка й поєднати їх в одній примочці з нагідками та живокостом?

Сойкопер здивовано глянув на неї. Чому він сам ніколи про це не думав? Мак одразу стишав біль, а живокіст і нагідки знімали запалення.

— Чудова ідея!

— Колись це допомогло хворому плечу Повхозуба.

— Дякую. — Він розклав перед нею трави. —Ось тут пижмо, водяна м’ята й маруна.

Думками Сойкопер аж вирував від цікавості. Що вона відчувала, спостерігаючи за тим, як Мрячкозірка отримувала свої дев’ять життів? Чи нарешті повірила в Зоряний Клан тепер, коли побачила це на власні очі?

Коли Мільгокрила збирала трави назад у стос, який могла затиснути в щелепах, Сойкопер махнув хвостом і немовби мимохідь запитав:

— То як минула церемонія назовництва Мрячкозірки?

— Добре, — рівно нявкнула Мільгокрила. —Вона буде чудовою провідницею. Чи не маєш ти травинки, щоб я зв’язала цей оберемок?

Медикішка Річкового Клану не зізнавалася в тому, що його цікавило.

Сойкопер підійшов до входу в печеру й зірвав довге стебло трави, що стирчало з-під кам’яної стіни. Відносячи його Мільгокрилій, він глибоко вдихнув і заходився читати її останні спогади.

Бліде сонячне світло омивало Місячний Став, у якому відбивалося чисте світанкове небо. Сойкопер здригнувся від яскравих світлих образів, що мерехтіли у свідомості Мільгокрилої. Він звик бачити Місячний Став укритим нічними тінями. Що ж, Мрячкозірка, мабуть, дуже поспішала отримати свої дев’ять життів.

Мільгокрила спостерігала за Мрячкозіркою. Сойкопер відчув горе та занепокоєння Клану, який вони залишили. Воєвода Річкового Клану присіла біля Ставу, підібгавши під себе лапи й опустивши у воду кінчик носа.

Сойкопер кивнув головою. Відчуття розлуки Мільгокрилої з товаришкою було дивним. Її зв’язок із посестрою був таким самим сильним, як ті зв’язки, що їх Сойкопер відчував у себе, утім вона спостерігала за церемонією як стороння кішка.

Мрячкозірка раптом здригнулася уві сні з криком болю. Мільгокрила підскочила, її пронизала тривога. «Невже це боляче?» — відлунила в її голові приголомшена думка.

Коли Мрячкозірка знову впала, Мільгокрила боролася з бажанням підповзти вперед і перевірити, чи все гаразд із воєводою Річкового Клану.

Невже щось реально погане могло статися з її посестрою?

«Ні», — Мільгокрила відкинула цю думку.

«Так!» — мало не викрикнув Сойкопер. Він так хотів, що вона повірила. Як вона могла не вірити? Вона була така вперта. І все ж таки Сойкопера вражала її стійкість.

«Вони мене ніколи не відвідували, тож як вони можуть існувати насправді?» — ця думка блискавкою спалахнула в її голові.

Мрячкозірка заворушилася, і Мільгокрила підійшла до неї.

— З тобою все гаразд?

— Тебе там не було!

Мільгокрила заклякла, потім її огорнув спокій. Здавалося, розкриття її таємниці дало кішці полегшення.

— Ні, — похитала вона головою, зустрівши погляд своєї провідниці без почуття провини чи хвилювання. — Ти завжди відвідуватимеш Зоряний Клан сама. Вони не існують для мене так, як існують для тебе.

— Ти… ти не віриш у Зоряний Клан? — шкура Мрячкозірки затремтіла від шоку. — Але ти так довго була нашою медикішкою! І ніколи не гуляла із Зоряним Кланом уві сні?

Мільгокрила відчувала під своїми подушечками камінь — прохолодний, вивітрюваний протягом незліченних повней.

— Ти маєш свої переконання. Я маю свої. Коти, яких ти бачиш уві сні, спрямовують тебе й захищають у спосіб, без якого я завжди обходилася. Я гарна медикішка, і цього було завжди досить, щоб вірно служити своєму Кланові.

Мрячкозірка ще якусь мить дивилася на свою медикішку, а потім шанобливо опустила голову.

Сойкопер кліпав очима, і коли він вислизнув із думок Мільгокрилої, темрява знову його поглинула.

Він відчував її погляд, наче вітерець, який ворушить його шкуру. Вона дивилася на нього зацікавлено: увесь час знала, що він ходив у її спогадах, заново переживаючи сцену біля Місячного Ставу.

— Ти знаєш, що я з ними не пов’язана, — нагадала вона Сойкоперові. Її хвіст торкався землі. — Від цього я не стаю не такою гарною медикішкою. — Вона зв’язала травину навколо пучка. — Ти повинен це зрозуміти.

Мільгокрила зібрала трави, які м’яко пахнули в її щелепах. Тоді повернулася й вийшла з кубла.

Сойкопер почув, як просвистіли гілки ожини, коли кішка пройшла крізь них, рішуче ступаючи хворими подушечками. Навіть без Зоряного Клану, який би керував і зміцнював її, Мільгокрила була грізною. Він інстинктивно схилив голову на знак пошани так само, як це зробила Мрячкозірка. Зрештою, Зоряний Клан здійснив мудрий вибір.

Розділ 3

Сойкопер підвів очі, коли зашурхотіла ожина біля входу в його кубло.

Голову просунув Левожар.

— Мрячкозірка й Мільгокрила пішли.

Сойкопер відчув хвилювання золотавого вояка.

— Що не так?

Левожар завагався.

— Ходімо в ліс, — запропонував Сойкопер.

У відповідь Левожар повернувся й попрямував до виходу з табору. Сойкопер дозволив думкам і почуттям побратимів на мить затопити його розум: шукав будь-які ознаки того, що може бути комусь потрібний. Але все було гаразд. Заспокоєний, кіт пішов із табору назирцем за братом.

Левожар уже біг між деревами до озера. Коли Сойкопер наздогнав його, то відчув, як запах води омив його язик.

— Я бачу, як Річковий Клан рибалить, — сказав йому Левожар.

Прохолодний вологий вітерець шугав між деревами, сиплючи листочки на їхні шкури. Озеро внизу хвилювалося й хлюпало.

— Ну, то що сталося? — знову спитав Сойкопер.

Не встиг Левожар відповісти, як далі вздовж берега затріщали кущі, і зі хмизу вилетіли Тернолапка із Джмільолапом, що тягнули товстого кролика.

Вони зупинилися, і Сойкопер відчув, як у шкурах новаків пульсує щастя. Кошенята Сіросмуга та Міллі швидко зростали. Під час гололисту вони мали стати вояками.

— Дивовижний вилов, — похвалив Левожар. —Де ви його знайшли?

— Він пасся біля струмка, — задихаючись, відказав Джмільолап.

— Це я зловила, — похвалилася Тернолапка.

— Тільки тому, що я загородив йому всі шляхи відходу, — з Джмільолапового горла виривалося муркотіння.

— Ти просто опинився в потрібному місці в потрібний час, — відповіла Тернолапка.

Сестра і брат взялись удавано битися, стрибаючи поміж струнких дерев — аж листя зашелестіло на лісовій підстилці. Сойкопер учував силу під їхніми шкурами. Думки новаків повнилися зеленими спалахами від біганини лісом, сумішшю запаху здобичі та опалого листя, а ще їхніх власних безстрашних гордощів. Раптова величезна втіха охопила його. Громовому Кланові пощастило мати таких котів.

— З них вийдуть чудові вояки, — прошепотів Левожар, вторячи Сойкоперовим міркуванням.

— Так, — погодився Сойкопер, пригадуючи довгі тривожні дні, коли він доглядав Тернолапку та Міллі через потужний напад зеленого кашлюка.

— Не варто залишати здобич без нагляду! — Левожар покликав двох молодих котів. — Якийсь вояк може її присвоїти.

Новаки, задихаючись, пішли до кролика.

— Лапи геть! — добродушно попередив Джмільолап.

— Гей! — Між деревами пролунало дратівливе нявкання Цвітолапки, і черепахово-біла кішка вискочила з-за заростей. — Я гадала, ви мене почекаєте! Тепер усі подумають, що ви зловили кролика без мене.

— Ми чекали вічність, — пояснив Джмільолап. — Думали вже, що ти повернулася до табору без нас.

Цвітолапка сіла.

— І чого б я так учинила?

— То може ти ще трохи посидиш і помрієш про Жабокрока? — піддражнила її Тернолапка.

— Я не мрію про Жабокрока! — огризнулася Цвітолапка. — Чому ти така зла?

— А чому ти така сварлива? — у тон їй поспитався Джмільолап, утім не став чекати на відповідь. — Треба дотягнути цього кролика в табір, — сказав він. — Мишовус чекає мене на тренування.

Новак потягнув кролика між деревами. Тернолапка, ковзаючи лапами по листю, поспішила за ним і вхопилася за свіжину з другого боку.

Цвітолапка тупотіла за ними, жаліючись:

— Ви мене знову покидаєте!

Левожар однією лапою ворушив листя.

— Ми теж так само багато сварилися?

Сойкопера неначе вкололо горем, адже він пригадав ігри, у які вони бавилися з Падуболисткою — спершу кошенятами, а потім новаками.

— Здається, так само, — відповів медикіт.

Вітерець ворушив його хутро. Він чекав на слова, які крутилися на кінчику Левожарового язика, і відчував нерішучість у братовому диханні.

Нарешті золотавий вояк заговорив:

— Плющолапка сьогодні вранці наступила на зламану палицю.

Сойкопер на те кивнув.

— Авжеж, знаю, я намастив їй рану.

Він раптом збагнув, що брат скаже далі. Плющолапка не сказала, що поранилася палицею, інакше він міг би раніше вгадати те, що зараз хотів сказати йому Левожар.

— То була твоя палиця, чи не так?

Сойкопер відчув, як гострий від занепокоєння Левожарів погляд прошив його шкуру.

— Ти зламав її? — тихо запитав Левожар.

— Так, я.

У животі Сойкопера наростала провина. Він мав стільки запитань щодо пророцтва — він запитував і запитував, — але Скеля не хотів йому відповідати. І коли Прадавній кіт проігнорував його благання, Сойкоперове розчарування було таким потужним, що він розлютився й зламав палицю. З тремтінням згадав тріск деревини. Подряпини були знищені назавжди, усі зв’язки з котами минулого зникли. Спогад мало не задушив його.

— Чому? — розгублено спитав Левожар.

Здавалося, на шкірі в Сойкопера заповзали невидимі блохи. Він знищив щось святе, те, чого не до кінця розумів. «Чому?» Усім серцем він прагнув би не ламати палиці.

— Я… я…

Як можна таке пояснити?

— Ніколи не розумів, чому ця палиця така важлива для тебе. — Голос Левожара став далеким, він знову дивився на озеро. — Але я знаю, що ти брав її, коли хвилювався або про щось турбувався. — Брат нахилився ближче, торкаючись Сойкопера своїм хутром. — То був знак Зоряного Клану?

«Якби все було так просто», — подумав Сойкопер.

— Були часи й до Зоряного Клану, — наважився мовити він.

Левожарова шерсть іскрилася здивуванням.

— До?

— Палиця потрапила сюди саме звідтоді.

«Чи годний зрозуміти мене Левожар?» — подумав Сойкопер.

Утім провадив далі:

— Коти, котрі жили тут, стали гострокігтями й знайшли шлях у тунелях…

Левожар зупинив брата на напівслові.

— Гострокігті?

— Це нібито вояки.

— Вони були Кланом?

Сойкопер насупився.

— Ні, тоді ще не було саме Кланів.

— Але в них були вояки?

Левожар походжав навколо Сойкопера.

— Гострокігті, — виправив Сойкопер.

— І який стосунок до них мала та палиця?

— На палиці були позначки. Вони означали те, які коти вийшли з тунелів живими, а які — ні.

Сойкопер вважав, що Левожар мав це зрозуміти. Коли під землею пішла повінь, Сойкопер, Левожар і Падуболистка — тоді ще новаки — саме гралися в тунелях. І вони всі потонули б, якби Опале Листя, один зі Прадавніх котів, не показав Сойкоперові вихід.

Левожар припинив походжати й здригнувся.

— Коти гинули, намагаючись стати вояками? — Сойкопер кивнув. — І ці коти були тут до нас?

— Так.

— Вони досі живуть тут?

— Ні, — відповів Сойкопер.

А про себе подумав: «Попри те, що я їх зустрічав». Але не збирався пояснювати, як він жив із цими Прадавніми котами, ділився з ними мишею, язиками, розмовляв із ними, подорожував у часі, дізнавався їхню історію, намагався допомогти їм знайти нову домівку.

— Гадаю, що деякі з них пішли жити в гори, —натомість сказав медикіт.

— Як Плем’я Стрімкої Води?

— Я думаю, що вони й стали Племенем Стрімкої Води.

Левожарів мозок запрацював так швидко, що Сойкопер змушений був заблокувати думки, які стриміли від брата.

— Звідки ти дізнався про значення палиці? —спитав нарешті Левожар.

— Спочатку я відчув це, а потім зустрів Скелю. — Він поспішив додати, перш ніж Левожар устигне його перервати: — Скеля жив у тунелях дуже давно. Його дух досі живе там, просто попід нашою територією.

Левожар зупинився, його лапи й думки раптом завмерли. Незрозуміло було, що в нього на гадці. «Чи він мені вірить?» — замислився Сойкопер.

Медикіт обережно досліджував братові роздуми. Він не любив порпатися в головах близьких йому котів. Таке здавалося несправедливим. Окрім того, було дещо, що він не хотів знати. Але саме зараз Сойкопер мав знати, про що думав Левожар. Адже в його брата були свої асоціації з тунелями під землею. Тож що він відчував, дізнавшись, що печери не такі порожні, як здавалося?

Левожар згадував Вересохвістку. У думках він стояв у печері, розділеній підземним потоком й освітленій цівкою сірого місячного сяйва. Дивлячись очима брата, Сойкопер глянув на виступ, де вперше побачив Скелю.

Скелі там не було. Але була юна Вересохвістка, яка, граючись, спостерігала за Левожаром блакитними очима, сповненими любові. «Я провідниця Темного Клану!» — поважно оголосила вона.

Сойкопер учув, як укол горя проштрикнув Левожара, а потім брат сердито відштовхнув те почування.

У Левожарових спогадах не було образу Скелі, але Сойкопер міг відчути присутність у печері Прадавнього кота. Лисий, потворний і сліпий, він тримався нерухомо, поки молоді коти гралися: не засуджуючи, майже не зацікавлений — просто чекав, наче наслідки були неминучі.

— Припини! — прошипів Левожар.

Мабуть, здогадався, що Сойкопер ходить у його спогадах.

Медикіт вернувся до сьогодення.

— Вибач.

— Ми з Вересохвісткою ніколи не бачили там інших котів, — сказав йому Левожар. — Там були лише ми.

— Бо вони давно пішли.

— Тоді навіщо тобі було тримати подряпаний патик? — спитав Левожар, нахиляючись ближче. — Навіщо було його ламати?

Сойкопер відвернувся, не в змозі описати гнів, який змусив його зламати палицю. Пророцтво так довго не виходило в нього з голови, і він мусив знати, що воно означало. Для чого вони здобули свою силу? Чому було обрано Трійку? Яке в них призначення? Скеля знав усі відповіді. Сойкопер відчував це в глибині серця. Але Скеля вирішив мовчати.

Сойкопер проковтнув розчарування, яке спонукало його зламати палицю. Тоді гнів не допоміг, не допоможе й тепер.

— То чому ти її зламав? — знову запитав Левожар.

Сойкопер підвівся й струсився.

— Ми повинні турбуватися про те, що відбувається нині, а не про те, що сталося в минулому. Якщо ми сильніші за зірки, то жодна кішка нам не допоможе. Ми повинні розібратися самі.

— Ну, наразі нам не дуже в цьому щастило.

Левожар пройшовся вперед, аж до крайки берега. Сойкопер вирушив за ним.

Вітер від озера так грубо тріпав його хутро на вухах, що він ледь розчув наступні слова Левожара:

— Чи не варто нам урешті вже щось вдіяти?

— І що саме? — підвищив голос Сойкопер.

— Піди та дізнайся що. Атож, спробуй дізнатися, що нам робити. — Левожарове нявкання стало голоснішим, бо той повернувся до брата мордою. — Замість того, щоб просто сидіти й чекати, поки щось станеться.

Сойкопер знизав плечима. Він не знав відповіді. Він був такий близький і з Зоряним Кланом, і з Прадавніми котами, що ділився з ними язиками, але однаково не наблизився до розуміння.

Левожар пирхнув і відвернувся.

— Я повертаюся до табору.

Сойкопер залишився на місці, вдихаючи запах озера. Образ палиці кружляв у його думках: медикіт уявляв, як два розбиті шматки чимраз далі відпливали один від одного на неспокійній поверхні озера, а потім зникали під хвилями, занурюючись дедалі глибше й зникаючи в темряві.

Розділ 4

— Ні-ні! — крикнув Левожар своїй новачці. —Якщо ти підіймешся по цьому боці стовбура, я побачу тебе й дізнаюся, що ти там!

Голуболапка сповзла по корі. Дуб блищав від дощу. Увесь ранок злива поливала ліс, а хмари висіли так низько, що, здавалося, чіплялися за верхівки дерев.

— Ти впевнений, що за такої погоди варто вчитися лазити по деревах? — спитала Попелюшкосерда.

Вона сиділа біля своєї новачки Плющолапки. Обидві кішки здавалися маленькими, їхня шерсть поприлипала до шкури.

— Це найліпша погода, — наполягав Левожар. — Якщо вони навчаться чіплятися за слизькі гілки, то по сухих лазитимуть геть вправно, мов білки.

Коти Громового Клану найкраще серед решти вміли лазити по деревах, тому що вони полювали на здобич саме посеред гущавини густолистих дерев. Нещодавно Вогнезір вирішив, що нерозумно не скористатися цією навичкою в бою. Відтепер уся бойова підготовка мала містити й вишкіл із лазіння по деревах і прийоми атаки з-поміж гілок.

— А тепер знову підіймайся, — наказав він Голуболапці. — Уяви, що я патруль Тіньового Клану.

У Плющолапки весело смикнулися вуса.

— Аж увесь?

— Зосередься! — гарикнув Левожар.

У нього не було настрою на дурниці. Він був голодний, мокрий і розчарований. Який стосунок мало тренування новаків до виконання пророцтва? «Зачекай», — сказав Сойкопер. Утім Левожар утомився чекати.

Попелюшкосерда кинула на Левожара спантеличений погляд.

— Я подряпаюся з ними на дерево й скажу, що їм робити, — запропонувала вона.

Левожар завагався. Йому не подобалася думка про те, що Попелюшкосерда лазитиме по деревах. Він добре пам’ятав нещасний випадок, через який вона мало не покалічилася, коли була новачкою.

Виховниця завела очі під лоба.

— Ми будемо обережні! — Із цими словами вона спрямувала Плющолапку до дубового стовбура й дивилася, як та підійшла до найнижчої гілки. По тому кивнула Голуболапці: — Тепер ти.

Голуболапка метнулася за стовбур. За кілька хвилин знову з’явилася на гілці над головою у виховниці.

— Цього разу мене не бачили! — вигукнула новачка.

Левожар підвів очі, здивований її швидкістю, відтак кивнув.

— Дуже добре.

За новачками дерлася Попелюшкосерда.

— Ось чудова гілка, з якої можна зістрибнути, — сказала вона та подивилася на Левожара. — Якщо ви приземлитеся йому просто на плечі, він пом’якшить падіння. А ефект несподіванки дасть вам удосталь часу, аби застосувати кілька гарних прийомів, перш ніж він збагне, що сталося.

— Можна мені вже спробувати? — нетерпляче нявкнула Плющолапка.

— Сумніваюся, що він зараз дуже здивується, — зазначила Голуболапка. — Він-бо дивиться просто на нас.

— Спробуймо перелізти на наступну гілку, —сказала Попелюшкосерда.

— А я поки поблукаю, — запропонував Левожар.

— Зосередьтеся на тому, куди ставите лапи, —попередила новачок Попелюшкосерда. Листя шелестіло над Левожаровою головою. — Кора слизька. Тримайтеся кігтями. Обережно!

Запізно. Плющолапка з несподіваним зойком зісковзнула з гілки й упала просто на Левожара.

Той похитнувся, сподіваючись, що його широкі плечі пом’якшили кішці падіння.

— З тобою все гаразд?

Вона злізла з нього й підвелася на лапи.

— Вибач!

Вираз шоку на обличчі Плющолапки викликав у кота добре муркотіння, а його розчарування відразу зникло.

— То ж я мав бути здивований, а не ти! — піддражнив Левожар.

Збентежено здригнувшись, Плющолапка знову подерлася на дерево.

— Будь обачною, Голуболапко! — попередила Попелюшкосерда. — Гілка занадто вузька. Вона не витримає твоєї ваги!

Високо над Левожаром тріснуло дерево.

Зі щемом у серці він підвів очі.

— Голуболапко!

Сіра новачка стискала тонку зламану гілку на середині дерева.

— Я не можу втриматися! — голосила вона.

Лапи ковзали на вузькій деревині.

— Спробуй приземлитися на гілку внизу! —крикнула Попелюшкосерда, коли Голуболапка дісталася кінчика гілки й перекинулася на наступну.

Вона схопилася й скрикнула, бо знову впала.

— Випускай кігті! — гукнув Левожар.

— Таж випустила! — жалібно нявкала Голуболапка, зісковзуючи з гілки на гілку, як камінчик, що підстрибує, котячись зі схилу. — Не можу вхопитися за жодну гілку!

Левожар розслабився. Гілки сповільнювали падіння Голуболапки, аж поки вона не зірвалася з нижньої, незграбно приземлившись, немов товстий голуб. Вона встала й розпушила хутро.

Виховник похитав головою.

— Коли Сойкопер сказав мені, що сьогодні буде дощ, він не попередив, що то буде дощ із кішок!

Голуболапка пожвавішала, побачивши вогник веселощів у його очах.

— Цього разу я зможу краще, — пообіцяла вона, кидаючись назад до стовбура, аби ще раз залізти на дерево.

Левожар поплентався крізь гущавину. Він чув, як над головою шелестить листя, коли Попелюшкосерда переводила новачок з однієї гілки на іншу.

Чекаючи їхнього «раптового» нападу, він вирішив пополювати. З початком падолисту будь-яка додаткова здобич у таборі стане в пригоді. Він понюхав повітря серед мокрого від дощу коріння дуба. Свіжий білячий послід змусив його зморщити носа. Кіт мовчки лазив широким стовбуром, змією пересуваючись по корінню, що звивалося із землі. Між корінням учувався запах здобичі, який линув далі лісовою підстилкою — на кілька хвостів уздовж висохлого річища струмка.

Левожар завмер.

Попід мокрим дубовим гіллям ховалася товста сіра білка. Сиділа спиною до нього й була так зосереджена на тому, аби надкусити горіх, що навіть не зупинилася, щоб покуштувати повітря. Левожар прибрав мисливської пози.

Кіт м’яко ковзав по укритій листям землі й намагався, щоб його вуса й хвіст не тремтіли. Підкрався ближче. Завдальшки у хвіст зупинився, відштовхнувся задніми кінцівками й кинувся. Білка якусь мить борсалася в його лапах, аж поки він шпарким вправним укусом не зламав їй хребет. Задоволений, Левожар сів, а свіжина звисала з його щелеп.

Над ним пролунав свист. Він як сидів із повним ротом білчиного хутра, так і підвів голову, намагаючись щось зрозуміти. Аж тут одна за одною на його плечі впали дві постаті. Лапи в кота підітнулися, і він виплюнув білку.

— Ми зробили це! — пролунало біля його вуха переможне Голуболапчине нявкання.

Левожар струснув одну новачку, а другій, Плющолапці, дозволив самій сповзти з його спини. Йому дзвеніло у вухах.

— Оглушити ворога, — нявкав виховник. — Чудова стратегія!

Попелюшкосерда спускалася зі стовбура з вдоволеним виглядом.

— Ти й гадки не мав, що ми там, еге ж? — Вона глянула на білку, яка лежала біля його лап. — Гарний вилов, до речі.

— Чи можемо ми спробувати ще раз? — благала Плющолапка.

— Чом би й ні? — Попелюшкосерда махнула хвостом назад, до стовбура. — Лізь.

Плющолапка кинулася до дерева, утім Голуболапка завмерла і, нашорошивши вуха, дивилася вперед.

«Вона щось відчула!» — здогадався Левожар. Виховник бачив, як в очах учениці темніє тривога.

— Лізьте ви з Плющолапкою, — швидко сказав він Попелюшкосердій. — Я згадав, що хотів показати Голуболапці одну техніку полювання.

— А чи можна й мені цього навчитися? — занявкала Плющолапка.

— По одній буде легше, — збрехав Левожар. — Я покажу тобі іншим разом.

Плющолапка знизала плечима.

— Гаразд. — І поскакала стовбуром угору, зникаючи серед гілля разом із Попелюшкосердою.

Поманивши Голуболапку хвостом, Левожар відвів її від дуба.

— Що ти почула? — запитав виховник, тільки-но переконався, що ніхто їх не почує.

— Собак!

Хутро підійнялося сторч на Левожаровій спині.

— Тут, у лісі?

Голуболапка похитала головою.

— На території Вітряного Клану.

— Та то пусте. Там завжди Двоножі собаки ганяють овець, — пояснив Левожар.

Проте Голуболапчині очі однаково були круглі.

— Вони женуться не за вівцями, вони женуться за котами, — сказала кішка і стривожено поглянула на Левожара. — Ми повинні їм допомогти.

— Ні, — твердо відповів Левожар. — Коти Вітряного Клану звикли до цього. Не забувай, вони можуть випередити кроликів, якщо захочуть. З ними все буде добре.

— Але ж там Шевловуса! — Голуболапка завмерла, її очі раптово зробилися шаленими. — Один із собак її наздогнав! Він її кусає!

Левожар напружився.

— Де її побратими?

Голуболапка спохмурніла.

— Вони з нею… — мовила спроквола, описуючи сцену, яку бачила. — Вони нападають на собаку.

Левожар полегшено зітхнув.

— Тоді Шевловуса буде в безпеці.

— Та звідки тобі знати? — прошипіла Голуболапка.

У Левожара стиснулося серце. Він завжди чекав, що станеться щось таке. Голуболапка трималася за дружбу, яку вони зав’язали в далекій дорозі. І Шевловуса подорожувала з ними до греблі бобрів. Але ж Голуболапка мусила розуміти, що тепер вони всі знову житимуть на своїх територіях.

— Ми вдома, — сказав їй виховник. — Ти маєш бути відданою лише своєму Кланові. Ти не можеш зараз бути так само близькою з Шевловусою чи іншими, як раніше.

Голуболапка витріщилася на нього.

— Чому не можу?

— Бо Вояцький правильник говорить нам, що ми не повинні заводити друзів за межами нашого Клану.

Її зеленуваті очі спалахнули.

— Як ти можеш бути таким холодним?

— Я не холодний! — наполягав Левожар. —Просто все змінилося.

— Я не змінилася, — відрізала Голуболапка. — Я та сама кішка, якою була під час подорожі. —Вона розпачливо місила землю передніми лапами. — Яка користь від того, що я знаю, що там далеко відбувається, якщо ніяк не можу цьому зарадити?

— Можливо, тобі варто придумати, як обмежити свої чуття територією Громового Клану, — запропонував кіт.

Голуболапка подивилася на нього так, ніби в Левожара виросла ще одна голова.

— Пророцтво ж більше важить, ніж Вояцький правильник, чи не так?

Виховник їй кивнув, побоюючись почути, куди вона веде.

— Тож мені дано здібності не лише для Громового Клану, чи не так?

— Ми коти Громового Клану, — нагадав він новачці. — Саме йому мусимо бути віддані.

Голуболапка зиркнула на нього.

— То чому я маю бути вірною — пророцтву чи Вояцькому правильнику? — Хутро розпушилося навколо її вух. — Вам із Сойкопером краще з’ясувати це якнайшвидше, перш ніж я вирішу сама.

Не чекаючи на відповідь, вона кинулася назад до дуба й швидко подерлася вгору стовбуром слідом за Попелюшкосердою і Плющолапкою.

Левожар із завмиранням серця дивився, як вона підіймалась. Він лише нещодавно став розуміти Сойкоперові здібності, а тепер зіткнувся з іншою кішкою, чиї сили перевищували все, що він міг уявити. Нашорошивши вуха, кіт напружився, аби прислухатись якомога сильніше, але все, що він чув, — дощ, який стукотів по в’ялому листю.

З високого дуба пролунало Плющолапчине нявкання.

— Ця гілка постійно гойдається на вітрі.

— Просто тримайся, — порадила Попелюшкосерда.

— Мені стає зле!

Власна сила Левожара була значно простіша. Він міг битися, залишаючись неушкодженим, і це робило його безстрашним та сильнішим за будь-якого супротивника. Чи не здавалося це дивним для його побратимів? Чи не лякало їх? Він знав, що Падуболистка завжди почувалася некомфортно через його готовність битися, ніби не дуже вірила, буцімто брат не постраждає.

Але тоді вона не мала власної сили. Вона ніколи не була однією з Трійки.

І його таки колись було поранено. Тигрозір під час їхньої останньої зустрічі уві сні поранив його до крові. Левожар озирнувся, хутро здійнялося дибки на плечах. Чи не дивився темний вояк на нього зараз?

Аж тут біля нього зашуміла папороть, і він різко розвернувся, розчепіривши кігті.

— Карохвістко! — Він не міг приховати полегшення в голосі. — Ти шукаєш Попелюшкосерду?

Карохвістка похитала головою.

— Я в мисливському патрулі Сіросмуга. Сойкопер щойно сказав мені, що моє плече зажило.

Черепахова воячка вивихнула плече кілька днів тому, коли застрягла у кролячій норі.

— А що, Попелюшкосерда з тобою?

Карохвістка простежила за Левожаровим поглядом і побачила, як її кошеня кличе Плющолапку йти далі вздовж гілки. Попелюшкосерда вправно балансувала на гілці, що хиталася під її лапами.

В очах Карохвістки яскріли гордощі.

— Я ніколи не думала, що побачу той день, коли вона стане достатньо сильною, щоб лазити по деревах, як білка, — мовила вона. Кішка лагідно зітхнула й ще мить спостерігала, перш ніж відвела погляд. — Листоплеса так добре її вилікувала. Вона була чудовою медикішкою.

Левожар почув якісь дивні інтонації в її нявканні. Чи не звинувачувала вона його в тому, що Листоплеса покинула кубло медикотів і стала воячкою? Шкіра засвербіла від розпачу. Це ж бо не його провина, що Листоплеса кинула все, порушивши Вояцький правильник! Адже то вона народила кошенят від кота з іншого Клану, а потім збрехала про них!

Проте він припнув язика й мовчав, аж поки Карохвістка не розвернулася йти геть. По тому він, згадавши Шевловусу, з надією гукнув до кішки:

— Де ви полюєте?

— Біля кордону з Вітряним Кланом.

«Добре», — подумав Левожар. Якби коти Вітряного Клану справді були в халепі, це помітив би мисливський патруль. Тоді Сіросмуг міг би вирішити, допомагати їм чи ні.

Коли Карохвістка зникла за стіною папороті, з якої крапала вода, Левожар зашкрябав брудом свій вилов і доплентався до низу дуба.

— Як справи? — крикнув він до товаришок.

— У них усе дуже добре, — відповіла Попелюшкосерда та м’яко приземлилася поряд із ним, а слідом зістрибнули Плющолапка й Голуболапка. — Гадаю, можемо спробувати щось складніше.

Плющолапка нашорошила вуха.

— Можна навчити їх перескакувати з одного дерева на інше, — запропонувала Попелюшкосерда.

— Як білки! — пискнула Плющолапка.

— Так, як білки.

Хвіст у Левожара сумно обвис. Він не був аж таким вправним у лазінні по деревах.

— Може, натомість повчимо їх бойових прийомів? — запропонував зі сподіванням у голосі кіт. — Вони ще багато чого не вміють.

— Вогнезір хоче, щоб ми практикували стрибання по деревах, — нагадала йому Попелюшкосерда.

«Таж ми коти, а не птахи!» — пхекнув про себе Левожар. На деревах він завжди почувався великим і незграбним. Кіт волів би битися на землі. Навіщо сидіти на гілках, ніби совина зграя, і спостерігати за ворогом? Невже не краще зійтися з ним чолом до чола як вояки?

— Ходімо. Розпочнімо з оцього клена та перестрибнімо на вербу. — Попелюшкосерда кинула на товариша рішучий погляд. Знала, що він не любить лазити по деревах. — Довгохвіст присягається, що колись на старій території він перескочив із Великого Сикомора аж до табору, не торкнувшись лапами лісової підстилки.

— І як далеко то було? — вражено спитала Голуболапка.

— Приблизно так само, як звідси до влоговини, — нявкнула Попелюшкосерда.

Левожар пирхнув. «Звідки ти можеш це знати?» — подумав він. Попелюшкосерда народилася тут, біля озера, так само, як він. Вона ніколи не бачила старої території!

— Закладаюся, що і я так зумію, — похвалилася Плющолапка.

Вона підійнялася стовбуром клена, напівзаплющивши очі від дощу, який накрапав крізь гілки. Попелюшкосерда рушила за нею, і Голуболапка дряпалася останньою.

Левожар дивився вгору, жадаючи, аби дощ припинився. Якщо кора слизька, то стрибати буде досить важко. Зітхнувши, подряпався стовбуром, глибоко впиваючись пазурами в кору, аби не сповзати додолу.

Попелюшкосерда чекала на нього на нижній гілці, а Плющолапка й Голуболапка були вже на середині дерева.

— Звідси навіть стрибати не доведеться, — доповіла через плече Голуболапка.

Гілки клена вплелися в найнижчі гілки сусідньої верби.

— Можливо, нам і не варто туди стрибати, —закликав Левожар. Йому не подобалося, що у верби тонкі гілки. — Верба може не витримати нашої ваги.

— Твою, може, і не витримає! — різко відповіла Голуболапка.

Новачка досі сердилася на нього за те, що він не допоміг Шевловусій. Левожар пустив її тон позавіч, дарма що роздратування аж кололо йому лапи.

— Це старе дерево. Воно досить міцне, — кивнула на вербу Попелюшкосерда.

Голуболапка й Плющолапка вже перелізли на вербові гілки.

Вона мала рацію. Левожар легко пройшовся тими гілками та з полегшенням побачив, що вони широкі й міцні.

— Повільніше! — закликав він новачок.

Голуболапка й Плющолапка мчали попереду, наче кожна хотіла першою повернутися до табору, не торкнувшись лапами лісової підстилки.

Його учениця балансувала на кінчику найдовшої гілки верби. За нею ріс давній дуб, вузлуватий і покручений від віку.

— Спробую заскочити на дуб, — нявкнула через плече Голуболапка.

— Кора дуже груба, — попередив Левожар. —Дерево на вигляд занадто старе. Гілля може мати тріщини, яких ти не бачиш. — Він наддав ходи, проскочивши повз Попелюшкосерду. — Зажди, поки я перевірю!

Запізно!

Голуболапка вже стрибала на гілку дуба. Коли вона її дісталася, суха гілка тріснула, зламалася, і кішка, скрикнувши, стрімко полетіла вниз.

До м’якої лісової підстилки було лише три довжини хвоста, і Голуболапка приземлилася на лапи. Утім Левожар знав, що буде далі.

— Обережно!

Він стрибнув із верби, побіг по підстилці та схопив Голуболапку за загривок.

— Що?.. — пропищала вона, коли виховник відтягував її назад.

За мить гілка старого дерева з гуркотом повалилася.

Левожар заплющив очі, прикриваючи Голуболапку своїм тілом. Коли гілка перестала гойдатися на землі, він сердито обернувся на новачку.

— Хай скільки ти думаєш, буцім усе знаєш, інколи я теж маю рацію, затямила? — гаркнув виховник.

Голуболапка на знак згоди торкнулася своїм носом його. Потім розвернулася й побігла геть.

Розділ 5

Голуболапка протягнула лапи, які аж нили. Коли крутилася й вертілася, її гніздо шелестіло. Товариші міцно спали. Заледве місяць підійнявся над улоговиною, вони, потомлені після тренувань, заснули.

Але Голуболапка прокинулася. Своїми відчуттями вона бачила, як Шевловуса поверталася до табору, підтримувана побратимами. Новачка вчувала запах крові, що сочилася з рани Шевловусої, відчувала біль, який пульсував від її опухлої лапи. Їй конче треба було знати, як серйозно поранена її подруга з Вітряного Клану!

— З тобою все гаразд? — визирнула з-за краю свого гнізда Плющолапка. Сестрині очі були круглі від хвилювання. — Чи не зашкодило тобі падіння?

— Ні, — чесно відповіла Голуболапка.

Постраждала тільки її гордість. Левожар ставився до неї так владно! І тепер намагався вказати їй, як використовувати свою силу. Він повинен поважати її, як Сойкопер, а не ставитися до неї, наче вона дурна новачка.

Плющолапка сіла.

— Ти що, зовсім не втомилася?

Голуболапка махнула хвостом.

— Ні.

— То гайда. — Плющолапка вийшла зі свого гнізда. Поряд, як завжди, хропіла Цвітолапка. —Ходімо в ліс.

Серце Голуболапки пропустило удар, у ньому промайнула надія. Вона сіла. Що задумала Плющолапка?

Тернолапка перекинулася на спину й смішно, немов кролик, склала в повітрі лапи.

— Ми не гуляли з тобою вночі відтоді, як ти пішла шукати бобрів, — сказала Плющолапка, навшпиньки підійшла до входу й вислизнула.

Голуболапка нетерпеливо гайнула слідом, і низькі гілки тисового кубла погладили її хутро. Освітлена зорями галявина сяяла, мов калюжа, у центрі темної улоговини. Голуболапка відчувала вгорі ліс, затхлий від запаху листопаду й вологий від роси.

Вона відпустила свої чуття через терновий бар’єр і відчула запах Ружопелюстки, яка охороняла вхід у табір: лапи ступали по землі, Голуболапка відчувала її дихання.

— Я знаю таємний вихід, — сказала вона Плющолапці.

— Через тунелі? — припустила Плющолапка.

— Та ні, кращий.

Голуболапка прокралася крайцем галявини повз вхід до кубла медикотів. Вона притискалася до кущів ожини поряд із кублом, поки не досягла скелястої стіни. Протягнувшись крізь покручені стебла, сягнула низького виступу й піднялася.

— Ти йдеш? — прошипіла до Плющолапки вона.

Сріблясто-біла шкура її сестри блимала під ожиною.

— Іду, — видихнула Плющолапка.

Голуболапка перескочила на наступний виступ, потім на наступний, аж поки кубла табору десь далеко внизу не стали схожими на невеликі купки кущів. Від хвилювання новачка аж шипіла, але перелізла через край скелі на м’яку траву.

Плющолапка підскочила за сестрою.

— Як ти дізналася про цей вихід?

— Від Левожара.

Виховник справді розповів про нього на той випадок, якщо їй знадобиться непомітно втекти з табору. «Закладаюся, він не очікував, що я скористаюся ним так скоро, — подумала кішка з проблиском утіхи. — Я сама вирішую для себе».

Півмісяць освітлював верхівки дерев, просочуючись крізь голі гілки й висріблюючи лісову підстилку. Вдихаючи затхлі пахощі вогкого нічного лісу, Голуболапка пошмигала між деревами.

Плющолапка бігла поряд.

— Цікаво, чи ще хтось виходив тим шляхом?

Голуболапка спрямувала свої чуття на дерева, помітивши там ознаки руху. Хвилі на березі озера тихо накочували, наче то мати плескала язиком об її хутро. За кордоном занявчало кошеня Тіньового Клану, прокинувшись від поганого сну, а за озером, із дальнього боку території Річкового Клану, голосили Двоноги у своєму гнізді.

— Куди ми підемо? — спитала Плющолапка, і це запитання повернуло Голуболапку назад. — А як щодо старого гнізда Двоногів? — провадила далі її сестра. — Це справді моторошно. Закладаюся, тобі забракне хоробрості!

«Ні», — подумала Голуболапка. Вона достоту знала, куди хоче потрапити. Кішка відчувала, як Шевловуса ворушиться у своєму гнізді, як мерехтять її очі, ніби біль у нозі не давав їй спокою.

— Ходімо на трясовину.

Плющолапка різко зупинилася.

— На територію Вітряного Клану?

— Просто до їхнього табору. — І Голуболапка зупинилася біля сестри.

Вона мусила кинути виклик, перед яким Плющолапка не могла встояти.

Сестра витріщилася на неї, вуса тремтіли, наче вона винюхала здобич.

— Просто до їхнього табору? — перепитала вона, задихаючись.

— Я не бачила ані Білохвістку, ані Шевловусу, відколи повернулася з подорожі.

У Плющолапки обвиснув хвіст.

— Для чого тобі їх бачити? — Голос її звучав спантеличено й болісно. — Тобі не потрібні друзі у Вітряному Клані. Ти й тут маєш друзів. — І махнула хвостом у бік улоговини.

— Але невже ти не хочеш перевірити, чи ми зможемо? — вмовляла Голуболапка. Вона не могла розповісти про травму Шевловусої, не виказавши своєї таємниці. — Ми завжди можемо сказати, що заблукали, якщо нас спіймають. Ми ж бо лише новачки. Жоден кіт не подумає, що ми намагаємося вторгнутися.

Вона повинна була перевірити, чи в безпеці Шевловуса. «Те, що Левожарові це однаково, не означає, що однаково й мені», — подумала кішка.

— Ну ходімо, ну будь ласочка, — благала Плющолапку вона.

Плющолапка примружила очі, відтак кивнула.

— Гаразд. — Вона побігла крізь дерева, прямуючи до кордону Кланів. — Якщо нас спіймає хтось із Вітряного Клану, — сестра пірнула під розлогий тисовий кущ, — можна сказати, що ми ганялися за білкою і не збагнули, що перетнули кордон.

Голуболапка, торкаючись черевом землі, підлізла під низькі гілки.

— Ага, тільки вони подумають, що ми вкрай мишомізкі, якщо не помітили, що забігли на болотисту місцевість, — зазначила вона.

— Гаразд. — Плющолапка помчала берегом. —Ми скажемо, що ходили уві сні, — весело приснула вона.

— Що, відразу обидві?

Голуболапка стурбовано подумала, чи досить серйозно сприймає цю пригоду її сестра.

— Ну, ми ж бо не можемо їм просто сказати, що прийшли в гості до Білохвістки та Шевловусої, — нявкнула Плющолапка.

«Чому ні? — сумно подумала Голуболапка. —Адже ми разом ходили в подорож».

— Найкраще — стежмо, щоб нас узагалі не спіймали, — уголос відповіла сестрі вона.

Новачки майже вийшли з-за дерев, і Голуболапка відчула запах болота. Вона дозволила своїм чуттям простягнутись далеко над торфом і вересом та відчула полегшення, коли не помітила нічого, окрім тихого дихання котів, котрі сховалися у своїх гніздах у таборі Вітряного Клану.

— Цікаво, який на вигляд табір? — нявкнула вона.

Плющолапка відійшла від дерев і зупинилася на верхівці крутого берега. Вітер посмикував її  вуса, і вона тремтіла.

— Я рада, що не належу до Вітряного Клану. —Під ними дзюрчав прикордонний струмок. — Мабуть, дивно спати просто неба.

— Вони, либонь, мають кубла.

— Але ж дерев немає, — нявкнула Плющолапка. — Просто відкрите небо.

Вона сповзла вниз по берегу. Коли спустилася, то відштовхнулася задніми лапами й одним ривком перестрибнула вузький потік. Озирнулася на Голуболапку, яка зупинилася на березі.

— Уяви, як воно — жити тут під час бурі. —Вона здригнулася.

Голуболапка дивилася на трясовину, яка височіла перед ними, немов велетенська заснула кішка під блідим нічним небом.

— Поквапся, — закликала її Плющолапка. —Тут моторошно.

Голуболапка стрибнула на берег і перескочила струмок. Вітер мчав понад травами й вересом і хльостав її, наче зграя шпаків. Здригнулася, згадуючи подорож проти течії та відкриті території, які їм довелося подолати, аби знайти бобрів.

— Я вже бачила таке, коли ми…

Вона зупинилася.

— Що?

Голуболапка похитала головою.

— А, пусте.

Сестра досі засмучувалася, що її не відрядили в експедицію. Не дивно, що новачку не цікавили відвідини Білохвістки та Шевловусої.

Плющолапка стривожено оглядала трясовину. У повітрі вчувався запах міток Вітряного Клану.

— Як гадаєш, у них є нічні патрулі?

Голуболапка нашорошила вуха, шукаючи патрулі Вітряного Клану. Десь далеко гарчала потвора Двоногів, а на схилі пагорба мекали вівці — їхній масний, різкий запах був знайомий із подорожі. Тоді новачці довелося ховатися поміж їхніми лапами, що були вкриті брудом і добряче смерділи.

Вона відкинула спогади. Досі не було жодної ознаки того, що болотом блукають коти.

— Нікого немає, — заспокоїла вона Плющолапку. Стурбована тим, що сестра могла здивуватися, звідки в Голуболапки така певність, вона додала: — Завдяки вітру, який дме нам назустріч, буде легко вчути будь-які патрулі.

Рот у Плющолапки вже був роззявлений, вона відчувала смак вітерця.

— Ходімо.

Вона почала підійматися схилом, напівзаплющивши очі від вітру. Сріблясто-біле хутро сяяло в місячному сяйві.

Голуболапка пішла слідом через лінію запахових міток, тривога причаїлася в її животі, але вона не наважувалася розмовляти тепер, коли вони перебували на території Вітряного Клану. Кішки спускалися схилом, а вітер дедалі лютіше шмагав їхнє хутро. Неподалік замекала вівця, й обидві підстрибнули з переляку. Відтак далі продиралися крізь зарості дроку, а пригнувшись нижче, просувалися між кущами вересу.

Плющолапка сповільнилася.

— Ти впевнена, що хочеш піти просто до їхнього табору?

У її нявканні чулося тремтіння.

Голуболапка відчула запах табору на невеликому пагорбі попереду. Чула тихе дихання котів у кублах. У її пам’яті відбився образ табору: гнізда, які вигребли просто в піщаному ґрунті, жорсткі кущі, котрі сяк-так затуляють ті гнізда, витоптана галявина, западини в тіні дроку, насичені присмаком лікарських трав.

— Ще бодай трішки пройдімо далі, — благала сестру Голуболапка.

Вона чітко відчувала Шевловусу. Світло-коричнева кішка лежала в кублі біля Білохвістки. Поряд спали товариші — ціла купа шкур, теплих і захищених від вітру. Тільки Шевловуса ворушилася. Вона продовжувала обережно нюхати свою рану.

«Ну, може, не так уже їй і погано, якщо вона спить у власному гнізді, а не в кублі медикотів», — міркувала Голуболапка. А проте, тривога колола їй шкіру. Вона мусила переконатися, що все нормально!

Але як, заради Зоряного Клану, вона збиралася привернути увагу Шевловусої, не розбудивши решту кубла?

«Я потурбуюся про це, коли ми туди прибудемо», — вирішила вона.

Новачки подолали підйом. Земля стала опускатися перед ними туди, де широка западина врізалась у болотисту місцевість, оточену трав’янистим схилом, підніжжя якого було неначе обрамлене стіною з невисоких чагарників. У центрі виднілася піщана галявина — точнісінько так її і уявляла собі Голуболапка.

— Це він! — Новачка насилу стримала схвильоване нявкання. — Табір!

Плющолапка хвицнула хвостом сестру по роті.

— Закладаюся, Джмільолап або Тернолапка ніколи б не втнули нічого такого! — видихнула вона. — Невже ти шукатимеш тут Шевловусу й Білохвістку?

— Звичайно!

Голуболапка вже повзла схилом.

— Не можна! — запротестувала Плющолапка. — Надто небезпечно.

Голуболапка глянула через плече.

— Можеш залишитися на верхівці, якщо хочеш! — прошепотіла вона.

Плющолапка кинулася за нею.

— У жодному разі! Якщо ти підеш, то я теж! Ми ж бо завжди разом, чи не так?

Голуболапка достеменно знала, де розташоване кубло вояків, і поповзла до нього, болотяна трава під її лапами була слизькою.

Плющолапка притискалася до землі позаду сестри, важко дихаючи.

— Усі сплять?

У Голуболапки сіпнувся хвіст.

— Майже всі.

Плющолапка завагалася.

— Що ти маєш на увазі?

— Та нічого страшного, — запевнила Голуболапка. — Просто вартовий. Він нас не помітить.

Вона бачила самотній силует вояка на галявині, плечі його були згорблені від утоми. Він стояв спиною до них й оглядав небокрай з іншого боку.

Коли Плющолапка його побачила, то напружилась і пригнулась. Кішки ковзнули в тінь навколо зарослої чагарником стіни табору. Прослизнули в щілину між стеблами й навшпиньки попрямували до широких заростей кущів. До кубла вояків.

Прослизнувши в темряву під гіллям, Голуболапка відчула полегшення.

Біля неї тремтіла Плющолапка.

— Що нам тепер робити?

— Шевловуса спить просто за стіною.

Голуболапка торкнулася хвостом колючих гілок, відчувши хвіст подруги.

— Шевловусо! — прошепотіла вона.

— Що ти робиш? — ахнула Плющолапка.

Але сестра пустила позавіч її протест.

— Шевловусо! — прошипіла вона голосніше.

За стіною шелестіло листя. Шевловуса сіла.

— Вона йде! — прошепотіла Плющолапці Голуболапка.

Вона чула, як Шевловуса пробиралася між гніздами на трьох лапах, а поранену лапу воячка підібгала під себе.

Кішка з блідавим хутром з’явилася біля них, немов місячний промінь у темряві.

— О Великий Зоряний Клане, Голуболапко! Що ти тут робиш?

Голуболапка схилила голову набік. Воячка Вітряного Клану розмовляла сердито, ніби не рада була бачити давню подругу з подорожі.

— Ідіть за мною! — прошипіла Шевловуса і, шкутильгаючи, проскочила крізь табірний живопліт, а тоді майнула вгору трав’янистим схилом.

Вона скочила на саму верхівку й присіла за підйомом, скривившись від болю.

Голуболапка й Плющолапка шугали за нею.

— З тобою все гаразд? — Голуболапка з тривогою глянула на задню лапу Шевловусої, покриту павутиною, від якої тхнуло травами.

Шевловуса спохмурніла.

— Чого ти сюди прийшла?

Голуболапка відчула, як її вуха виструнчилися від подиву й розчарування. Хіба вона не рада, що вони навідалися?

— Я х-хвилювалася, — затинаючись, промовила вона. — Чула, як за тобою гнався собака.

Не наважувалася говорити більше, аби не виказати своєї таємниці, утім здавалося, що вона вже й так сказала забагато. З горла Шевловусої вирвався рик.

— Ви за нами шпигували? — грізно спитала воячка Вітряного Клану.

Плющолапка хитнула головою, витріщаючись на Голуболапку, її очі спалахнули від тривоги й розгубленості.

— Ти мені нічого не казала про собаку!

Шевловуса нахилилася ближче.

— То звідки ти про це дізналася?

Голуболапка відсахнулася.

— Я учула його на тренуванні.

Плющолапка кліпала очима:

— Коли? Ти нічого не сказала!

Шевловуса дивилася на двох кішок широко розплющеними очима.

Голуболапка була вкрай розчарована.

— Я хвилювалася, що ти постраждала, оце й усе, — пробурмотіла вона.

У Шевловусої шерсть стала дибки.

— Знаєш, ми можемо подбати про себе. Нам не потрібні новачки Громового Клану, які б наглядали за нами!

Аж раптом до них із тіні за живоплотом долинув голос:

— Що відбувається? З ким ти розмовляєш, Шевловусо?

Голуболапка й Плющолапка завмерли. Сховатися не було де! Вони почули кроки, що наближалися до них схилом. Плющолапка оголила пазурі, а Голуболапка намагалася уповільнити дихання. Усе пішло не так.

Над краєм западини з’явилася гнучка руда постать.

Ласкошуб.

Він озирнув двох новачок Громового Клану, а потім і Шевловусу.

— То що ти зараз робиш? — утомлено нявкнув кіт. — Хіба ти не завдала нам сьогодні й так достатньо клопоту? Адже через тебе патрулеві довелося зв’язатися з тим собакою!

У Шевловусої шерсть стала сторчака.

— Таж тільки я і постраждала!

Ласкошуб озирнувся на табір.

— Загарбники! — ліниво вигукнув він.

У його крикові не було жодної квапливості.

— А ти чому не сповістила Клан? — запитав він Шевловусу, майже не звертаючи уваги на Голуболапку й Плющолапку.

— Думала, що, може, їм потрібна допомога, —гаркнула Шевловуса.

Плющолапка випросталася, вуса тремтіли.

— Нам не потрібна допомога, — сердито нявкнула вона.

— Цить! — обернувся на неї Ласкошуб.

Коти Вітряного Клану почали стікатися крізь щілини в чагарниковій стіні й бігти на берег.

Блакитноока смугаста кішка кружляла навколо них, куштуючи повітря.

— Громовий Клан!

— Це вторгнення? — скривив губи коричнево-білий кіт.

Смугастий кіт хльоснув хвостом.

— Я не відчуваю запахів інших.

— Можливо, вони замаскували свій запах, —гаркнула чорна кішка.

— Ти справді вважаєш їх такими розумними, Ночехмаро? — посміхнувся кіт.

Бризошуб ступив на верхівку пагорба, його шкура щетинилася.

— Що ви тут робите?

Його очі грізно спалахнули.

Голуболапка з надією кліпнула очима, коли з’явився Однозір і став між ними та молодим вояком.

— Зайцестрибе! — кивнув провідник Вітряного Клану біло-коричневому котові, — візьми Листохвоста й Совопуха та обшукайте місцевість.

Троє вояків помчали геть, опустивши хвости й підвівши голови.

Блакитноока кішка дивилася їм вслід, її кігті місили траву.

— Можна й мені піти?

— Заспокойся, Вересохвістко, — наказав Однозір. — Вони покличуть, якщо їм знадобиться підтримка.

Голуболапчине серце несамовито закалатало.

— Ми прийшли самі. — Вона обвила Плющолапку хвостом і намагалася тримати голову високо.

Погляд Однозора був суворим.

— Чого ви прийшли? — запитав провідник. —Вас прислав Вогнезір?

Голуболапка похитала головою.

Шевловуса подивилася на побратимів.

— Вона знала про собаку. Знала, що він переслідував нас. — Кішка кинула погляд на Голуболапку. — Хоча ми й самі могли впоратися з ним.

Однозорові очі розширились.

— Як ти дізналася?

Голуболапка була готова до цього запитання.

— Я учула його з лісу, коли тренувалася.

— Звідки ти могла знати, що він переслідував наших вояків? — гаркнула Вересохвістка.

Голуболапка довго добирала слова.

— Я просто… е-е… здогадалася, — нявкнула нарешті вона.

— Ти здогадалася?

Було очевидно, що провідник Вітряного Клану не дуже їй вірив. Його побратими теж обмінялися недовірливими поглядами.

Бризошуб проковзнув поряд зі своїм ватажком і зиркнув на двох новачок Громового Клану.

— Про що ще ви здогадалися стосовно нас?

Над пагорбом з’явилася маленька біла кішка. Білохвістка! Щойно вона помітила Голуболапку, її хутро стало дибки.

Новачка дивилася в землю. Їй було неприємно від несхвалення Білохвістки, так само як і Шевловусої. То де поділася дружба, яку вони завели?

Білохвістка підійшла до двох новачок Громового Клану.

— Подорож закінчено, — сказала вона Голуболапці. — Ти повинна поважати кордони. Ти повинна бути віддана лише своєму Клану, — нявкала вона лагідно, ніби принаймні розуміла розчарування Голуболапки.

— Хіба Громовий Клан не вчить новаків запахових міток? — то позаду Білохвістки сердито походжав, скрививши губи, новак Вітряного Клану.

— Звичайно, вчить, — гаряче відповіла Плющолапка.

Однозір махнув хвостом по вересу.

— Повертайтеся до своїх кубел, — наказав провідник. — Вересохвістка й Бризошуб повернуть цих мишомізких новачок туди, де їм місце.

Шкура Голуболапки спалахнула жаром.

— Ми не мишомізкі!

Однозір подивився на неї.

— Тоді чому ти тут, а не спиш у своєму гніздечку?

Голуболапка не могла з ним ззирнутися. «Бо я думала, що мої друзі в біді!» — хотіла вигукнути вона. Злість і смуток звивалися в її животі. Це все через дурнуватий дар. Саме через нього вона відчула, як собака напав на Шевловусу! Вона лише намагалася бути хорошою воячкою. І так само хорошою подругою. Але, здавалося, дружба вже нічого не важила. Вона так і стояла, понуривши голову, коли Вересохвістка легенько підштовхнула її зі схилу пагорба.

— Ходімо, ми відведемо вас додому, — нявкнула блакитноока воячка.

Голуболапка відсахнулась і потупала через верес. Плющолапка плелася біля сестри.

— Принаймні вони нас не подрали, — прошепотіла вона.

Гнів Голуболапки поступився місцем докорам сумління.

— Вибач, що змусила тебе піти.

— Ти ні до чого не змушувала мене! — обурено відповіла Плющолапка.

Коли перетинали болото, двоє вояків Вітряного Клану трималися майже впритул до новачок. Йшли мовчки, але з Бризошубового горла час до часу виривалося тихе ричання.

Вересохвістка хитнула головою і люто глянула на побратима.

— Ти припиниш рикати чи ні?! — гаркнула вона.

— А ти хочеш, аби вони відчули на собі гостинний прийом? — відрізав Бризошуб.

— Мені здається, Однозір уже достатньо їх вичитав, — зазначила Вересохвістка. — Їм не потрібно, щоб ти гарчав на них аж до влоговини. І вони просто новачки.

— От я й хочу дати їм науку.

— Просто стули пельку! — пирхнула Вересохвістка. — Щось ти забагато береш на свою голову.

Бризошуб зашипів, але потім замовк.

Четверо котів промчали крізь верес до смуги запахових міток Громового Клану, де в яру дзюрчав струмок, який розмежовував дві території.

— Дякуємо, звідси ми знаємо дорогу, — швидко сказала Голуболапка воякам Вітряного Клану.

Вересохвістка пильно подивилася на неї.

— Таж ні, ми повернемо вас до табору.

— Вам не можна до нашого табору! — заперечила Плющолапка.

Що сказав би Вогнезір, якби вони привели котів Вітряного Клану в серце своєї території? Голуболапчине хутро на спині стало дибки. Але коти Вітряного Клану мали рішучий вигляд. Вони з Плющолапкою не могли з ними боротися, та й не збиралися робити ситуацію ще принизливішою, благаючи їх не йти.

Бризошуб уже перескочив струмок. Голуболапка неохоче повела сестру берегом і теж перестрибнула. За ними бігла Вересохвістка. На важких лапах Голуболапка попрямувала до табору.

— Вогнезір нас уб’є, — прошепотіла Плющолапка їй на вухо.

Голуболапка не хотіла про це думати. Не могла пояснити, чому відвела Плющолапку до табору Вітряного Клану, щоб не викрити своєї сили. Увесь Клан міг подумати, що вони мишомізкі й безрозсудні.

Коти Вітряного Клану впевнено прямували попереду стежками та кущами, наче добре знали ліс. Вересохвістка збочила лисячою стежкою, щоб обійти широку смугу ожини.

Плющолапка, здивувавшись, махнула хвостом.

— Звідки ти знаєш, куди йти?

Не озираючись, Вересохвістка кинула через плече:

— Ми вже тут бували.

— Але... — запротестувала Плющолапка.

— Вона ж бо сказала, що ми вже тут бували, —прогарчав Бризошуб таким тоном, що розмова різко урвалася.

Коли вони наблизилися до тернового плоту, Голуболапка відчула запах Ружопелюстки, яка вже мчала до них.

— Що ви тут робите? — виклично крикнула вона воякам Вітряного Клану.

Хутро на її шиї стало сторч.

Бризошуб зупинився.

— Це не напад.

Вересохвістка відступила вбік.

— Ми просто повертаємо пару заблукалих кішок.

Ружопелюстка недовірливо дивилася на Плющолапку й Голуболапку.

— Що ви робили за межами влоговини? Ще й із ними? — І махнула хвостом у бік котів Вітряного Клану.

Хмара затулила місяць. Від раптової тіні Голуболапці полегшало. Вона втупилася у свої лапи, не знаючи, як усе пояснити.

— Ми знайшли їх у своєму таборі, — сказала Вересохвістка враженій воячці Громового Клану.

Ружопелюстка переступила з лапи на лапу та спокійно подивилася на Вересохвістку.

— Дякую, що повернули їх додому, — нявкнула вона. — Я відведу їх назад у кубло.

Бризошуб виступив уперед.

— Ми підемо з ними, — сказав він їй. — Я хочу поговорити з Вогнезором.

У Ружопелюстки хутро стало дибки.

— Він спить.

— Так само спав і Вітряний Клан, поки ця парочка нас не розбудила! — гаркнула Вересохвістка.

Голуболапка відчула, що зіщулюється просто всередині власної шкури.

У Плющолапки обвиснув хвіст.

— Я не думала, що може статися щось іще гірше…

Бризошуб зиркнув на кішку.

— Знаєш, я не хочу звинувачень у тому, що ми захопили в полон новачок Громового Клану.

У Плющолапки шерсть стала сторч.

— Ми ніколи не брехали б!

Ружопелюстка зітхнула й опустила голову.

— Гаразд, гаразд.

Вона повернулася й повела котів Вітряного Клану через терновий пліт.

Голуболапка попленталася слідом. А коли почула кроки Ружопелюстки по валунах, її серце тьохнуло. «Вона пішла будити Вогнезора», — зрозуміла новачка.

Коти ворушилися у своїх гніздах, стіни кубел аж тремтіли, бо всі підхопилися на лапи й вислизнули надвір, аби побачити, що сталося. Ясла теж затремтіли, і крихітні лапи затупотіли галявиною.

— Що відбувається? — пискнула Вишенька.

Пролунав шум із гнізда Маколеди, і стало чутно, як хутро королеви шкребеться об ожиновий пліт, коли та виходила з ясел за своїм кошеням.

Голуболапка намагалася не чути, хто з котів що говорив. Її побратими збиралися, щоб побачити її приниження. Як вона могла їм пояснити? З припливом розчарування, від якого їй стиснулося горло, вона палко прагнула, щоб не існувало ніякого пророцтва і вона взагалі не мала жодної сили.

«Чому я не можу бути просто звичайною кішкою?» — з гіркотою подумала Голуболапка.

Розділ 6

Сойкопер різко прокинувся. Повітря було ще вогке від ночі, але на галявині шепотіли голоси. Чутно було, як по повалених валунах спускаються лапи.

Отже, прокинувся Вогнезір.

Сойкопер сів. Покуштував повітря.

Вітряний Клан…

Сойкопер вистрибнув зі свого гнізда й продерся носом крізь ожиновий пліт саме тоді, коли Левожар і Попелюшкосерда вислизнули з кубла вояків.

— Що відбувається? — Левожар закружляв навколо своєї новачки.

Голуболапка не відповіла, але неспокійно тупцювала біля сестри, поки вони стояли ні в сих ні в тих, немов сови, яких спіймали вдень.

Тернолапка висунулася з новацького кубла, її вуса посмикувалися від цікавості.

— Ідіть і подивиться на це, — прошипіла вона через плече товаришам.

Тим часом на галявині Ожинокіготь підійшов до Вогнезора. Позаду долинав шум із гнізд. Батьки — Білокрила та Березопад — дивилися на дочок зі свого кубла, хвостами тихенько ворушачи гілки.

Повз них проштовхнувся Порохошуб.

— Що вони тут роблять? — нявкання темно-бурого смугастого кота відлунювало поміж скелястих стін табору.

Його гнів, немов шип, був спрямований на вояків Вітряного Клану.

Проте Бризошуб і Вересохвістка не здригнулися.

— Тихо, Порохошубе, — наказав Вогнезір. —Не слід будити весь табір.

— Чому не слід? — спитала Маргаритка, яка вийшла з ясел. Хутро на її шиї стало дибки. — Адже в таборі коти Вітряного Клану!

— Це не напад, — заспокоїла стурбовану королеву Білокрила.

— Ти впевнена? — Порохошуб кружляв крайцем галявини, недовіра відбивалася в кожному його кроці.

Вересохвістка хвостом торкнулася землі.

— Ви, здається, загубили двох новачок, — нявкнула вона. — Ми вам їх повертаємо.

Сойкопер відчув, як від Голуболапки й Плющолапки лунало полум’я провини.

— Я владнаю це. — Вогнезір обвів поглядом однокланівців. — Усі коти, до кого ця подія не має безпосереднього стосунку, можуть повернутися до гнізд.

Порохошуб зупинився. Новаки пошмигали всередину свого кубла за тисовий кущ. Білокрила та Березопад теж позадкували.

— Левожаре й Попелюшкосердо, я хочу, щоб ви залишилися, — вів далі Вогнезір. — Ти теж, Сойкопере.

— А як щодо мене? — нявкнув Ожинокіготь.

— Переконайся, що всі повернулися до гнізд, і заспокой королев. — Вогнезір пішов до тернового плоту. — Ідіть за мною, — крикнув через плече він. — Я не хочу більше ґвалту в таборі.

Сойкопер ступав за провідником Громового Клану через терновий тунель позаду Голуболапки, Плющолапки, Левожара, Попелюшкосердої та вояків Вітряного Клану. Нічне повітря було важким для його шкури, і думки палали від напруження, що спалахувало між котами.

За табором Вогнезір сів. Левожарові лапи шарпали опале листя. Над головою прокричала сова та полетіла собі крізь дерева. Бризошуб і Вересохвістка сторожко стояли одне біля одного, а Голуболапка й Плющолапка тупцювали. Попелюшкосерда була наїжачена й мала нещасний вигляд, Сойкопер відчув вузол у її животі. Він тремтів від холодного вітерцю.

Вогнезір прокашлявся.

— Тепер кажіть мені, що відбувається.

— Ми знайшли цих двох посеред нашого табору, — відповів Бризошуб.

Голуболапка й Плющолапка підсунулися ближче одна до одної.

— Плющолапко? — Вогнезорова увага зосередилася на новачці. — Так і було?

— Ми… — Плющолапка завагалася. — Ми просто досліджували місцевість.

— Посеред території Вітряного Клану? — зловісно нявкнув Вогнезір.

— Це моя провина! — втрутилася Голуболапка. — Я… я учула собаку на болоті, коли ми тренувалися лазити по деревах, і занепокоїлася…

Сойкопер вигнав кігті. «О ні! Голуболапко! Мишомізка ти кішко!» — думав медикіт. Він відчув, як напружився Левожар.

З Бризошубового горла вирвалося гарчання.

— Ти непокоїлася? — Його хвіст махнув по палому листю. — Про Вітряний Клан? Вогнезоре, хіба ти не навчаєш своїх новаків Вояцького правильника?

Вогнезір витримав паузу, по тому спокійно звернувся до вояків Вітряного Клану:

— Дякую, що повернули їх. Мені шкода, що вони потурбували вас і ваших побратимів. Нічого подібного більше ніколи не повториться.

Сойкопера охопило роздратування, яке свербіло під шкірою Голуболапки, але в неї вистачило розуму вкуситися за язика.

— Ми, звісна річ, живемо за Вояцьким правильником, — запевнив Бризошуба Вогнезір, дарма що його нявкання й прозвучало напружено. — Ми подбаємо про те, аби ці молоді кішки зрозуміли, як це важливо.

Провідник Громового Клану кипів, збентежений поведінкою новачок, але Сойкопер також відчував, як у його голові кружляють запитання. Що насправді робили ці новачки на території Вітряного Клану?

Вересохвістка повільно видихнула.

— Власне, дуже сподіваюся, що ти так і зробиш.

Коли вона розвернулася й пішла геть від табору Громового Клану, Сойкопер відчув, як насторога, немов блискавка, тріщить між нею та Левожаром.

Раптом Вересохвістка обернулася й поцілила останнім ударом у золотавого вояка:

— Відтепер тобі слід уважніше стежити за своєю новачкою.

Бризошуб стрибнув за нею крізь підлісок.

— Вітряний Клан може подбати про себе без вашої допомоги! — гукнув він, перш ніж його поглинула папороть.

Вогнезір почекав, поки стихнуть кроки їхніх лап.

— Скажіть мені заради Зореклану, що ви збиралися там робити? — запитав провідник, обернувшись до Голуболапки й Плющолапки.

— То була моя ідея! — наполягала Голуболапка.

— Плющолапка ж не прилипла до тебе, як шмат павутини! — зазначив Вогнезір. — Вона могла абиколи передумати.

— Я не збиралася відпускати Голуболапку саму! — заперечила Плющолапка.

— Гаразд, але це не пояснює, що ви робили на території Вітряного Клану! — пирхнув Вогнезір. — Що це за нісенітниця про собаку?

Коли жодна з новачок не відповіла, він зітхнув.

— Дуже добре. Хай там якою була причина, це було безглуздо!

Невже він справді збирався поставити крапку на цьому інциденті?

Сойкопер схилив голову набік, коли Вогнезір повів далі:

— Я залишу ваше покарання на розсуд виховників, але сподіваюся, що вони подбають про те, аби ви краще осягли сутність Вояцького правильника. Здається, наразі ваше навчання дало небагато. — Під його лапами шелестіло листя. — Якщо збираєтеся поводитись, мов кошенята, тоді з вами повинні поводитись, мов із кошенятами. Тепер ідіть!

Голуболапка і Плющолапка позадкували.

— Голуболапко, — покликав Вогнезір. — Чекай, я хочу з тобою ще поговорити.

Плющолапка зупинилася, спантеличена.

— А чому не зі мною?

— Не заперечуй, — підштовхнула її Попелюшкосерда. — Просто роби, як тобі сказали!

Плющолапка, шаркаючи лапами по землі, попленталася за виховницею.

Сойкопер теж пішов, але Вогнезір покликав і його.

— Я хочу, щоб ти й Левожар залишилися.

Провідник кружляв навколо Голуболапки, а в його очах світився гострий, наче терновий шип, вогник розуму.

— Звідки ти дізналася про того собаку? — запитав він новачку.

— Щ-що ти маєш на увазі? — затинаючись, відказала Голуболапка.

Вогнезорова увага повернулася до Сойкопера, а в сяйних очах засвітилася підозра.

— А ти що скажеш? Може, то Зоряний Клан послав тобі знак або сон про собаку?

Сойкопер похитав головою. Хотів би збрехати, аби приховати дурнувату помилку Голуболапки, але Вогнезір на таке не попався б.

— Мені й раніше снилися собаки на болотах, — ухильно промурмотів медикіт. — Але не останнім часом.

Увага Вогнезора знову перекинулася на Голуболапку.

— Як ти про це дізналася? Тобі наснилося?

— Я вже сказала, — відповіла Голуболапка. — Я його учула!

Розчароване гарчання вирвалося з горла Вогнезора.

— А ти, Левожаре? Ти тренував її лазити по деревах. Ти учув цього собаку?

Левожар тупцював.

— Я лежав на землі, — пробурмотів виховник. — Дув вітерець. Я не можу сказати напевно.

— Тоді його учула лише Голуболапка, — відрізав Вогнезір.

Сойкопер теж переминався з лапи на лапу, його живіт втягнувся. На що натякав провідник Громового Клану?

— А чи відчувала ти ще щось, чого не відчуває решта котів? — Здавалося, що Вогнезорове запитання пролунало зненацька. — Як, наприклад, бобрів, що перегородили струмок? То ж був не сон, еге ж?

Сойкопер остовпів. Він був такий шокований, і таке саме оглушіння відскочило до нього від Левожарової шкури й пронеслося, немов крижаний вітер.

Провідник Клану зітхнув.

— Голуболапко, я зрозумів, що ти знаєш те, чого не знає решта котів, і я не думаю, що це все тобі сниться. То звідки ти знаєш? — Кінчик його хвоста стукав по землі. — Мені треба розуміти. Це важливо. Це допомогло врятувати озеро, але через це ти вскочила по самі вуха в халепу. Ба гірше, це могло спричинити битву з Вітряним Кланом, і то вже був би мій клопіт.

Голуболапка дедалі дужче бентежилася. Її розум працював хутко, поки кішка добирала слушні слова.

Вогнезір форкнув і знову перемкнув увагу на Сойкопера й Левожара.

— Схоже, мені самому доведеться це сказати, еге ж?

Левожар затамував дух, поки Вогнезір провадив далі:

— Гадаю, у вас трьох є щось спільне. Щось таке, про що ми, можливо, повинні були поговорити раніше.

Хутро на Сойкоперовій спині настовбурчилося.

— Чи ти ніколи не замислювався, Сойкопере, чому можеш отак легко прослизнути в сни інших котів? Адже не кожен медикіт годен це зробити. А щодо тебе, Левожаре, то ти думаєш, я не помітив, як ти б’єшся? Ти не просто сміливий — ти абсолютно безстрашний. Напевне знаєш, що тобі нічого не загрожує. Що жоден смертний кіт не здатен завдати тобі шкоди. А відтак у нас з’являється Голуболапка, яка знає, що відбувається далі, ніж будь-хто з нас може почути чи побачити.

Вогнезір зупинився, щоб звести дух.

«Він знає! — Сойкоперове серце забилося швидше. — Він знає, що ми Трійка!»

Розділ 7

— Колись давно мені розповіли пророцтво… —повів провідник Громового Клану.

— Ми знаємо! — урвав Сойкопер.

Він бачив цей спогад в одному з Вогнезорових снів. «Має зійтися Трійка з твоїх родичів, котрі триматимуть у своїх лапах силу зірок».

Шок пронизав шкіру Вогнезора, а потім кіт втомлено зітхнув, приймаючи це.

— Тож ти вже знаєш. — Він зітхнув. — Я чекав на вас давно, ще до народження Листоплесої і Вивіркострибки.

Утім Сойкопера не надто цікавили Вогнезорові спогади.

— Але що означає це пророцтво? — натомість запитав медикіт.

— Що означає? — здивовано перепитав Вогнезір.

«Він не знає?» — подумки ахнув медикіт.

Не встиг Сойкопер заговорити, як Голуболапка здобулася на мову:

— А ти гадав, це будуть Листоплеса й Вивіркострибка?

— Деякий час, — спроквола мовив Вогнезір. — Я подумав, що це могли бути вони та Хмарохвіст. Але нічого не сталося. Потім народилися Сойко, Левко й Падубка. — Він зупинився, а коли знову заговорив, його тон був допитливим. — Як давно ви знаєте про пророцтво?

Сойкопер знизав плечима.

— Відколи ми були новаками.

— Тебе сповістив Зоряний Клан?

— Не зовсім.

Медикіт хотів був покопатися у Вогнезоровій свідомості й дізнатися все, що провідник Громового Клану знав про пророцтво. Але ж він був лише один із Трійки. Левожар і Голуболапка теж повинні були знати. Тому про це треба було розмовляти.

— Але ж це не обов’язково походило від Зоряного Клану, чи не так? — спитав Сойкопер. — Це не їхнє пророцтво.

— Ні, не їхнє. — Голос Вогнезора прозвучав збентежено. Його лапи ворушилися по сирій, як ніч, землі. — Ти знаєш, яке твоє призначення?

— А ти не знаєш?! — ахнула Голуболапка. — Я маю на увазі, якщо ти знаєш про пророцтво, то чому не знаєш, що воно означає?

— Хіба Прадавній кіт не сказав тобі? — нявкнув Левожар.

На мить запала тиша, поки Вогнезір переварював той факт, що три коти знали, хто переказав йому пророцтво.

— Не думаю, що навіть він зрозумів, що це означає, — зізнався Вогнезір. — Він просто переказав повідомлення.

Крижаний страх поповз по спині Сойкопера. «Жоден кіт не знає!» — думав він збентежено. Вони блукали в тіні, прямуючи… до чого?

Медикіт відчув, як морда Вогнезора торкнулася його голови.

— Небостраж пообіцяв, що ти прийдеш, і ти прийшов. Ми повинні мати віру. Нам нічого не залишається, як чекати, — пробуркотів провідник Громового Клану.

Лють учепилася пазурами в живіт Сойкопера. Невже провідникові байдуже, які небезпеки можуть підстерігати його Клан?

— Скажи мені, — Вогнезір знову звернув увагу на Голуболапку, — у чому саме полягає твоя сила?

Сойкопер відчув, як новачка напружилася, немов загнана миша. Адже вони завжди наказували їй зберігати свою силу в таємниці.

— Нічого страшного, — нявкнув Левожар. — Ти можеш йому сказати.

— Гаразд. — На мить Голуболапка завагалася. — Я відчуваю дещо, — невпевнено заговорила вона. — Дещо далеке.

— Як ти це відчуваєш? — наполягав Вогнезір.

— Я… я чую, відчуваю запах і нібито бачу.

— Ти постійно все чуєш?

— Усе це нібито там — навколо мене, на другому плані. — Голуболапка зачовгалася. — Я звикла до цього. Нібито… — Вона витримала ще одну паузу, а потім повела далі: — Ну, ти ж не бачиш увесь час кожне дерево навколо, але знаєш, що воно є, і знаєш, яке воно на вигляд, ти можеш запам’ятати, що то за дерево. Але можеш і зосередитися на одному дереві, або якщо побачиш на ньому щось недоречне чи незвичайне, то воно приверне твою увагу — це змусить тебе дивитися на це дерево уважніше.

— Розумію, — тепло нявкнув Вогнезір. — Тепер я знаю, чому ти так добре полюєш. — Провідник Громового Клану махнув хвостом. — Трійка нарешті зібралася. — Голос його прозвучав задоволено. — Відтепер я спатиму трохи спокійніше. Тільки будьте обережні: ваші сили відрізняють вас від решти котів, але ви однаково є членами нашого Клану. Ви все ще зв’язані Вояцьким правильником, поки він діє.

Сойкопер нахилився вперед, серце його калатало.

— Але ми не знаємо нашого призначення!

— І ми нічого не можемо вдіяти, поки не дізнаємось. — Вогнезір подався до влоговини. — Громовому Кланові пощастило, що ви зібралися. Тож не дратуймо долі. Скажіть, якщо щось зміниться, — нявкнув через плече провідник. — Ви матимете мою цілковиту підтримку.

Зашелестів терновий пліт, і він зник у таборі.

Левожар повільно видихнув.

— Чому він ніколи раніше нічого не казав?

Сойкопер сів.

— Мені здається, просто чекав, поки переконається.

— Я викрила нас, — із каяттям нявкнула Голуболапка. — Я не мала йти до Вітряного Клану.

— Та це може бути й на краще, — заспокоїв її Сойкопер.

— Атож, — погодився Левожар. — Тепер буде простіше попросити більше часу на тренування окремо від інших новаків.

— Однак ми ще не знаємо, для чого тренуємося, — зазначила Голуболапка.

Вона кілька разів широко позіхнула. Сойкопер відчув, яка втома буквально тягнулася за лапами молодої кішки.

Медикіт кліпнув на Левожара, але золотавий вояк уже підходив до своєї новачки.

— Ходімо, — нявкнув він, торкаючись її хутра. — Відведемо тебе до твого кубла. Тобі треба відпочити перед завтрашнім тренуванням. — Левожар витримав паузу. — Ти залишаєшся тут, Сойкопере?

— Мені треба подумати.

Левожар позіхнув.

— Хіба ти не можеш думати у своєму гнізді?

— Я не затримаюся надовго, — пообіцяв Сойкопер.

— Гаразд.

Левожар здався надто втомленим, щоб сперечатися. Він пішов за Голуболапкою крізь терновий пліт, залишивши Сойкопера самого під деревами.

«Вогнезір знає не більше, аніж ми», — зітхнув Сойкопер. Він спустився до озера, слідуючи за запахом води та вітру. Коли вийшов із-за дерев, вітерець аж відкинув його вуса до щік.

Сойкопер уявляв собі широке, чорне й тихе озеро, яке ховало на глибині палицю. «Чому я її знищив?» — укотре спитав себе кіт.

Наближаючись до краю води, він відчував камінці під лапами. З його нутра вирвалося виття.

— Вибач, Скеле! Я цього не хотів!

Втягнувши язиком вогке нічне повітря, він намагався вловити бодай якийсь натяк на запах Прадавнього кота, але не відчув нічого, окрім запахів зів’ялого листя та води. Страх темною ямою позіхав у його животі. Скеля знав про пророцтво задовго до того, як Зоряний Клан заселив Срібносмугу, а Сойкопер розірвав єдиний зв’язок, який мав зі сліпим старим котом.

— О Скеле! Будь ласка! Мені потрібно знати!

Вітер кинув Сойкоперові благання назад, йому ж в обличчя. Але медикіт знав, що Скеля його чув і міг відповісти, якби захотів.

Роздратований Сойкопер попрямував уздовж берега туди, де з лісу виривався струмок. Він підійнявся берегом, обережно пробираючись через плетиво коріння, і попрямував за течією, до дерев. Коли струмок звузився, він перестрибнув через нього, обережно, намагаючись не вмочити хвоста в холодну, дзюркотливу воду.

Під лапами неприємно відчувалася волога земля, і кіт кинувся бігти риссю. Він дужче зосередив свої чуття, аби мати змогу мчати між деревами, виразно осягаючи простір навколо себе, а вуса й ніс тримав за курсом.

Раптом захрустів сухий листок. Гіркий запах пронизав Сойкоперові ніздрі.

«Тіньовий Клан!»

Невже він уже був так близько до кордону? Сповільнився й обачно поплентався вперед, принюхуючись. Попереду на деревах стояли запахові мітки. Вони були свіжі. Чи розпочав Тіньовий Клан нічне патрулювання? Він знову понюхав. Запах належав одному котові. Навіщо одному котові самому робити запахові мітки?

Вій розірвав ущент повітря. Оголені пазурі впилися в плечі Сойкопера, штовхаючи його на землю, вкриту листям. Медикіт сопнув і відштовхнувся вгору, лють розпалила його м’язи. Він відкинув нападника, упізнавши запах.

— Тигросерде!

То був син Вохрошубки.

Молодий кіт Тіньового Клану підвівся на лапи.

— Ох, вибач!

Сойкопер відчув, як сором охопив Тигросердову шкуру, бо молодий кіт збагнув, що напав на медикота.

— Я ж не знав, що це ти, — утупившись у землю, прошепотів Тигросерд. Він прибрав пазурі. — Гадав, це якийсь порушник території.

— Медикоти вільні ходити де їм потрібно, —нагадав йому Сойкопер.

— Я… я знаю, — затинаючись, промовив Тигросерд. — Але що ти тут робиш? Я маю на увазі вночі. Тобі треба щось у Тіньовому Клані? Я можу відвести тебе до Чорнозора. Тож куди ти йшов?

Поки Тигросерд лепетав, Сойкопер пригладжував скуйовджене хутро, куштував повітря, прислухаючись до хвиль на березі й вітру в деревах, і намагався визначити, де саме він перебував. Далеко від берега, близько до кордону Тіньового Клану — досить близько, щоб незграбна атака молодого вояка перекинула його на чужий бік. Зрозумівши, що запахові мітки залишилися позаду, Сойкопер обережно відступив, доки не переконався, що його лапи повернулися на свою територію. Медикіт направду міг вештатися де йому заманеться, але не без вагомої причини.

— Що ти тут робиш о цій порі ночі? — Сойкопер намагався приховати власну зніяковілість, допитуючи Тигросерда. — Ти в патрулі?

— Щ-щось… на кшталт того, — нявкнув Тигросерд, ніяково переступаючи з лапи на лапу. — Хай там як, це не твій клопіт.

Але в тому нявканні стала відчуватися твердість.

«Щось він дуже захищається», — подумав Сойкопер. Нахилився ближче.

— Тіньовий Клан зазвичай не відряджає поодиноких вояків патрулювати серед ночі.

— Таж і Громовий Клан не відряджає поодиноких медикотів погуляти на кордонах, — у тон йому відповів Тигросерд.

«От нахабне кошеня!» — подумав Сойкопер.

— Тобі варто повернутися до свого кубла, —різко сказав медикіт. — Завтра в тебе має бути тренування.

На його подив, Тигросерд відступив.

— Гаразд, — повернувшись, молодий кіт побіг за дерева.

Коли Сойкопер вдихав рештки його згаслого запаху, інший запах торкнувся носа. Він здавався йому напрочуд знайомим, але медикіт не міг його визначити.

Шерсть на плечах стала дибки. Напружившись, Сойкопер утямив, що за ним спостерігають. Він крутнувся, куштуючи повітря, і нашорошив вуха, збентежений через свою сліпоту. Чи спостерігав за ним із тіні якийсь кіт? Ані звука. Жодного запаху, окрім того, що лишив Тигросерд.

Сойкопер струснув хутро. «Не будь мишомізким!» — наказав собі медикіт. Відчувши світанок, він пірнув у кущ ліщини й попрямував додому.

«Хто б ото дивився на мене цієї нічної пори?» — казав собі він.

Розділ 8

Плющолапка проштовхнулася крізь вхід і кинулася у своє гніздо так, аж усе кубло здригнулося. Холодні краплі дощу посипалися з даху на новаків.

— Гей!

Цвітолапка сіла, обтрушуючи шкуру.

Голуболапка кліпнула, розплющила очі. Чи вже світало? Їй було важко спати після вчорашнього тривалого тренування з Левожаром. Він змусив її випробувати свої чуття до межі, наполягаючи на тому, щоб вона поширювала їх до самих країв їхньої території.

— Добре вам спиться? — сердито запитала Плющолапка.

Крізь тисове гілля просочувалося сіре світло. Далеко над улоговиною шумів під вітром ліс. Мокра Плющолапчина шкура, з якої стікала вода, прилипла до її маленького тіла.

Ще один бурхливий день.

Голуболапка потягнулася й позіхнула.

— Ти вже виходила?

— Досвітній патруль, — хрипко відповіла Плющолапка. — Я не розумію, чому Ожинокіготь змусив мене піти, а тобі дозволив спати.

Голуболапка нашорошила вуха. Невже Вогнезір розповів воєводі про її здібності, аби і той зважав на них? Чому вони не могли поводитися з нею як зі звичайною новачкою? Вона напружилася, коли сестра повела далі.

— Що в тобі такого особливого? — бурчала Плющолапка. — Я бачила, як Вогнезір спостерігав за тобою, коли думав, що ніхто не бачить. Тепер Ожинокіготь став поводитися з тобою так, ніби ти щойно зійшла зі Срібносмуги.

— Мабуть, просто перевіряють, чи ми дотримуємося правил, — заспокійливо відповіла Голуболапка, сподіваючись, що Плющолапка їй повірить.

— А правило таке, що ти можеш лежати в теплому гніздечку, поки я мотаюся під дощем? —огризнулася Плющолапка.

Цвітолапка вилизувала краплі зі своєї шкури.

— Таж нам усім іноді доводиться патрулювати на світанку, — зазначила вона.

— Деяким із нас частіше, ніж іншим, — прогарчала Плющолапка.

— Мабуть, Ожинокіготь загадав для мене щось інше, — примирливо нявкнула Голуболапка.

— Що саме? Подати тобі додаткового кролика на сніданок?

І Плющолапка скрутилася у своєму гнізді, повернувшись спиною до Голуболапки.

— Мені шкода, що тобі довелося піти без мене.

Голуболапка заходилася вилизувати краплі дощу, які потрапили на шкурку Плющолапки. «От якби й мене відряджали в ті самі патрулі, що й Плющолапку, аби було справедливо», — подумала вона.

— Принаймні тепер нам дозволили виходити з табору, — нявкнула вона між облизуванням.

— Пхе! — пирхнула Плющолапка, але Голуболапка відчула, як сестра розслабилася.

— Не можуть же вічно вас карати, — нявкнула Цвітолапка.

Двом новачкам було заборонено покидати табір на чверть повні — і то було лише частиною покарання за перетин кордону Вітряного Клану. Голуболапка не могла не думати, що кубло старійшин і ясла ще ніколи не були такими чистими. Вони щодня міняли папороть, аж поки Плющолапці не здалося, що вони зробили нове гніздо для кожного кота в Клані.

— Голуболапко! — пролунав крізь тисове гілля голос Левожара.

Плющолапка форкнула.

— Дуже вчасно, — поскаржилася вона. — Ти щойно дісталася до того місця, де мені свербить.

— Вибач, — винувато нявкнула Голуболапка. — Мушу йти.

Вона вискочила зі свого гнізда й вилізла з кубла в дощовий серпанок.

— Що таке?

Левожар сидів, опустивши вуса, на мокрій від дощу галявині.

— Чуєш щось?

Голуболапка зітхнула. Це стало його звичайним вітанням. Невже він думав, що вона була нічим іншим, як парою гігантських ходячих вух?

— Ні, — прошипіла вона.

Роздратування новачки зросло, бо вона помітила, як Вогнезір вийшов зі свого кубла та зиркнув просто на неї.

Зненацька її погляд привернула хвиля темного хутра. То до неї мчала Тернолапка, чия коричнева шкура була вже промочена зливою. Шипокіготь, її виховник, повільно плентався слідом.

— Ми йдемо на кордон! — заскакала Тернолапка, хлюпаючи каламутною водою на шкуру Голуболапки.

Вітер, що кружляв у влоговині, смикав її за вуса. Голуболапка замуркотіла, підбадьорена ентузіазмом товаришки. Здавалося, молода кішка навіть не помітила, що навколо дощить.

А от Шипокіготь вочевидь помітив. Він злостиво смикнув вусами, від чого з них бризнули краплі.

— Ти готовий? — запитав він Левожара, кинувши короткий погляд на Голуболапку. — Ожинокіготь хоче, щоб ми перевірили мітки Тіньового Клану.

Голуболапку охопило хвилювання. Пробіжка лісом зігріла б її.

— Ходімо!

Вона помчала до тернового плоту, кличучи хвостом Тернолапку, і прослизнула крізь живопліт, щаслива, що зникла з-під пильного погляду Вогнезора.

За табором їх наздогнав Шипокіготь.

— Яким шляхом нам іти? — задихаючись від бігу, спитала Голуболапка.

Шипокіготь дивився вдалечінь на яр.

— Підемо повз старий дуб, — вирішив він. І рушив поміж дерев, ляскаючи лапами по мокрому листю.

Коли коти зайшли в мокрий ліс, Голуболапка скривилася. Грязюка забивала її кігті й сочилася крізь пальці. Щоразу, коли вони продиралися крізь хащі, її хутро насичувалося водою й мочило шкіру.

Раптом вона відчула, як чиїсь лапи заковзали поза їхніми спинами.

— Зачекайте на мене! — поспішав слідом Сіросмуг. — Вогнезір наказав мені до вас приєднатися.

Сивий вояк пихкав. Зазвичай він здавався товстим у пухнастій шубці, але зараз мокре хутро щільно обліпило його фігуру, тож кіт видавався напрочуд худим.

Шипокіготь змахнув хвостом.

— Невже Тіньовий Клан знову перетинав кордон?

— Таж нібито вони не полювали, — примружив очі Левожар. — Я відчуваю лише кілька заблукалих запахів із нашого боку кордону.

Сіросмуг люто струшував дощ зі свого хутра, аж воно взялося колючками.

— Вогнезір хоче, аби ми пильнували ситуацію.

Очі Тернолапки були круглі-круглі.

— Як вважаєте, Вогнезір згадає про це завтра на Зборищі?

— Не розумію, чому б йому й не згадати, —нявкнув Сіросмуг.

Шипокіготь визирав поміж дерев.

— Якщо Зборище взагалі відбудеться.

Важкі темні хмари затягнули небо.

— Непоганий вітерець, — зауважив Сіросмуг. — Думаю, до ранку він розвіє хмари.

Ніби на підтвердження його слів потужний порив вітру шмигнув у верхів’ї дерев і сколихнув підлісок. Сіросмуг уп’явся в землю пазурами, коли вітер заворушив йому вуса.

— Якщо він заразом не розвіє і нас, — додав кіт.

Струмок був повнісенький, і Шипокігтеві знадобився певний час, щоб знайти найвужче місце для переходу. Він першим перестрибнув через стрімку воду, що бурлила в потоці, та обернувся, аби переконатися, що Тернолапка теж благополучно перейшла. Далі стрибнула Голуболапка, але її лапи недбало ковзнули по багнистому березі, і серце новачки тьохнуло. На щастя, Шипокіготь швидко вхопив її за загривок і тримав, аж поки вона не стала на ноги. Сіросмуг і Левожар легко перескочили.

— Важко повірити, що озеро колись було порожнім, — зауважив Сіросмуг, спостерігаючи, як доліріч тече вода.

Левожар стрибнув на повалене дерево. Його кора була зелена й блищала від мокрого моху, тож, коли кіт приземлився, його лапи зісковзнули — і він зірвався, перекинувшись.

— Ой-ой!

Голуболапка почула, як виховник зойкнув, провалившись у мокре листя. Запах дикого часнику заплямував повітря. Вона простягла передні лапи на колоду, визираючи зверху.

— З тобою все гаразд?

Левожар похмуро борсався серед темно-зеленого листя, розчавлюючи його під собою. Повітря дедалі дужче наповнювалося густим часниковим ароматом.

Голуболапка ледве стримувала веселе муркотіння, коли Левожар зі скуйовдженою шерстю нарешті підхопився на лапи.

— Зі мною все гаразд, — різко відказав він.

— То, може, нам усім треба замаскувати свій запах? — якомога невинніше поспиталася Голуболапка.

— Ти прекрасно знаєш, що я незумисне! — сердито нявкнув Левожар.

Кіт махнув хвостом, відтак попрямував далі через ліс, а Шипокіготь і Сіросмуг стрибнули за ним через повалене дерево.

— Обережно, — з грайливим блиском в очах попередила Тернолапка, коли Голуболапка перелазила через колоду. — Тут трішки слизько.

Голуболапка весело пирснула.

Тернолапка голосно муркотіла, коли вони наздоганяли виховників, але Шипокіготь кинув на неї суворий погляд, і новачка замовкла. Натомість зморщила носа.

— Принаймні ми його не загубимо, — прошепотіла вона Голуболапці, виразно глянувши на Левожара.

Золотавий кіт аж смердів часником, але незворушно ступав попереду, наче навіть цього не помічав.

Голуболапка стала нюхати запахові мітки Тіньового Клану, які пахли так сильно, що навіть часниковий дух від Левожара не міг їх приховати. Вони змішувалися з мітками Громового Клану. Новачка розмірковувала, чи не відпустити свої чуття далі, щоб спробувати виявити рух котів Тіньового Клану за його кордонами, але її розум був надто втомлений після вчорашніх тренувань.

Коли вони наближалися до краю лісу, то побачили світло, що проблискувало між деревами. Голуболапка впізнала позаду трав’яну галявину, де колись мимоволі кинулася під шкуру Двоножого намета. Це було тоді, коли вони подорожували вгору за течією струмка. На щастя, тепер галявина була порожньою. Навіть Двоніг не був би таким дурним, щоб сидіти в лісі за такої жалюгідної погоди.

Левожар зупинився біля дерева, від якого різко тхнуло Тіньовим Кланом. Шипокіготь і Сіросмуг пленталися серед заростей у межах кордону, обнюхуючи кожен кущ і купку папороті.

— Щось є? — спитав Левожар.

Сіросмуг похитав головою, але Шипокіготь зупинився біля низького куща ліщини за кілька хвостів від кордону.

Тернолапка поквапилась до нього.

— Тіньовий Клан? — спитала вона. Кішка понюхала кущ, шерсть заворушилася на її спині, і вона стривожено нявкнула: — Вони були тут!

Навколо новачки товпилися Левожар і Сіросмуг. Голуболапка трималася позаду, адже запах у її ніздрях був таким чистим, наче вона стояла поруч.

«Тигросерд!»

Запах одразу сплинув у її пам’яті. Молодий вояк Тіньового Клану теж вирушав угору за течією, щоб знайти бобрів. Вона знала його запах так само добре, як і всякого іншого її товариша.

— Відійди, Левожаре, — наказав Шипокіготь. — Бо твій часниковий сморід усе псує.

«Ось чому вони його не впізнають!» — подумала Голуболапка. Вона спостерігала, як Шипокіготь знову нюхав, і сподівалася, що вояк не розпізнає запаху.

Сіросмуг підійшов до кордону й став походжати там, хльостаючи хвостом.

— Патруль! — попередив він.

Четверо котів Тіньового Клану наближалися до них, ступаючи по траві, їхнє хутро коливалося в повітрі. Шипокіготь і Сіросмуг підійшли до Левожара, щоб зустрітися з патрулем пліч-о-пліч. Коти тримали лапи на своєму боці кордону, але вискалили зуби.

Поки Тернолапка поспішала, щоб стати біля своїх побратимів, Голуболапка підійшла до куща ліщини й принюхалася. Там достоту був Тигросерд. Про що, заради Зоряного Клану, він думав, перетинаючи кордон? Може, це сталося випадково? Можливо, він переслідував здобич і не помітив, поки не стало надто пізно?

— Що ви робите на нашому кордоні? — Чорно-білий кіт Тіньового Клану виклично дивився на патруль Громового Клану.

Голуболапка впізнала Крукомороза, якого бачила на Зборищі. Він зупинився за декілька кроків від котів Громового Клану. Біля нього стояли Щурошрам, Соснолапка й Тигросерд.

Сіросмуг скопилив губу.

— Ми перевіряємо запахи Тіньового Клану на нашій території.

Крукоморозове хутро стало дибки.

— Що?!

— Ось тут кущ ліщини, просочений запахом Тіньового Клану, — рикнув Левожар.

— Що б ми робили біля купи ваших мокрих старих дерев? — прогарчав у відповідь Тигросерд.

Сіросмуг уп’явся пазурами в багнисту землю.

— Чому ж ви тоді перетинали наш кордон?

— Жоден кіт Тіньового Клану не перетинав ваш кордон, — прошипів Щурошрам.

Голуболапка спостерігала за Тигросердом. Його бурштинові очі були непроникними.

Шипокіготь відійшов убік і з викликом кинув:

— То заходьте й понюхайте самі!

— Не кажи нам, що робити! — крикнула Соснолапка. Вона роздратовано роздирала багнисту землю, між її кігтями стирчала трава. — Те, що Громовому Кланові першому спало на думку йти проти течії, аби відновити потік, ще не означає, що ви тепер головні серед усіх котів.

— Та просто понюхайте! — гаркнув Шипокіготь.

— Не будь смішним! — хрипко нявкнув Крукомороз. — Якщо ми перетнемо ваш кордон, то на вашій території точно буде запах Тіньового Клану.

Щурошрам скривив губу.

— Ви намагаєтеся втягнути нас у бійку?

— Навіщо нам це? — зауважив Левожар.

Він спокійно дивився на вояка Тіньового Клану.

Тигросерд виступив уперед.

— Ну, гаразд, — нявкнув він. — Я перевірю. Але ж пам’ятайте, що ви самі запросили мене на вашу територію! — Він пробіг риссю по лінії запахових міток, задерши хвіст. — Де той кущ?

Голуболапка зіщулила очі. Якщо Тигросерд зараз підійде нюхати кущ, то, звичайно, замаскує свій старий запах новим. Докази буде приховано. «Розумний!» Голуболапка мимохіть відчула спалах захоплення його хитрістю. «Але він однаково щось задумав, — розмірковувала вона. — Що б це могло бути?» Кіт наближався, а вона так і стояла на місці біля куща ліщини.

— Ось тут? — голосно спитав він, пхаючи ніс у буре листя. — Тут дійсно вчувається слабкий запах, але він надто старий, щоб сказати, чи це запах Тіньового, а чи Громового Клану. — Він обернувся, торкаючись шкурою куща, залишаючи пасма хутра на гострих гілках. — Як завжди, у вашій голові, мабуть, бджоли.

Високо підійнявши носа, він повернувся до побратимів. Обидва патрулі досі стояли один проти одного, наче провокували суперників на перший крок.

— Це ж був ти, чи не так? — прошипіла Голуболапка, коли Тигросерд проходив повз неї.

Кіт хитнув головою і перелякано витріщився на новачку.

— Навіть не заперечуй! — прошепотіла Голуболапка, упівока дивлячись на своїх. Але ті не зводили очей із патруля Тіньового Клану. — Я впізнала твій запах ще до того, як ти перетнув кордон.

— Не кажи нікому, будь ласка! — Тигросерд розгублено опустив хвіст. — Я все поясню тобі завтра на Зборищі.

Він тупцював, стурбовано поглядаючи на побратимів.

Голуболапку охопила хвиля співчуття. Вона не хотіла втягнути кота в халепу — той допоміг перемогти бобрів. Принаймні вона мусила дати йому можливість пояснити.

— Добре, — погодилася Голуболапка.

— Дякую тобі.

Тигросерд пригладив хутро, знову перетнув кордон і приєднався до своїх.

— Їм усе здалося, — доповів Крукоморозові він.

— Здалося? — Щурошрам принюхався. — Авжеж, напевно, то був просто запах, що долинав через кордон.

Сіросмуг ступив крок уперед.

— Від того куща достеменно тхнуло вами!

Крукомороз нахилився до суперника ближче, їхні вуса майже торкалися. Лише невидима межа відокремлювала котів.

— І чому ти так боїшся ледь чутного запаху Тіньового Клану?

Тернолапка випнула груди.

— Ми не боїмося!

Жоден кіт не ворушився.

— То ви йдете чи ні?— гаркнув нарешті Шипокіготь.

— А чому ми повинні йти? — запально відповів Шурошрам. — Ми на своїй території.

Сіросмуг форкнув.

— Ходімо, — наказав він побратимам. — Якщо вони хочуть, щоб у них лапи погнили в цій багнюці, нехай собі стоять.

Він так різко повернувся, що його хвіст зачепив по носі Крукомороза по той бік кордону.

Крукомороз на те загарчав, його шерсть стала дибки, але він не поворухнувся. Патруль Громового Клану пішов поміж дерева за Сіросмугом.

Голуболапка обернулася через плече. Щурошрам і Крукомороз тихо розмовляли, схиливши голови. Соснолапка, досі настовбурчена, ступала кордоном. Лише Тигросерд спокійно стояв, дивлячись їй услід.

Голуболапка ззирнулася з ним і відвела очі, раптом зніяковівши.

«Що йому таке?» — дивувалася вона. Він був таким відкритим і щирим під час подорожі вздовж струмка. Вона ніколи не вважала його підступним. Ну, гаразд, принаймні він обіцяв усе пояснити на Зборищі.

Коли коти підходили до влоговини, Голуболапка за звичкою почала подумки шукати Плющолапку. Сестри не було в таборі. Вона прислухалася, аж поки не впізнала знайоме нявкання.

— Я тобі так і казала! — Плющолапка разом із Цвітолапкою були на тренувальному майданчику. — Того разу ти мене не зрозуміла.

Заспокоєна тим, що її сестра жива-здорова, Голуболапка пішла за патрулем через терновий пліт.

Вогнезір походжав галявиною, з його шкури скрапував дощ. Він обернувся, щойно патруль увійшов у табір.

— Усе гаразд? — запитав він, ступаючи просто до Сіросмуга.

Сіросмуг струснув воду з вусів і повідомив:

— Знову чужі запахи на нашій території.

Вогнезір спохмурнів. Порохошуб, який ховався під папороттю на краю галявини, виринув у дощ.

— То Тіньовий Клан досі вторгається?

Хмарохвіст, зазвичай білий, а зараз сірий від дощу, згорблено сидів, нашорошивши вуха й округливши очі. Піскошторма визирнула з Вогнезорового кубла, її зелений погляд блиснув із мороку, і вона примруженими очима втупилася в купу вояків. Міллі вийшла із кубла, торкнувшись носом Сіросмугового плеча перед тим, як приткнутися носом до Тернолапки. Затремтіла ожина біля кубла медикотів — то вийшов Сойкопер і сів біля решти, його невидючий погляд був спрямований на патруль.

— Мені здається, кордон перетинає лише один вояк, — заспокоїв Сіросмуг побратимів.

Піскошторма спустилася по валунах і підбігла до них.

— Ви зрозуміли, який саме?

Голуболапка опустила погляд на свої лапи. Гнівне муркотіння проносилося серед котів, які міркували, що то міг бути за лазутчик. Тим часом вона дозволила своїм чуттям простягнутися назад до території Тіньового Клану. Тигросерд ішов за своїм патрулем у табір. Поки Щурошрам доповідав Чорнозорові, він узяв щура з кагату свіжини й відніс його на край галявини, потім ліг і заходився їсти, одним тривожним оком позираючи на свого провідника.

— То що ми із цим робитимемо? — вигукнув Порохошуб.

Цей крик повернув думки Голуболапки назад, на галявину Громового Клану.

Вогнезір підвів голову.

— Ми ще не знаємо, який саме кіт перетинає кордон, отож нічого не можемо вдіяти.

Шипокіготь низько й жорстко прогарчав.

— Але, — провадив Вогнезір, — ми посилимо патрулі на кордоні з Тіньовим Кланом і, сподіваюся, спіймаємо цього лазутчика, відтак дізнаємось, що він задумав.

— Хотів би я бути тим, хто його спіймає, —прошипів Левожар.

— Або її, — зауважила Міллі.

— Хай хто це буде, — вів далі Вогнезір, — ми не можемо бути впевнені, чи діють вони від імені Тіньового Клану, чи самі собою, і поки ми не з’ясуємо, ми не повинні надмірно реагувати.

— Проте ти згадаєш про це на Зборищі? — підказала Піскошторма.

— Якщо буде треба, — нявкнув Вогнезір.

— Якщо буде треба? — збентежено перепитав Порохошуб.

Сіросмуг утрутився, вставши між бурим котом і провідником.

— Правильно, навіщо зайвий раз розпалювати ворожнечу?

Левожар махнув хвостом і нявкнув:

— Бо інакше Тіньовий Клан подумає, що ми слабкі!

Вогнезір сів, обкрутивши хвоста навколо лап.

— Силу не потрібно доводити, — сказав він і пильно поглянув на золотавого вояка. — Пам’ятайте, порушником може бути лише один вояк Тіньового Клану, а не весь Клан.

— Тоді ми тим паче повинні сказати про це! —огризнувся Шипокіготь. — Якщо вони не можуть контролювати своїх вояків, то кожен Клан повинен це знати.

— Я знаю, Шипокігтю. — Вогнезір схилив голову до смугастого вояка. — Але іноді краще почекати й подивитися, перш ніж розповідати всім про свої проблеми. Я не хочу, щоб Клани думали, що ми не можемо захистити свої кордони.

Шипокіготь струснув трохи вологи зі свого хутра.

— Ну, напевно, — пробуркотів він.

Вогнезір і Піскошторма піднялися валунами назад до кубла в печері провідника. Порохошуб і Шипокіготь обійшли Високий Камінь та вирушили до вояцького кубла, а Сіросмуг, Міллі й Тернолапка подалися обнюхувати здобич на кагаті свіжини.

— Хочеш їсти?— запитав Голуболапку Левожар.

Перш ніж вона встигла відповісти, їх через галявину погукав Сойкопер:

— Ну що?

Сірий медикіт квапливо біг до них.

— Ви з’ясували, хто це? — Коли він провадив далі, то тривожно зиркав на Левожара невидючими очима. — Кілька ночей тому я спіймав Тигросерда, який обнюхував наш кордон.

— Невже? — не змогла приховати свого здивування Голуболапка.

Тоді дійсно вояк Тіньового Клану щось задумав. І все ж таки новачка притримала язика. Вона пообіцяла спочатку дати йому змогу пояснити й не збиралася порушувати цієї обіцянки. Адже завтра відбудеться Зборище. Їй не доведеться довго зберігати свою таємницю.

— Тигросерда? — Левожар здивувався не менше. — Навіщо йому щось робити на наших кордонах? Він був нам спільником лише пів повні тому! Допоміг нам повернути струмок.

Але Сойкопер насупився.

— То було пів повні тому, — зазначив він. — Не всі коти вважають, що одна пригода робить їх друзями назавжди.

У Голуболапки шерсть стала дибки. Невже він критикував її за те, що вона пішла провідати хвору Шевловусу? Почуття провини її вразило. Адже тепер вона знов погодилася зберігати Тигросердову таємницю. Можливо, Сойкопер і мав рацію, нагадавши їй про відданість.

Крапля дощу впала з кінчика її вуха й полоскотала м’яке хутро. Кішка різко струснула головою. Вона мовчатиме, доки не почує, що скаже їй на Зборищі вояк Тіньового Клану.

Розділ 9

Голуболапка неспокійно тупцювала біля тернового плоту, прагнучи якнайшвидше втекти.

Плющолапка сиділа, дивлячись на сестру, й роздратовано посмикувала хвостом.

— Ти ж усе мені розкажеш? — запитала вона знову.

— Звісно, — вкотре пообіцяла Голуболапка. —Щойно повернуся.

Плющолапка, здавалося, угамувалася стосовно того, що старші вояки особливо ставилися до Голуболапки, аж поки Ожинокіготь не вирішив, що з них двох тільки Голуболапка піде сьогодні на Зборище.

Вона зизом зиркнула на воєводу Громового Клану, який саме проходив повз неї.

Він це помітив і призупинився.

— Не сердься, — нявкнув Ожинокіготь. — Ти не кошеня. Тобі не обов’язково щомиті бути побіля сестри.

Білокрила підвелася з того місця, де вона дрімала після вечері.

— Наскільки я пам’ятаю, Ожинокігтю, — піддражнила його вона, — самому тобі ніколи не подобалося, якщо тебе не запрошували на Зборище.

Вона ніжно глянула на обох своїх дочок.

Ожинокіготь кинув на білу кішку суворий погляд, утім лише на якусь мить, а потім його очі стали дуже веселими.

— Ну, принаймні я мав совість тихесенько собі дутися на самоті у своєму гніздечку.

Плющолапка підвелася на лапи та струснула хвостом.

— Не хвилюйся. — Голуболапка обійняла її хвостом, коли Ожинокіготь відійшов та сів біля Сіросмуга. — Коли станемо воячками, ми ходитимемо на кожне Зборище разом.

Вивіркострибка вислизнула з кубла вояків і попленталася галявиною. Її погляд на мить метнувся до Ожинокігтя, а потім вона підійшла до Листоплесої, яка сиділа біля кагату свіжини.

— Як гадаєш, Ожинокіготь колись їх пробачить? — прошепотіла Голуболапка.

Як міг Ожинокіготь бути таким холодним до своєї колишньої подруги? З тремтінням вона подумала: як так сталося, що коти, котрі були такими близькими, могли раптом почати поводитися так, ніби належать до різних Кланів? З нею та Плющолапкою такого ніколи не сталося б.

Принаймні Вивіркострибка та Листоплеса досі так само близькі. Голуболапка дивилася на сестер: як вони схилилися одна до одної, притиснувшись шкурками, наче кошенята в яслах.

Вона штовхнула носом Плющолапку.

— Я подбаю про те, щоб отримати соковиті плітки від Хутропелюстки, — нявкнула вона.

Новачка сподівалася, що чемна кішка Річкового Клану не поводитиметься так, ніби вони ніколи не мали спільних пригод.

Вогнезір навскач спускався з Високого Каменя. Коли під його лапами зацокотіло каміння, решта патруля поспішила до тернової огорожі. Піскошторма, Шипокіготь і Орлякошуб неспокійно ходили біля входу. Лисостриб, Ружопелюстка та Ясносерда вийшли з кубла вояків. Левожар щойно похапцем під’їв та облизувався, чекаючи, поки Сойкопер вийде з кубла медикотів. Разом вони приєдналися до побратимів. Міллі поквапилася до Сіросмуга. Березопад підскочив до Білокрилої. Цвітолапка й Тернолапка вибігли з кубла новаків із блискучими від хвилювання очима.

Джмільолап крикнув їм услід:

— Я хочу знати про все, що там відбудеться!

Він мав залишатися з Плющолапкою.

Вивіркострибка відійшла від Лисостриба й підступила до інших. Вогнезір усім подав знак хвостом і залишив табір. Побратими кинулися за ним. Поки коти мовчки прямували до озера, Голуболапка відчувала їхній неспокій. Сіросмуг мав рацію: вітер розвіяв хмари, і Срібносмуга виблискувала навколо повного ясного місяця. Але з дерев досі крапало від сильних дощів, і Голуболапка, яка йшла за товаришами крізь вологий підлісок, незабаром намокла.

Через прохолодну вогкість, здавалося, усім аж шкіру кололо від роздратування.

— Сподіваюся, ми не натрапимо на запахи Тіньового Клану на нашій території! — гаркнув Лисостриб.

— Не будь смішним, — кинув Ожинокіготь. —Ми самі обходимо берег озера територією Вітряного Клану. Навіть Тіньовий Клан не був би настільки дурним, щоб так далеко заблукати!

Шипокіготь замовк і покуштував повітря.

— Я не ручався б за Тіньовий Клан, — пробуркотів він.

Лисостриб хльоснув хвостом.

— Ми теж повинні перейти на територію Тіньового Клану й залишити свій запах. Подивімося, як їм це сподобається!

— Так! — погодилася Ружопелюстка. — Закладаюся, вони були б не дуже задоволені.

Але цими днями темно-кремова кішка, здавалося, ладна була погодитися з кожним словом, що його вимовляв її товариш.

«От мишомізка кішка», — мимохіть подумала Голуболапка. І миттєво відчула провину: Ружопелюстка була гарною воячкою. Але все-таки Голуболапка сподівалася, що сама ніколи не захопиться надто якимось котом — так, щоб утратити розум.

— Ми повинні це зробити, — прогарчав Левожар. — Просто щоб збити їм пиху. Дарма що їхні носи, мабуть, надто звикли до запаху смерек, тож не помітять щось інше.

Вивіркострибка навскач промчала схилом повз золотавого вояка.

— Припиніть створювати проблеми, — попередила вона.

Ожинокіготь дістався верхівки схилу й пильно поглянув на Вивіркострибку.

— Іноді агресія потрібна. Зоряний Клан не- дарма дав нам пазурі.

Очі яскраво-рудої кішки зблиснули, ніби його слова вдарили її в обличчя. Левожар помітно здригнувся. Патруль перегрупувався біля берегової лінії та прямував берегом озера, тримаючись від води на три хвости.

Голуболапка оглядала схили. Тут не було ніяких слідів інших Кланів, так само як і не було жодного їхнього сліду під поваленим деревом, яке лежало над протокою між берегом і островом. Коли Голуболапка переходила, розчепіривши кігті, щоб хапатися за слизьку кору, вона прислухалася до води, що брижала під стовбуром, та до вітру, що колихав гілля на острові.

Галявина була порожня. Кішка зіскочила з деревини. Під її лапами хруснула галька, а шерсть на лапах просочилася водою.

— Гайда, — прошепотіла вона Цвітолапці. —Ходімо подивимося.

— Але…

Вона залишила Цвітолапку й помчала між деревами.

— Усе гаразд, — гукнула вона через плече. —Ми тут перші.

Цвітолапка вирвалась із папороті за мить після того, як Голуболапка висковзнула на галявину посеред острова. Повітря смерділо бур’янами, що гнили на залитому водою узбережжі. Голуболапка зморщила носа. Як Річковий Клан поряд із цим живе?

— Зачекайте на мене! — з хмизу слідом за ними кинулася Тернолапка.

Вона зупинилася й оглянула порожню галявину. Решта однокланівців досі пробиралася крізь кущі та була від них на відстані завдовжки з дерево.

— Залізьмо на Великий Дуб!

Цвітолапка вже мчала до Дуба, який височів на чільному місці галявини. Вона мигцем пролізла вгору стовбуром і сіла на найнижчу гілку, поважно обвивши хвостом лапи й випнувши груди, наче збираючись звернутися до Кланів.

— Я, Цвітозірка, вітаю вас…

— Ану, злазь!

Від різкого вигуку Вивіркострибки Цвітолапка зісковзнула з гілки й незграбно звалилася на землю.

Голуболапка стрепенулася. Помаранчеві Цвітолапчині очі спалахнули. Вона підвелася і, засоромлена, побрела назад галявиною.

— Як тобі взагалі таке спало на думку?! — лаяла її Вивіркострибка. — Що про тебе подумає Зоряний Клан?

— Ой, — прошепотіла Тернолапка, притискаючись до Голуболапки.

Міллі вискочила з-за папороті, очима перебігаючи з Вивіркострибки на Цвітолапку.

Цвітолапка злегка накульгувала. Сіра воячка кинулася до дочки.

— З тобою все гаразд? — І понюхала Цвітолапчину лапу.

— Нічого страшного, — запевнила її Цвітолапка. — Я просто незграбно приземлилася.

— Звідки?

Цвітолапка понурила голову.

— Я хотіла знати, як воно — сидіти на Великому Дубі. Вивіркострибка крикнула так, що я аж підскочила, а тоді впала.

Міллі кинула гнівний погляд на Вивіркострибку.

— Не треба було її лякати! Вона ж бо могла неабияк поранитися.

— Вона взагалі не мала сидіти на тому дереві, — зауважила Вивіркострибка.

— Вона лише новачка, — нагадала Вивіркострибці Міллі.

— Але не така вже юна, щоб не знати правил!

Вивіркострибка обернулася до Сойкопера, який саме вийшов із папороті, й запитала:

— Чи не оглянеш ти Цвітолапку? Вона впала.

Вогнезір виповз із кущів.

— Хто впав?

— Пусте, — нявкнула Цвітолапка, коли Сойкопер оглядав її лапу. — Зі мною все гаразд.

Вогнезір перевів погляд із Вивіркострибки на Міллі.

Сіросмуг пройшов попереду, куштуючи повітря.

— Яка гидота! — Він кумедно зморщив носа. — Я не знаю, коли це місце пахне гірше: коли воно порожнє чи коли тут смердять інші Клани.

Голуболапка була вдячна сірому воякові за гумор, який трішки розрядив напружену після сварок ситуацію. Вивіркострибка й Міллі розійшлись урізнобіч на галявині. Ожинокіготь сів під буком подалі від обох кішок. Білокрила вийшла на галявину й невпевнено перевела погляд із Вивіркострибки на Міллі, а потім обрала темне місце біля купи папороті, посередині між кішками. Сойкопер посів своє місце серед коріння Великого Дуба, де мали зібратися інші медикоти. Березопад ступав узбіччям, насторожено кушутуючи повітря, а решта патруля сиділа осторонь, мовчки махаючи хвостами.

Попри чисте небо, в повітрі пахло дощем. Голуболапка затремтіла, коли вітерець поніс на галявину шквал листя. Їй майже зовсім полегшало, щойно зашелестів підлісок на дальній стороні острова і вона відчула рибний запах Річкового Клану. Коти залишали свій табір і прямували на галявину.

Вона помітила, як Вогнезір стежить за її поглядом, який вона кинула на зарості очерету поза деревами, та спостерігав, як з’являлися витончені постаті котів Річкового Клану. Коли Мрячкозірка вивела свій Клан на галявину, він підійняв хвіст на знак привітання. Хутропелюстка миттєво відірвалася від Клану й помчала всіяною листям галявиною до Голуболапки, а її побратими перемішалися з котами Громового Клану й стали ділитися одне з одним язиками.

— Привіт! — Сіро-біла кішка Річкового Клану випнула груди й звела підборіддя. Здавалося, вона виросла на цілу мишу після того, як Голуболапка бачила її під час подорожі вздовж річища струмка. — Як тренування?

— Чудово!

Голуболапці було приємно її бачити, а ще більше приємно було зустріти як друга бодай одного зі спільників, котрі допомагали вивільнити струмок. А втім, Сойкоперові слова закарбувалися в її пам’яті. «Не всі коти вважають, що одна пригода робить їх друзями назавжди». Вона відкинула цю думку. Вона могла бути водночас і дружньою, і відданою власному Кланові!

— Тобі не здається, що після нашої пригоди все видається нудним?

Очі Хутропелюстки заблищали.

«Якби ж то так!» — пхекнула про себе Голуболапка. Левожар так вимагав від неї відточувати свою силу, що вона ледве встигала знайти щось нудне.

— У мене дійсно хороший виховник, — нявкнула вона, усвідомлюючи, що Левожарів погляд блимає по ній. Чи він боявся, що вона щось викаже?

Дискомфорт посилився, коли вона відчула запах котів Вітряного Клану, які перетинали повалене дерево й прямували до галявини.

— З тобою все гаразд? — округлила очі Хутропелюстка.

— Що?

Голуболапка стурбовано визирала їй через плече, побоюючись побачити вояків Вітряного Клану, що тоді спостерігали, як новачку безцеремонно випроваджували додому з їхнього табору. Вона напружилася, коли Хутропелюстка кинула погляд їй за спину.

— Це ж тільки Вітряний Клан! — Кішка Річкового Клану привітала знайоме обличчя. — Привіт, Шевловусо!

Але воячка Вітряного Клану демонстративно відвернулася.

— Який ґедзь її укусив? — У бурштинових очах Хутропелюстки спалахнув біль.

Голуболапці кортіло пояснити, що холодність Шевловусої спрямована на неї, а не на Хутропелюстку. Але не могла змусити себе зізнатися у своїй погано спланованій вилазці на територію Вітряного Клану. Тепер й Ожинокіготь дивився на неї, примруживши очі. «Закладаюся, йому цікаво, що скаже Однозір про моє вторгнення на територію Вітряного Клану», — сумно подумала Голуболапка. Вона хотіла, щоб із нею була Плющолапка.

— Ну, не журися! — несподіване нявкання Хутропелюстки злякало її. — Вітряний Клан завжди був колючим. Якщо вони не хочуть із нами говорити, ми ніяк цьому не зарадимо.

Голуболапка махнула хвостом. Хутропелюстка мала рацію. Якщо сьогодні її побратими воліють лаятися одне з одним, а Вітряний Клан — копилити губу, то що вона має робити? До того ж вона не могла забути свою найважливішу справу цього вечора: Тигросерд обіцяв розповісти, що він робив на території Громового Клану. Вона шукала його запах у прохолодному нічному вітерці й здивувалася, коли раптом учула його дуже близько. Тіньовий Клан дістався острова.

Коли коти на чолі з Чорнозором вийшли на галявину, Вогнезір поглянув на місяць. Хмари скупчилися над обрієм. Провідник Громового Клану підійшов до Великого Дуба та вмостився на нижній гілці, з якої впала Цвітолапка. Однозір і Чорнозір видряпалися за ним. Мрячкозірка нерішуче зиркнула вгору на товстий стовбур, ніби шукаючи, за що ухопитися, потім видряпалася теж і вмостилася біля інших провідників.

Голуболапка спостерігала за котами, які збиралися біля підніжжя дерева, і шукала темну смугасту шерсть Тигросерда. Вона на якусь мить побачила його між побратимами, аж поки купа котів Річкового Клану не опинилася між ними, затуляючи їй огляд.

— Тигросерде! — голосно прошипіла вона.

Але він не обернувся. Натомість чиїсь гострі пазурі щипнули її за хвіст.

— Ой!

Голуболапка глянула через плече. Піскошторма суворо дивилася на неї.

— Час сідати. Провідники збираються говорити.

Розчарована Голуболапка вдивлялася крізь купу шкур і вух туди, де сидів Тигросерд. Біле хутро Снігопташки сяяло біля його гладкої темної шкури. Вона спробувала перехопити його погляд, але Багроверб, ковзнувши, умостився поруч із ними, і Тигросерд зник за широкою брунатною головою товариша. Голуболапка неохоче обернулася в бік провідників.

Однозір посунувся до середини гілки. Голуболапка стурбовано затамувала дух. «Будь ласка, не згадуй про мене!» — подумки закликала вона його.

— Повернення озера було благословенням Зоряного Клану, — почав провідник Вітряного Клану.

— Еге ж, а коти, котрі пішли та повернули воду, либонь, тут геть ні до чого, — пробуркотіла собі під ніс Цвітолапка.

— Наші відважні вояки, які звільнили струмок, благополучно повернулися та щасливі знову бути зі своїми Кланами. — Його погляд ковзнув по котах Громового Клану, і Голуболапка виявила, що знітилася, коли він повів далі: — Вітряний Клан буде вічно вдячний відважним воякам за мужність і силу.

Тернолапка притиснулася до Голуболапки.

— Він поводиться так, ніби Вітряний Клан здійснив це самотужки, — прошепотіла вона. — А ти, Левожар, Тигросерд і…

— Ану цить! — зиркнула на них Вивіркострибка й знов повернула голову до Великого Дуба, де Однозір провадив:

— З наближенням гололисту важливо захистити наші кордони. Кролики, звичайно, бігають де хочуть, але якщо гололист буде суровим, ми повинні захистити нашу дичину. — Він подивився вниз на Громовий Клан. — З будь-якими порушниками поводитимемося суворо.

Голуболапка розчепірила кігті, чекаючи, поки він назве її ім’я. Неймовіре полегшення охопило кішку, коли провідник Вітряного Клану просто кивнув і пішов уздовж гілки, звільняючи місце для Мрячкозірки.

Тиша охопила Клани, коли нова провідниця Річкового Клану вперше заговорила як ватажок.

— Як ви вже знаєте, я провідниця Річкового Клану.

Усе Зборище вибухнуло вітанням:

— Мрячкозірка! Мрячкозірка!

Вогнезір підійнявся й низько опустив голову до сірої кішки, очі його горіли гордощами. Голуболапка нашорошила вуха. Провідник Громового Клану, здавалося, почував щиру теплоту до нової провідниці Річкового Клану. Вона припустила, що, мабуть, вони давно знайомі. До того ж, з огляду на чутки, які надходили з усіх Кланів, вона була популярною серед котів, як те й передбачав Сойкопер.

Мрячкозірка кивнула й, не мигаючи, дивилася на Клани круглими блакитними очима, аж поки коти не замовкли.

— Леопардозірка була шляхетною провідницею, — повела вона. Серед котів пролунав шепіт на знак згоди. — Вона була сміливою та відданою і зробила б усе, аби захистити своїх побратимів.

— Так само, як і Тигрозір, — кисло нявкнув хтось поза спиною Голуболапки.

Спантеличена кішка смикнулася. Одна з воячок Вітряного Клану щось шепотіла на вухо побратимові. Голуболапка спохмурніла. Як і кожне кошеня, вона чула дитячі казки про темного вояка. Але який стосунок він мав до Леопардозірки? Вона ближче пригорнулася до Цвітолапки.

— Він був провідником Тіньового Клану, чи не так? — пошепки запитала Голуболапка.

Піскошторма зиркнула через плече й прошипіла:

— Так. Але насправді все було трохи складніше. Тепер цить!

Голуболапка вкусилася за язик, коли Мрячкозірка повела далі.

— Ми раді, що повернулася Хутропелюстка, і сумуємо за Брижохвостом, який поліг смертю хоробрих у боротьбі з бобрами.

У Голуболапки стиснулося серце. Вона вже кілька днів не думала про вояка Річкового Клану. А вона ж не хотіла його забувати, ніколи.

— Я впевнена, — додала Мрячкозірка, — що він і Леопардозірка тепер ходять серед Зоряного Клану й спостерігають за колишніми побратимами.

Коли Мрячкозірка сіла, Кланами поширилися співчутливі зітхання.

Її місце посів Чорнозір.

— Ми сумуватимемо за Леопардозіркою. —Провідник Тіньового Клану, здавалося, говорив зі щирою тугою, його очі блищали в місячному сяйві. — Втрата провідника — це втрата для всіх Кланів, — говорив він. — Але нова кров дає нову енергію, і ми бажаємо Мрячкозірці довгого й щасливого провідництва.

Голуболапка витріщилася на провідника Тіньового Клану, здивована його співчуттям. Чому Клани не могли частіше виявляти дружелюбність? Можливо, провідництво Мрячкозірки ознаменувало б новий час, заснований на довірі, а не на підозрах?

Але щойно в грудях Голуболапки спалахнула надія, очі провідника Тіньового Клану знову зробилися холодними.

— І все ж таки кордони залишаються кордонами. Вони мають бути непорушними.

По цих словах Чорнозір зиркнув на котів Громового Клану, і Голуболапка побачила, як напружився Сіросмуг.

— На кордоні з Громовим Кланом чомусь забагато жвавості, — прошипів Чорнозір. — Запахові мітки там усі переплутані.

Шипокіготь скочив на лапи. Шерсть у нього стала сторч.

— Як ти міг на нас подумати! Узагалі то Тіньовий Клан залишив запах на нашій території!

Коти Річкового та Вітряного Кланів обернулися й зацікавлено дивилися, як вояки Тіньового Клану посхоплювалися на лапи. Голуболапка зауважила, як Сіросмуг випустив пазурі.

— Перемир’я! — зашипіла Піскошторма на вухо сірому воякові, але Сіросмуг лише міцніше вп’явся кігтями в землю, дозволяючи хутру на його плечах дибитися.

— Не створюйте проблем, яким не зможете дати ради, — попередив він.

— Сідай! — Ожинокігтеве гарчання змусило Сіросмуга зупинитися.

Пирхнувши, кіт опустив хутро навколо шиї, але залишив пазурі оголеними.

Чорнозір заблищав очима.

— Ми не створюємо жодних проблем, — стверджував провідник. — То голослівні звинувачення Громового Клану.

Хвіст у Сіросмуга посмикувався, поки провідник Тіньового Клану вів далі.

— Один із моїх вояків перевірив так званий запах, який ви знайшли на кордоні, і не міг сказати, якому Кланові той належав. Як завжди, Громовий Клан шукав абияку нагоду присадити інші Клани.

Піскошторма притиснулася до Сіросмуга, ніби нагадуючи йому стримати свій характер.

Голуболапка звивалася вперед, аби побачити Тигросерда. Темно-коричневий смугастий вояк сидів із понуреною головою. Він знав, що винен. А чи знали про це його побратими?

Коли вона дивилася на Тигросерда, її носа торкнувся запах крові, і вона раптом зрозуміла, що молодого кота подряпано. Його шерсть була скуйовджена від ран, а не від збентеження, а одне вухо розірване. Можливо, побратими дізналися, що то він залишив запах на території Громового Клану, і вирішили його покарати.

Вона насупилася, думки блукали. «Бідолашний Тигросерд!» — міркувала вона. Вояки Тіньового Клану, мабуть, такі ж злі, як про них розповідають у казках для кошенят.

Різкий поштовх змусив її підстрибнути.

— Годі витріщатися на Тигросерда, — сердито мовила їй Піскошторма. — Ти схожа на сову!

«Невже так помітно, що я на нього дивлюся?» — злякалася Голуболапка та знову перевела погляд на Великий Дуб. Чорнозір досі промовляв.

— Якщо Громовий Клан не зможе розставити запахові мітки на своїх кордонах і залишатися всередині цих міток, то Тіньовий Клан відреагує на це. — Він різко зітхнув. — Чому Громовий Клан завжди вважає, що інші Клани йому завинили після подорожі, у якій брали участь усі ми?

Він прибрав скорботного погляду й поводив очима по Річковому й Вітряному Кланах, ніби мав із ними спільний тягар.

Голуболапка скривилася. Невже Чорнозір якось дізнався про її візит до Шевловусої?

Цвітолапка її штовхнула.

— Припини соватися!

— Вибач!

Голуболапка й не помітила, що човгає лапами.

— Тихо! — прошипіла на них Піскошторма. —Або я спроваджу вас обох додому до кінця Зборища.

Голуболапка підібгала лапи й стиснула губи, присягнувшись більше не прохопитися ані словом. Що подумав би Зоряний Клан, якби її спровадили додому зі Зборища?

Нарешті Чорнозір перестав скаржитися, і центру гілки дістався Вогнезір. Він високо звів голову й хвіст.

— Ласкаво просимо, Мрячкозірко, — заговорив Вогнезір. — Ти заслужила бути провідницею, і Громовий Клан бажає тобі успіху. — Він, кліпаючи очима, тепло дивився на провідницю Річкового Клану. — Нам бракуватиме Леопардозірки. Я пам’ятаю її ще з тих часів, коли був новаком у Громовому Клані. — Він замуркотів: поводився так, наче Чорнозорової промови й не було. — Я завжди поважав її, і вона, дарма що ніколи не порушувала вірності Річковому Клану, була провідницею, котра розуміла важливість підтримки міцності кожного Клану. — Перш ніж провадити далі, Вогнезір зиркнув на Чорнозора. — Вона мала серце, мужність і силу могутньої кішки, на честь якої її було названо.

Коли він опустив голову, позаду Голуболапки залунало нявкання. Вояки Вітряного Клану знову буркотіли:

— Вогнезір завжди поводиться як загальний спільник!

— Прикидається другом, щоб уникнути бійки.

— Він ніколи не любив запаху крові.

— Поводиться наче кошеня.

Голуболапка обернулася до них.

— Те, що Вогнезір поводиться дружньо, не означає, що він або Громовий Клан слабкі!

«Ой!» — обірвала себе новачка. Згадавши застереження Піскоштормої, вона швидко стулила рота й повернулася обличчям до Великого Дуба.

— Чорнозоре, — звернувся до провідника Тіньового Клану Вогнезір своїм найм’якішим нявканням. — Ми розуміємо кордони та їх важливість для збереження миру між Кланами. Ми також знаємо, що за них варто боротися.

У його голосі раптом пролунала погроза. Він на мить витримав погляд Чорнозора. Провідник Тіньового Клану роззявив був рота, щоб відповісти, але Вогнезір знову повернувся до котів на Зборищі.

— Маємо й гарні новини в Громовому Клані, — весело нявкнув Вогнезір. — Вишенька й Кротик — кошенята Маколеди й наші нові побратими. — Він зачекав, доки тепле шепотіння привітань відлунило Кланами, а потім підсумував: — З такою швидкістю нам доведеться розширювати кубло вояків. — Він опустив голову. — З благословення Зоряного Клану.

Тоді зіскочив із Дуба.

Голуболапка звела голову, відчуваючи чималі гордощі за свого провідника. Коти навколо стали носитися галявиною. Новаки змішалися, ділячись звичайними учнівськими плітками, вояки зібралися в гурти, а старійшини обмінювалися новинами.

Цвітолапка й Тернолапка прямували до скупчення новаків Тіньового й Річкового Кланів.

— Ти йдеш? — дзвінко покликала Тернолапка.

Голуболапка кліпала очима. Вона шукала Тигросерда.

— Незабаром, — пообіцяла вона.

Де ж він подівся? Снігопташка й Багроверб пліткували з двома вояками Вітряного Клану. Тигросерда ніде не було видно. Вона глибоко зітхнула, намагаючись розібратися в суміші запахів, які торкалися її язика.

«Там!»

Нарешті відчула його запах. Її погляд переметнувся на кущ ожини на дальньому боці галявини. Він сидів під кущем у тіні.

— Ховаєшся? — нявкнула вона, підбігаючи до кота.

Він виструнчився.

— Від кого?

— Від мене. — Голуболапка сміливо витріщилася на нього. — Ти обіцяв пояснити, що робив на нашій території.

Очі Тигросерда розширилися.

— Тихіше! — Він нервово роззирнувся. —Нумо, відійдемо.

Відповзаючи, опустивши вуха й хвіст, він повів новачку крізь зарості ожини до невеликого провалля за потрісканою вербою. Голуболапка кліпала очима, звикаючи до тіні. Верба затуляла місяць й половину Срібносмуги.

— Дивись, — прошепотів Тигросерд. — Я не можу точно сказати тобі, що я робив, але ми не плануємо вторгнення, я присягаюся.

Голуболапка кивнула. Молодий вояк достоту щось замишляв.

— Ти був на моїй території, — нагадала вона йому. — Я маю право знати чому. А якщо ти мені не скажеш, я донесу на тебе Вогнезорові!

Тигросерд понурив очі.

— Так, ти маєш право знати, — нявкнув він тихо, вибачливим тоном. — Але, будь ласка, мені потрібно, щоб ти мені довіряла.

Він підвів очі й подивився на неї. Очі були круглі, майже чорні та яскрили від хвилювання.

Голуболапку огорнула хвиля співчуття. Молодий кіт вочевидь був знервований. Щось його непокоїло. Вона кивнула, на мить задивившись на м’яке хутро, яке обрамляло його обличчя. Здавалося, Тигросерд відчайдушно хотів, щоб вона його зрозуміла. Новачка згорнула хвоста й торкнулася ним кінчика його хвоста. Кіт напружився від дотику, але не відсахнувся, натомість нахилився вперед і притулився носом до її вуха.

— Дякую тобі.

Тепло його дихання на її вусах змусило кішку затремтіти. Пахло дуже солодко.

— Гаразд. — Вона зробила зусилля, аби зосередитися на причині, чому хотіла з ним поговорити. — Але якщо щось загрожує лісові, я мушу знати.

— Лісові нічого не загрожує, — переконано сказав Тигросерд. — Я обов’язково сказав би тобі, якби загрожувало.

Очі його округлилися, і Голуболапка аж відчула, як він дивився на неї.

— Під час подорожі річищем струмка ми були майже… друзями, — додав кіт.

Голуболапка енергійно кивнула.

Він зітхнув.

— Якби ж то ми були в одному Клані, усе було б значно простіше.

«Ні!» Голуболапка відсахнулася, раптом усвідомивши, що нахилилася надто близько до цього вродливого молодого вояка Тіньового Клану. Їй довелося змінити тему.

— Як т-ти дістав ці подряпини? — спитала вона, дивлячись на хутро на його плечі, досі застигле від крові. — На вигляд огидні.

Тигросерд відкинувся назад і знизав плечима.

— Бойова підготовка.

Голуболапка здригнулася. Невже вояки Тіньового Клану тренувалися з оголеними зубами та пазурами?

— Дрібнохмар полікував тобі рану? Там може бути інфекція.

Тигросерд відвернувся так, що його плече сховалося в тіні.

— Насправді все не так уже й погано, чесно. Боляче тільки тоді, коли я…

Він замовк.

Зашарудів кущ ожини.

Тигросерд присів і нашорошив вуха. Голуболапка подалася назад у глибоку затінену щілину між корінням верби.

— Кляті колючки, — пролунало старече нявкання, більше схоже на каркання крука.

Голос звучав дуже роздратовано. Голуболапка понюхала й упізнала кота Вітряного Клану. Мабуть, старійшина, який шукає тихе містечко для виходку.

Тигросерд відскочив назад.

— Треба йти, — пробурмотів він і зник біля коріння.

Голуболапка витріщилася йому вслід. Чому він поводився так дивно? Збентежена, вона вискочила зі сховку на товсте коріння.

— Там тихе місце! — гукнула вона буркотливому старійшині Вітряного Клану, вказуючи хвостом на вільне місце завдовжки в кілька довжин хвоста далі в лісі.

Старий кіт витягся з ожини.

— Ага! То ти мені зараз розказуватимеш, — прохрипів він. — Одного разу я там зустрівся з лисицею. Своїми зубами порвала мені геть усі вуха, а половина моєї шкури звисала з оцього куща.

Сміхотливо посмикуючи вусами, Голуболапка відскочила, щоб приєднатися до свого Клану. Піскошторма, побачивши її, штовхнула Білокрилу.

— Голуболапко? — тривожно покликала її біла воячка. — Ось ти де!

— Я була недалеко. — Голуболапка пройшла повз Шипокігтя та Сіросмуга. Вона побачила, що Вогнезір кружляв навколо свого Клану, його плечі тремтіли від напруження. — Що тут відбувається?

— Цвітолапко! Тернолапко! Я її знайшла! — Білокрила покликала двох новачок, які ковзали краєм галявини, нюхаючи кущі. — Де ти була?

— Там. — Голуболапка невиразно кивнула в бік потрісканої верби. — Чому більше ніхто не ділиться язиками?

Клани розділилися й насторожено дивилися одне на одного.

Піскошторма махнула хвостом.

— Та то Вітряний і Тіньовий Клани знову посварилися через кордони, — відповіла вона.

Щурошрам ходив навколо товаришів і люто дивився на Громовий Клан. Його очі загрозливо блищали в місячному сяйві.

Бризошуб різко випрямився, хвостом підмітаючи землю. Очі його були широко розплющені.

— Кордони є кордони, — гаркнув він на Левожара, який дивився на розлюченого вояка.

— Через той свій похід тепер Громовий Клан вважає, що їм належить усе озеро! — прошипів Крукомороз.

Лисостриб учепився пазурами в землю.

— Але ж ми дійсно врятували озеро!

— Ми всі врятували озеро! — прошипів Однозір. — Коти з усіх Кланів. То чому ви нині перетинаєте кордони, ніби ви тут господарі?

Галявиною ковзнула темрява. Голуболапка підвела очі. Хмарищі, які клубочилися на обрії, попливли повз місяць. Бліде світло досі просочувалося крізь них, але вітер дужчав, і хмари, згущуючись, ковтали Срібносмугу — зірку за зіркою.

Вогнезір махнув хвостом.

— Краще ходімо, поки Зоряний Клан узагалі не припинив ці Зборища. — Він кинув сердитий погляд на Однозора й Чорнозора. — Громовий Клан не створює проблем, і вам це добре відомо.

Голуболапка відчула, як її підхоплює потік побратимів, що прямував до краю галявини. Цвітолапка штовхала її вперед, а за нею товпилися Міллі, Ясносерда й Орлякошуб.

Вогнезір затримався ще на мить.

— Подумайте добре, перш ніж звинуватити нас у тому, чого ми не робили! — попередив він провідників Вітряного й Тіньового Кланів.

Він обернувся і пішов за своїм Кланом.

Розділ 10

Новачка мчала в траві, струнка як смерека, а яскраві квіти навколо кивали головами. Квітковий пилок насипався на її м’яку мордочку, і вона чхнула. Потім, насолоджуючись сонячними променями на спині, вона звела передні лапи й поглянула на вигнуті стебла. Широко розплющивши очі, дивилася на розлоге зелене пасовище та вдихала ніжний запах мерехтливої трави.

Повз неї прудко пробіг величезний сірий кінь, його широкі копита стукали по землі й продирали стежки в траві. Кішка відскочила назад і сховалася під пишним листям дрока. Коли кінь помчав геть, закружляли метелики. Новачка навскач майнула за ними, і метелики затремтіли в потоці повітря та розсипалися, наче розвіяні вітром пелюстки, підіймаючись у блакитне небо.

Повітря було насичене запахом зеленого листя, але коли кішку обдало вітерцем, то вона учула й мускусний присмак здобичі. Розширивши ніздрі, рушила на запах, її хвіст був опущений, вуха нашорошені. Вона простежила за запахом, який линув крізь темно-зелену конюшину й довкола хитливої купи білих квітів, а потім помітила невеличке мерехтіння від якогось руху.

«Мишка!»

Надкушуючи соковиті корені бруслини, та навіть не здригнулася, коли кішка стала звиватися задніми кінцівками. Новачка впевнено кинулася вперед, але заледве її передні лапи відірвалися від землі — спина вигнулася й торкнулася товстого стебла маку. Спалахнули червоні пелюстки, і миша, уздрівши те, прожогом улетіла в конюшину, пірнувши під таке густе укриття, що кішка втратила з виднокола її крихітне коричневе тільце. Вона стала плескати лапами по долівці, прощупувати її пазурами, але не відчула нічого, крім землі та коріння.

«От мишаче лайно!»

— Невдача?

Новачка обернулася, почувши позаду нявкання. Кліпнула, побачивши широкоплечого кота, який дивився на неї. Його морда була в шрамах, а коли він звів лапу, щоб відкинути муху, на сонці заблищали довгі гачкуваті кігті.

— Ц-це ваше поле? — тривожно нявкнула вона.

— Я буваю тут так само, як і ти, — відповів кіт.

Він сперся лапою на землю й схилив голову.

— Я тут уперше, — зізналася вона.

— І я радий, що ти прийшла, — промурчав кіт. — Іноді буває самотньо.

— Ви живете поблизу?

Кіт нічого не відповів, а кивнув у бік конюшини, де зникла мишка.

— Шкода, що тобі не вдалося її спіймати, — зазначив він. — Утім я міг би показати тобі, як кидатися, не вигинаючи спини, якщо, звичайно, ти хочеш.

Вона сором’язливо кивнула. Від цього кота не пахло жодним Кланом, попри те що він був таким самим угодованим і м’язистим, як усякий вояк. Його запах був дивним і нагадував їй про нічну прогулянку лісом.

— Подивись.

Зігнувшись, кіт стрибнув уперед, ковзаючи долівкою. Коли приземлявся, то тримав спину рівно й прямо — і його бік лише торкався навислих стебел, не ворушачи їх.

Новачка дивилася на нього широко розплющеними очима.

— Спробуй тепер ти, — кивнув кіт на клаптик моху. — Стрибни на нього.

Кішка кивнула й присіла, ладна кинутися. Звиваючись задніми кінцівками, вона напружила м’язи й стрибнула, але проскочила надто близько до землі й зупинилася, коли її передні лапи ще не встигли дістатися моху.

— Спробуй ще раз, — заохочував кіт.

Новачка знову кинулася, цього разу тримаючись вище над землею, але коли вона спробувала випрямити спину, то втратила рівновагу й незграбно приземлилася.

— Ще раз, — пролунало тихе підбадьорення.

Цього разу, ретельно подумавши, новачка відступила, утупилася в мох і дозволила усьому тілу усвідомити кожен свій м’яз. По тому стрибнула — розгрібаючи землю, прогинаючи тіло, щоб обійти стебла, і їй вдалося ідеально приземлитися, а клубок моху опинився між її лапами так природно, ніби то Зоряний Клан поклав його для неї.

— Оце так! — Вона сіла, задоволена собою. — Я покажу цей прийом сестрі.

Кіт озирнувся.

— Вона тут?

Новачка похитала головою.

— Тут тільки я. — Вона насупилася, усвідомлюючи, як дивно почувалася тут сама, без товариства сестри. — Можливо, я зможу привести її наступного разу.

Кіт здивовано подивився на неї.

— Тобі не подобається робити щось самій?

Новачка похитала головою.

— Удвох значно веселіше.

— Ну, нас двоє. — Його блакитні очі пильно дивилися на неї. — Удосталь?

Вона кивнула.

— Я міг би показати тобі техніку переслідування, якщо хочеш, — запропонував кіт.

— Я знаю всі основні, — сказала йому кішка.

— Закладаюся, що цю ти навіть не бачила.

Він присів і заходився витягуватися вперед, випнувши підборіддя й відвівши в боки вуса, отож посунувся крізь траву, немов змія. Раптом його обличчя метнулося вперед, і він схопив стебло квітки щелепами так прудко, що новачка ахнула.

— Це було так швидко!

— Так добре ловити рибу.

— Рибу?

— І мишей, — додав кіт. — Усяку прудку здобич.

— Можна й мені спробувати?

— Звичайно.

Коли вона припала до землі, кіт сів і обвив лапи своїм густим хвостом.

— Яка твоя сестра? — запитав він.

Новачка дивилася попереду на довгу травинку завдовжки з хвіст.

— Вона розумна, — нявкнула, повільно підтягуючись вперед. — І смішна. — Вона підкралася ближче до трави. — І найсміливіша кішка з усіх, кого я знаю. — Вона мигцем вхопила стебло трави, схопила його щелепами, але відразу виплюнула, закашлявшись. — Гидота! Гірка!

— Мабуть, ти маєш на увазі траву, а не свою сестру, — промурчав кіт.

— Звичайно!

Галявиною пронеслося слабке нявкання. Її гукала кішка.

Новачка повернула голову.

— Мені зараз треба йти.

Вона пішла на голос, і трава гладила її спину.

Кіт крикнув їй услід:

— Ти навіть не хочеш дізнатися моє ім’я?

Новачка обернулася, кліпаючи очима.

— Я Шулікокриг.

— До побачення, Шулікокриже. — Їй було дещо дивно вимовляти це ім’я.

— А своє ти сказати не хочеш?

— О, звісно. Я Плющолапка.

Плющолапка струснулася, прокинувшись, і з подивом відчула холодне повітря навколо своєї морди після тепла сновидіння. У кубло зазирала Попелюшкосерда.

— Плющолапко! — прошипіла виховниця.

Голуболапка ще спала, утомлена після Зборища, і Попелюшкосерда вочевидь намагалася її не розбудити. Але гнізда Цвітолапки, Тернолапки та Джмільолапа були порожні.

Ошелешена від сну, Плющолапка підхопилася на лапи.

— Іду!

Вона пробралася на напівзаціпенілих лапах повз Голуболапчине гніздо й вийшла на вогке досвітнє повітря. Тернолапка з братом та сестрою походжали галявиною, Цвітолапка бурмотіла щось собі під ніс, наче перебирала відповіді, а Джмільолап подеколи зупинявся, щоб присісти й стрибнути.

Плющолапка крізь серпанок свого сну згадала, що сьогодні останнє оцінювання старших новаків. У таборі висів туман, який огортав кубла, і вони були якісь моторошні й далекі. Світанкове небо затягнули густі темні хмари.

Плющолапка здригнулася.

— Навіщо ти мене покликала? — запитала вона Попелюшкосерду.

Виховниця була вже на середині галявини, прямуючи туди, де нерухомо, немов скелі, сиділи Ліщинохвоста, Мишовус і Шипокіготь та з тривожним інтересом дивилися на своїх новаків.

Плющолапка глянула вгору, повз скелясті стіни улоговини та дерева, що густо росли її краєм. Хмари були темніші, ніж будь-коли. Незабаром піде дощ. Плющолапка здригнулася. Чому вона не змогла довше затриматися уві сні на лузі із Шулікокригом?

— Цього разу оцінювання відбуватиметься в парах, — відповіла Попелюшкосерда Плющолапці. — Нам потрібно, щоб ти стала в пару із Цвітолапкою.

— У жодному разі! — нажахане Цвітолапчине нявкання заскочило Плющолапку зненацька. —Вона ж бо нічого до пуття ще не вміє! Чи не можна покликати Голуболапку? Принаймні вона вміє полювати.

Плющолапка зиркнула на черепахово-білу кішку.

— Я вмію полювати!

Вона гордовито подумала про те, що Шулікокриг щойно навчив її двох нових прийомів!

— Ти навряд чи у своєму житті ловила щось більше за мишку, — сварливо сказала Цвітолапка. — От Голуболапка молодець! Вона може почути здобич будь-де!

Присоромлена й розчарована, Плющолапка відчула, як її плечі поволі опускалися.

«Ти така сама вправна, як і твоя сестра», — задзвеніли раптом у неї в голові слова. То був іще один голос, не тутешній, і вона не могла його впізнати. Вона випросталась і звела підборіддя.

— Я зроблю все можливе, — пообіцяла новачка. — Окрім того, оцінюють тебе, а не мене.

— Добре сказано, Плющолапко. — Ліщинохвоста пройшла крізь туман і стала біля своєї новачки. — Плющолапка робить тобі послугу, — докоряла вона Цвітолапці. — Ти повинна працювати, а не вона.

Кубло вояків зашелестіло, звідти вийшли Порохошуб і Косариконіг.

— Ми готові йти? — запитав Косариконіг, позіхаючи.

Попелюшкосерда кивнула.

— Ви з Ліщинохвостою оцінюватимете Джмільолапа, — повідомила його вона. — Я допоможу Мишовусові оцінювати Тернолапку. Порохошубе, ти із Шипокігтем можеш оцінити Цвітолапку.

— Тож ми не оцінюватимемо своїх новаків? — здивувалася Ліщинохвоста.

— Вогнезір хоче, щоб ми спробували інакше, — нагадала Попелюшкосерда маленькій сіро-білій кішці.

— Останнім часом Вогнезір змінює техніку тренувань мало не щоповні, — пробуркотів Шипокіготь, ступаючи до входу. — Це безглуздо, — гаркнув він. — Поки ми пристосуємося до цього способу тренування, Вогнезір придумає щось інше.

Він зник у тунелі: туман немов проковтнув його.

— Ходімо, — покликала Попелюшкосерда.

Плющолапка поспішала за Цвітолапкою та її братом і сестрою, які проштовхувалися з табору.

— Ви двоє полюватимете біля озера, — оголосила Попелюшкосерда.

Вона хвостом дала знак Тернолапці й Джмільолапові, і новаки кинулися вперед, прямуючи до берега.

Попелюшкосерда поглянула на Плющолапку.

— Будь обережна, — попередила вона. — Не забувай, що ти просто допомагаєш. Тобі нема чого доводити.

«За винятком того, що я така сама гарна мисливиця, як і моя сестра. Почекаймо, поки вони побачать те, чого я навчилася уві сні!» — сердито подумала новачка.

Плющолапка вп’ялася кігтями в м’яку вологу землю, спостерігаючи, як Попелюшкосерда мчить до озера з Мишовусом, Ліщинохвостою та Косариконогом. Виховники бігли, прискорюючи ходу, адже і їхні новаки поспішали, вочевидь прагнучи першими зловити свою здобич.

— Де ми полюємо? — запитала в Порохошуба Цвітолапка.

Порохошуб запитально глянув на Шипокігтя:

— Біля покинутого гнізда Двоногів?

Золотаво-карий вояк кивнув:

— Непогано, як на мене.

Цвітолапка хвицьнула Плющолапку по морді кінчиком хвоста.

— Побігли! — І кинулася бігти серед дерев, а Плющолапка помчала слідом, шкодуючи, що в неї не такі довгі лапи, як у старшої новачки, яка дедалі набирала швидкість і легкими кроками перестрибувала колії та яри.

Коли Плющолапка нарешті помітила потріскане каміння покинутого гнізда Двоногів, вона вже важко дихала. Цвітолапка чекала на стіні біля розвалин.

— Ти навіть бігаєш повільно, — глузувала вона.

— Ми повинні показати їм, що здатні працювати разом, — відкарбувала Плющолапка.

— Хм, ніби я збираюся дати тобі шанс завадити мені. — І Цвітолапка зіскочила зі стіни й рушила повз рослини, які дбайливо виплекав Сойкопер.

Від їх запаху в Плющолапки текла сльоза, але вона знала застереження, яке отримав кожен Клановий кіт: «Тримайтеся подалі від котячої м’яти». То були єдині ліки від зеленого кашлюка й цінувалися дорожче за мак.

Коли вона зникла за рогом стіни, Цвітолапка крикнула їй через плече:

— Просто тримайся подалі від мене!

Серце Плющолапки закалатало від люті. Чому всі вважали Голуболапку такою великою кішкою, а її просто мишомізкою? «Я їм дам щигля!»

Кішка пройшла повз стіну й пірнула в гніздо Двоногів, де від стін відбивалася луна. Нерівний кам’яний схил підіймався до діри в даху, вона попрямувала по ньому й визирнула в щілину вгорі стіни. Цвітолапка щось вистежувала внизу в скуйовдженій траві. Плющолапка не бачила, що саме, але черепахова новачка зосереджено рухалася крізь сплутані бур’яни.

Раптом Плющолапка помітила рух унизу стіни. Коли вона нахилилася, щоб побачити, що то таке, на неї ринула хвиля запаморочення. Вона відштовхнула її, а по тому розвернулася й кинулася зубчастим схилом униз. Охайно витесані камені хиталися під її лапами. Легко, але швидко ступаючи, вона вискочила з гнізда й кинулася за ріг. Ось що то було! Білка нишпорила в рослинах попід стіною.

Згадавши вказівки Шулікокрига, новачка присіла, тримаючи спину низько — так, щоб вона не торкалася гілок, які вигиналися з-під каменів.

Білка ласувала насінням, яке витрусила з купки засохлих квітів. Плющолапка сповільнилася, налаштовуючись і даючи своїм м’язам підготуватися, а відтак стрибнула, вигнувши спину вздовж рослин. Її лапи дотягнулися до білки, перш ніж та зауважила кішку, і вона вдарила здобич, схопила та загризла одним убивчим укусом.

«Дякую, Шулікокриже!» — подумала вона.

— Вражає! — несподіване нявкання Шипокігтя її злякало, і вона розвернулася разом із білкою, що звисала зі щелеп.

Вояк риссю мчав до неї, за ним біг Порохошуб.

— Де ти навчилася цього прийому? — запитав Порохошуб, широко розплющивши очі. — Ти її спіймала, немов рибку дістала з води!

Плющолапка невинно глянула у відповідь. Не було причини розкривати свою таємницю.

— Мабуть, це був просто… інстинкт.

Біля них зашумів високий бур’ян, і звідти вискочила Цвітолапка.

— Чому ви здійняли шум? — сердито проказала вона. — Я вистежувала щура, а ви його налякали!

Порохошуб схилив голову набік.

— Хіба ти не допомагала ловити цю білку?

— Я гадав, ви працюєте в парах, — додав Шипокіготь.

У Цвітолапки хутро на шиї стало сторч.

— То ж вона мала допомагати мені, а не навпаки.

«Ти сама сказала мені триматися подалі!» —подумала Плющолапка, сердито зиркнувши на спільницю, але вголос не сказала нічого.

— Тоді чому вона була тут, поки ти лазила крізь підлісок? — запитав Порохошуб. — Ти маєш організувати мисливську пару. Ти повинна була сказати, де вона має стояти, щоб тобі було зручно.

— Гаразд, — прохрипіла Цвітолапка. Вона махнула хвостом Плющолапці. — Ходімо зі мною.

Розвернувшись, старша новачка проштовхнулася назад у зарості бур’янів.

Плющолапка впустила білку й кинула сумний погляд на двох вояків, а потім попленталася слідом.

— І для чого тобі було виставлятися? — прошипіла Цвітолапка, щойно вони опинилися поза межами чутності. — Це моє оцінювання, пам’ятаєш?

— Тоді гаразд. — Плющолапка все ще була вдоволена своїм виловом. — Що ти хочеш, аби я зробила?

Цвітолапка кивнула в бік смерек потойбіч покинутого гнізда Двоногів.

— Ми полюватимемо там.

Вони пробивалися між стовбурами. Скупчені дерева затуляли денне світло, яке й так було тьмяним. Плющолапка вчувала запах майбутнього дощу. Смуги туману все ще затягували повітря, але тут росло мало підліску, і здобич було легко помітити.

— Там! — прошипіла Цвітолапка.

По всипаній хвоєю долівці ходив дрізд. Біля нього не було жодного прикриття, щоб мисливець міг сховатися, але вдвох можна було його оточити.

— Ідеально, — сказала Цвітолапка. — Ти йдеш туди. Я підійду до нього з другого боку. — Вона кивнула вбік, додавши: — Пригнися й не тягни лапи.

— Я не кошеня! — прошипіла у відповідь Плющолапка.

Перш ніж Цвітолапка встигла дати їй якісь конкретніші вказівки, Плющолапка хутчіш прокралася між деревами, тримаючись низько, але не даючи череву або хвосту торкатися долу. Кішка спрямувала очі на дрозда, не збочуючи погляду навіть тоді, коли між нею та здобиччю були дерева. Дрізд схопив хробака й силився витягти його із землі.

Упівока Плющолапка побачила, як блиснула Цвітолапчина шкура. Не звернула на це уваги, підступаючи дедалі ближче, аж поки не опинилася всього на кілька довжин хвоста від птаха. Потім зупинилася. «Це оцінювання Цвітолапки», — нагадала вона собі, борючись із бажанням накинутися на дрозда. Знала, що здатна його спіймати, адже наука Шулікокрига досі була свіжою в її пам’яті.

Де ж Цвітолапка? У боротьбі з хробаком перемагав дрізд. Щохвилини він міг полетіти. Плющолапка зіщулила очі. Можливо, вона все ж таки повинна його зловити, аби здобич була їхньою напевно. Вона стала звиватися задніми кінцівками, ладна стрибнути.

Спалах черепахового хутра змусив її завмерти — то Цвітолапка налетіла на птаха, розкинувши лапи. Вона вдарилася об землю передчасно — буквально за мить. Їй вдалося затиснути дрозда передніми лапами, але таке полювання видавалося незграбним. Дрізд боровся, несамовито б’ючи крилами по землі й розкидаючи соснові голки, а Цвітолапка відновлювала рівновагу, щоб мати змогу його загризти.

Шулікокриг насміхався б над таким недолугим полюванням. На мить запах ночі омив язик Плющолапки, викликаючи в її пам’яті яскравий образ войовничого кота та важкий мускусний запах лісу, що линув від котової товстої шкури.

Чи був він із Зоряного Клану? Чи прийшов спеціально, аби навчити її?

«Голуболапку Зоряний Клан ніколи не відвідував! — подумала Плющолапка зі шпилькою задоволення. — Інакше вона мені сказала б».

Дощ застукотів у кронах високо над головою. Аж тут Порохошуб і Шипокіготь наздогнали новачок. Порохошуб ніс Плющолапчину білку. Кинув її і кивнув у бік дрозда.

— Гарно спіймано.

Шипокіготь знизав плечима.

— Хай там що говорить Вогнезір, не бачу сенсу полювати парами. Цвітолапка так само зловила б дрозда, якби Плющолапка десь сама ловила власну здобич. — Він форкнув. — Видається марнотратством щодо вояків. — І кіт звів очі, бо дощ посилився й закрапав уже крізь гілки. Крапля бризнула йому на ніс, змусивши чхнути. — Ну, то ходімо, — нявкнув він, хитаючи головою. — Гадаю, ми побачили достатньо. Повертаймося до табору, поки не розпочалася злива.

Цвітолапка хльоснула хвостом.

— Але ж я зловила лише одного птаха!

Дощ уже застукотів крізь дерева, аж хвоя підстрибувала на лісовій підстилці.

— Ми побачили достатньо, — повторив Шипокіготь. Він махнув хвостом у бік білки. — Звісно, ти теж можеш забрати свій вилов, — сказав він Плющолапці.

Задоволена думкою про те, що прийде до табору з такою жирною здобиччю, Плющолапка підхопила білку в щелепи й попрямувала між деревами.

Поки вони дійшли до тернового живоплоту, ліс уже був промоклий. Плющолапка ледве могла розгледіти побратимів крізь пелену дощу. Її лапи хлюпали по брудній лісовій підстилці, з кожним кроком засмоктувалися в багнюку. Старійшини тепер уже не могли поскаржитися на відчутність дощу після стількох повень посухи. З неба падало достатньо води, щоб наповнити озеро, навіть якби кожен струмок пересох.

Цвітолапка риссю промчала повз Плющолапку, наддаючи ходи, аби першою зайти в табір, але перечепилася об крило дрозда.

— Лисяче лайно! — вилаялася вона крізь повний пір’я рот. — Одна жалюгідна пташка, хоча мені треба було ще піймати білку! — Вона зиркнула на Плющолапку. — Якщо я не складу оцінювання, це буде твоя провина.

Вона пірнула в тунель, залишивши вражену Плющолапку. Від самого ранку Цвітолапка скаржилася, що та їй нічим не годна допомогти. Тепер вона була засмучена, бо Плющолапка надто багато допомагала.

Плющолапка протягнула свою білку через терновий пліт. Білокрила та Міллі поспішили їх привітати.

— Ви повернулися першими, — нявкнула Міллі.

Коли Білокрила побачила білку, що звисала з доньчиних щелеп, її очі заяскріли гордістю.

— Молодець!

Міллі зиркнула на дрозда Цвітолапки.

— Ви двоє, очевидно, добре працюєте разом.

Та звісно!

Плющолапка підвела голову, аби не забруднити багнюкою білку, та понесла її до кагату свіжини.

Голуболапка вискочила з кубла новаків, зіщулившись від зливи.

— Чудовий вилов! — вигукнула вона. — Ця білка завбільшки майже з тебе!

— Дякую! — відповіла сестра.

Гордощі пронизали Плющолапку, коли вона впустила білку біля Цвітолапчиного дрозда. Вона хотіла розповісти Голуболапці про Шулікокрига. Кішка обвела поглядом галявину. Міллі та Сіросмуг стояли біля Цвітолапки, щоб дізнатися, як минуло оцінювання, а Шипокіготь і Порохошуб сховалися під Високим Каменем, радячись із Вогнезором.

— Ходімо зі мною.

Плющолапка поманила сестру хвостом і помчала до тернового живоплоту.

— Навіщо? — Голуболапка спантеличено кинулася за сестрою. — Що відбувається?

«Почекай, зараз ти почуєш, як кіт Зоряного Клану навчив мене полювати!» — думала Плющолапка.

Кішка кипіла від збудження. Проскочила крізь тернову огорожу й чекала на галявині за табором, нетерпляче шарпаючи брудну землю, доки її не наздогнала Голуболапка.

— Що?

Сестра вирячила очі. Плющолапка озирнулася, аби переконатись, що коти не чують.

— До мене приходив кіт Зоряного Клану, — видихнула вона.

— Коли? — закліпала очима Голуболапка, струшуючи дощові краплі.

— У моєму сні! — пояснила Плющолапка. —Він навчав мене полювати!

Голуболапка нахилилася ближче.

— То розкажи мені докладніше.

Раптом Плющолапці стало неприємно. Чи повірила їй Голуболапка, чи не кепкувала з неї? Можливо, то взагалі був звичайний сон.

— Цей кіт… — Вона добирала слова. — Він навчив мене нових прийомів полювання…

Голуболапка витріщилася на неї.

— Хто ж це був?

— Це був…

Підлісок здригнувся.

— Що ви тут робите під дощем? — Ясносерда виринула з купи папороті, важко дихаючи. Вона явно мчала до кубла. — Мабуть, полюєте на свою смерть! — Вона обігнула їх, змушуючи відступати до тернового тунелю. — Хутко заходьте до табору, ви обидві! Що сказала б Білокрила? Чи Сойкопер? Ми не хочемо розпочинати гололист із кублом, повним сопливих новаків!

Геть розчарована Плющолапка дозволила загнати себе в табір. Молячи Зоряний Клан, аби кубло новаків було порожнім, вона попрямувала просто до нього, манячи Голуболапку. Разом із сестрою вони прослизнули в сухе кубло й струсили дощ зі свого хутра.

Плющолапка повернулася й стала пояснювати про Шулікокрига.

— Він був вояком…

— Голуболапко! — крізь стіну кубла покликав Левожар.

Плющолапка оголила пазурі. «Невже він не може зачекати?» — роздратовано подумала вона.

— Вибач. — І Голуболапка з винуватим виглядом позадкувала з кубла.

Сестра вирвала з гнізда травинку папороті й сердито кинула її додолу. Голуболапка завжди бігла поговорити з вояками сама. Невже вона зовсім не дбала про неї? І взагалі, відколи найменш досвідчені коти керують Кланом? Невже Левожар не міг обійтися кілька хвилин без своєї дорогоцінної новачки?

Тисовий кущ біля кубла здригнувся — туди застрибнули Цвітолапка, Тернолапка й Джмільолап, вода бризкала з їхніх шкур.

— Ми склали! Ми склали!

— Чудово! — Плющолапка шмигнула у своє гніздо. — Вітаю!

Вона заплющила очі та склала вуха, аби не чути схвильованого нявкання товаришів, які вітали одне одного. Якщо вона засне, Шулікокриг може навчити її ще деяких мисливських штук, доки вона не стане такою самою вправною, як сестра — ба навіть стане кращою. Тоді, либонь, Клан і їй приділятиме увагу.

Розділ 11

Дощ налив цілу калюжу біля входу до Вогнезорового кубла. Сойкопер, який щойно увійшов, теж приніс із собою розсип крапель. Левожар підсунувся ближче до Голуболапки.

— Є якісь новини? — запитав Вогнезір.

Він неспокійно зиркнув на вхід до кубла, ніби боявся, що їх потривожать.

Левожар, Сойкопер і Голуболапка похитали головами.

— Від Зоряного Клану немає жодної звістки, — нявкнув Сойкопер.

— З нашого боку кордону більше немає запахів Тіньового Клану, — повідомив Левожар.

— Голуболапко? — Провідник Громового Клану подивився на блідо-сіру новачку. — Ти нічого не відчувала?

Кішка втупилася у свої лапи й зрештою пробурмотіла:

— Нічого.

Левожар здогадався, що їй ніяково бути шпигункою. Здавалося, що, на відміну від Сойкопера, який таємно тішився можливістю проникати в думки інших котів, Голуболапка уникала користуватися своїм чуттям більше, аніж абиякий звичайний кіт.

«Краще їй звикнути, — думав Сойкопер. — Їй не просто так дарували силу».

— Тіньовий Клан щось замислив, — попередив Вогнезір. — Уторгнення через кордон — досить погано, але брехати про це — таке низько навіть для Тіньового Клану.

— Вони завжди були підступними, — нагадав йому Левожар.

— Треба бути ще пильнішими, — прогарчав Вогнезір.

— Може, розставити додаткові прикордонні патрулі? — запропонував Сойкопер.

Вогнезір похитав головою.

— Вони потрактують це як провокацію.

Тим часом надворі дощовий серпанок, який весь ранок затуляв табір, розійшовся, і сонячні промені дугою опустилися до влоговини. Але штормовий вітер, що розвіяв хмари, гуркотів лісом і стукав по кублах. Раптом він завив біля входу до Вогнезорового кубла.

Левожар помітив, як Голуболапка напружилася, і сказав:

— Це просто вітер.

Вона похитала головою, розширивши очі.

— Щось інше.

Левожар нахилився ближче. Він упізнав відсторонений погляд її очей.

— Що?

— Я чую смоктання, — відповіла вона, і страх засвітився в її погляді. — Коріння. — Її дихання пришвидшилося. — Коріння виходить із землі. —Вона дивилася просто на Левожара. — Дерево падає. Одне з дерев над улоговиною.

Її пронизливе нявкання залунало по всій печері:

— Усі геть із табору!

Вогнезір умить звівся на лапи.

— Це правда? — спитав він Левожара.

— Правда. — Левожар не сумнівався, що Голуболапка описувала щось реальне. — Треба вивести всіх.

Він вилетів із печери, у три стрибки спустившись по валунах.

— Усі забирайтеся геть із табору! — скрикнув він.

Вітер завивав навколо Левожара, мало не заглушаючи його слова.

Зі входів у кубла визирали морди. Порохошуб і Ясносерда, які перебирали кагат свіжини, обернулися.

— Що відбувається? — дзвінким від тривоги голосом спитав Порохошуб.

— Дерево падає!

Левожар вивчав край улоговини, намагаючись помітити дерево, яке висувалося з мокрої від дощу землі. Весь ліс гойдався від вітру. Неможливо було сказати, яке саме дерево намірилося впасти на табір.

— Забирайтеся геть із кубл! — повторив кіт.

Ожинокіготь вискочив із кубла вояків саме тоді, коли Вогнезір спускався валунами з Високого Каменя.

— Ти чув, що він сказав! — заревів Вогнезір. —Виводь усіх із табору!

Ожинокіготь попрямував просто до ясел.

Вогнезір кивнув Порохошубові:

— Кубло новаків. — Потім він звернувся до Ясносердої: — Кубло старійшин.

Сойкопер мчав галявиною:

— У кублі медикотів нікого!

— Перевір іще раз! — наказав Вогнезір. Відтак мовив до Левожара: — Перевір кубло вояків. Я перевірю решту табору.

Провідник Громового Клану промчав повз кубло вояків саме тоді, коли звідти стали вибігати коти.

Левожар проштовхнувся між Шипокігтем, Лисострибом і Жабокроком, які товпилися біля входу, розриваючи живопліт, аби втекти. Він гарячково став озиратися.

— Поквапся! — рявкнув на Хмарохвоста, який потягувався в гнізді.

Білий вояк сонно кліпав очима.

— Що відбувається?

— Просто тікай, — наказав Левожар. — Вижени всіх котів із табору!

Він перевірив гнізда, переконавшись, що кожне з них порожнє, а потім кинувся надвір. Клан скупчився біля входу, аби тікати крізь тернову огорожу.

Ожинокіготь стояв біля входу в ясла, тягнучи за загривок Папоротехмарку, яка протискалася крізь ожиновий пліт слідом за Маргариткою. Він заскочив усередину, а потім вистрибнув.

— Ясла порожні!

Маколеда бігла до тернового тунелю, розмахуючи Кротиком, що звисав з її щелеп. Вишенька голосила. Вона лягла просто на землю позаду матері, її очі блищали від жаху. Маргаритка підхопила її і попрямувала за Маколедою.

— Кубло новаків порожнє, — пролунав галявиною Порохошубів голос.

— Кубло вояків порожнє! — дзвінко вигукнув Левожар.

— У кублі медикотів нікого, — доповів Сойкопер. Його шерсть була подрана ожиновими колючками.

Вогнезір вийшов із-за ясел.

— Поза кублами нікого!

Він кинувся до Ожинокігтя, який проводив побратимів через терновий пліт.

— Повільніше! — наказав провідник, коли Ружопелюстка послизнулася, а Орлякошуб перечепився через неї.

Левожар поглянув на кубло старійшин. Ясносерда ще не звітувала.

Біля входу Мурко стурбовано шарпав землю.

— Поквапся! — шипів до всіх крізь жимолость Левожар.

Чому вони барилися?

— Голуболапко!

Левожар побачив свою новачку. Вона кружляла галявиною, озираючи край улоговини.

— Яке саме дерево? — запитав її виховник.

— Не знаю! — Її нявкання було сповнене жаху. — Я чую, як коріння ковзає крізь землю. Це все дощ. Було забагато дощу! Він розпушив коріння!

Плющолапка зупинилася на півдорозі й ошелешено витріщилася на сестру.

— Тікай із табору!

— Я не можу піти, поки не переконаюся!

Плющолапка кліпала.

— Переконаєшся в чому?

— Яке з них падає!

— Чому, заради Зорелану, тобі це потрібно знати?

Левожар махнув хвостом.

— Не має значення яке! — скрикнув він. —Просто біжіть з улоговини! Ви обидві!

Коли двоє новачок утекли з галявини, він повернувся до кубла старійшин. Досі не було жодного знаку Довгохвоста, Ясносердої або Мишошубки. Він кинувся до кубла, проскочив повз Мурка й пірнув усередину.

— Що відбувається?

Ясносерда в паніці дивилася на Мишошубку.

Мишошубка теж дивилася на неї, але обурено:

— Якщо я встану з гнізда, мох намокне!

Довгохвіст присунув свою морду впритул до морди подруги.

— Просто підводься! — закликав він. — Ми постелимо сухий мох, коли повернемося.

— І де ми знайдемо сухий мох? — заперечила Мишошубка. — Цілісіньку повню падав дощ!

Лють пройняла Левожара, і він рявкнув:

— Забирайся!

Наказ прозвучав, немов тріск дерева, і Мишошубка скочила на лапи, вражено дивлячись на Левожара.

— Забирайся! — повторив він, оголюючи пазурі.

Кіт не збирався дозволити цій упертій старій кішці померти заради сухого лежака.

Коли Мишошубка попрямувала до входу, Ясносерда вдячно завела очі під лоба. Вона підштовхнула Довгохвоста, вигнавши обох крізь гіллясту жимолость на галявину.

Левожар кинувся за ними. Табір був порожній, якщо не рахувати старійшин, які шкутильгали галявиною. Він дивився на верхівки дерев по периметру влоговини, знову розмірковуючи, яке дерево падає, і молячись, аби Голуболапка помилилася, попри те що інтуїція підказувала йому: вона мала рацію.

Коли Ясносерда і Мурко вели Довгохвоста й Мишошубку через терновий пліт, Вогнезір та Ожинокіготь увірвалися назад. Голуболапка ковзнула за ними, її хутро стояло дибки.

— Табір порожній? — запитав Вогнезір.

Левожар кивнув.

Ожинокіготь метався з одного кубла до іншого, просуваючи туди голову.

Голуболапка нашорошила вуха.

— Нікого немає, — запевнила їх новачка.

— Тоді ходімо, — наказав Вогнезір. — Підемо до Клану. Коти ховаються вздовж яру дорогою до озера.

Він поглянув на Голуболапку:

— Ти впевнена, що вони там будуть у безпеці?

Голуболапка дивилася на верхівку влоговини над Високим Каменем.

— Падає! — прошепотіла вона.

«Вона знає, яке саме дерево», — подумав Левожар. Він простежив за її поглядом і побачив високий бук, який ще зберіг майже все листя. Тепер кіт чітко бачив небезпеку. Вітер дедалі шарпав важке гілля, а дерево стало вислизати із землі та зсуватися до краю влоговини.

— Тікаймо! — наполіг Вогнезір.

Він штовхнув Голуболапку до входу. Левожар перетнув галявину й кинувся слідом за нею, Ожинокіготь і Вогнезір бігли назирцем. Левожар побачив крізь дерева шкури своїх побратимів, які юрмилися в яру за кілька дерев від входу до влоговини. Тоді помітив Мишошубку, яка шкутильгала назад, намагаючись повернутися в табір.

Шлях їй заступив Довгохвіст.

— Та нехай там залишається та твоя миша! Ми можемо зловити іншу.

— Я не марнуватиму здобич! — гаркнула Мишошубка. — Це ображає Зоряний Клан!

— Тоді я принесу!

Не встиг Левожар зупинити його, як Довгохвіст метнувся назад крізь терновий бар’єр.

Тернолапка помчала за ним так швидко, що здавалася плямою темно-коричневого хутра.

— Повертайся! Це небезпечно!

Левожар загальмував і розвернувся. Він кинувся за Довгохвостом і Тернолапкою.

— Дерево зараз упаде! — верещав він, продираючись крізь терновий пліт, але встиг лише побачити, як Довгохвіст і Тернолапка зникають у кублі старійшин. — Забирайтеся геть!

Його зойк загубився в потужному скрипучому реві, що долинув із вершини влоговини. З оглушливим тріском бук перекинувся через край і полетів зі скелі. Його гілки, наче пазурі, шкрябали скелясті стіни, обсипаючи табір гострим, як колючки, камінням. Левожар відсахнувся від живоплоту, навколо нього посипалися уламки каменю — урешті-решт, галявина зникла під купою гілок. Кота пронизав жах. Він притулив вуха до тернового куща й дивився, завмерши від страху, як під буковими гілками прогиналася жимолость і зникало кубло старійшин. Нарешті стовбур бука вдарився об землю й розколовся із жахливим хрускотом, неначе роздріблена кістка.

Кіт відчув, як біля нього тремтіла чиясь шкура. Поряд із ним, роззявивши рота, стояла Голуболапка з такими широкими очима, що він бачив білу облямівку навколо райдужки.

— Тернолапка, — видихнула новачка.

Левожар кинувся до кубла, ковзаючи крізь клубок гілок і перелазячи через потрощену деревину. Під поваленим буком він майже не бачив куща жимолості. Дерево було наполовину притулене до дальнього краю влоговини, його переплутане коріння тягнулося, немов довгі кігті, навколо ясел. Половини кубла вояків уже не було, а вхід до нього затуляли гілки.

— Стривай!

Левожар зупинився, почувши зойк Вогнезора. Він повернувся, балансуючи на зазубреному кінці зламаної гілки.

Провідник Громового Клану дряпався за ним, далі на хитких лапах ішла Голуболапка.

— Чуєш щось? — запитав Вогнезір.

— Ні. — І Левожар глянув на Голуболапку.

Сіра новачка похитала головою.

— Нічого.

— Вони ще можуть бути живі, — сказав провідник.

Вогнезір проскочив повз Левожара й заходився, звиваючись, пролазити крізь тріпотливе золоте листя до сплющеного кубла. Левожар потягся за ним, повсякчас здригаючись, бо зубчасте дерево знай шкрябало його шкуру.

Дерево скрипіло.

— Це небезпечно! — пролунало за ними голосіння Голуболапки.

Левожар відчув, як дерево ворухнулося навколо нього.

— Воно сповзає по стінці влоговини, — попередила Голуболапка.

— Здається, я бачу чиюсь постать, — вигукнув Вогнезір із-під уламків.

Левожар звивався, ще глибше втискаючись у зашкарублі гілки. Він відчув хвилю надії, коли побачив тоненьку гілочку жимолості, що висмикнулася з-під бука, шмагнувши його по морді.

— Хто там?

— Я не можу сказати, — відповів Вогнезір. —Але мені здається, щось рухається.

— Це дерево рухається! — скрикнула Голуболапка. — Тікайте звідти!

Зі стогоном і шкребінням бук поповз по стіні влоговини.

— Геть! — різко наказав Вогнезір.

Левожар завагався. Він не міг залишити побратимів! Кіт скрикнув, бо Голуболапчині зуби вчепилися в його хвіст.

— Воно падає! — Нявкання Голуболапки було ледве чутно через шерсть його хвоста.

Кішка тягла його назад, а дерево тремтіло під лапами. Поряд із ним вибирався Вогнезір.

— Стрибайте! — зойкнула Голуболапка.

Троє котів кинулися на порожню ділянку землі біля кубла новаків. Позаду них дерево застогнало й упало, накривши гілками влоговину.

Голуболапка зойкнула.

Левожар намагався роздивитися кубло старійшин. Серед букових гілок звивалися ростки жимолості. Була надія, що частина кубла не розтрощена.

— Вогнезоре? — Ожинокіготь біг назустріч, перетинаючи уламки.

Коли він стрибнув до них, Левожар побачив, що й решта Клану рухалася назад до влоговини. Вони так завзято продиралися через терновий пліт, що він став майже таким самим пошарпаним і роздертим, як решта табору.

— Стійте! — заревів Вогнезір на побратимів.

Вони завмерли й дивилися на руїни своєї домівки. Листоплеса заплющила очі, ніби молилася Зоряному Кланові.

— Де табір? — нявкнула Вишенька.

Маргаритка нахилилася, щоб утішити кошеня, а Маколеда просто тупо озирала повалене дерево.

— Табір зник, — видихнула вона.

— Табір досі на місці, — прогарчав Вогнезір. — Нам просто слід зберігати спокій.

— Де Довгохвіст? — тремтливим голосом запитав Мурко.

— Тернолапка? — нявкання Міллі надломилося.

— Я їх знайду! — пообіцяв Левожар і напружився, аби пробитися крізь потрощені гілки.

«Цікаво, якщо я вважатиму дерево ворогом у бійці, чи захистить це мене від травм?» — подумав він.

Вогнезір звернувся до свого воєводи.

— Ожинокігтю, я хочу, щоб патруль розчистив шлях до кубла старійшин, а решта Клану хай поки вийде з улоговини та подбає одне про одного.

Ожинокіготь роздивлявся дерево.

— Нам потрібно буде прибрати гілки, які ми можемо пересунути, й укріпити ті, які ми здвигнути не зуміємо. — Він звернувся до Порохошуба: — Скільки тобі знадобиться вояків для цього?

Порохошуб примружив очі й нявкнув:

— Четверо. Більше лише заважатимуть.

Левожар згадав, як руйнували дамбу.

— Ми могли б використовувати товстіші гілки й колоди як важелі та опори, щоб прибрати найважче гілля.

Вивіркострибка виступила вперед.

— Я організую команду для пошуку колод і гілок для опор. — Вона глянула на своїх побратимів. — Міллі, Орлякошубе, Березопаде й Тернокігтю, ви можете мені допомогти.

— Карохвістко, Сіросмуже, Хмарохвосте й Бубконосе, — кивнув Порохошуб. — Ходімо зі мною.

Левожар напружився, почувши тихе нявчання з місця, де колись було кубло старійшин.

— Там точно є живий кіт.

Вогнезір кивнув.

— Тоді не можна марнувати ані хвилини.

Кіт звернувся до однокланівців:

— Білохвістко, відведи всіх інших назад до яру. Сойкопере, допоможи тим котам, які шоковані. Маргаритко, я доручаю тобі керувати старійшинами, королевами й кошенятами. Заспокой їх. Ожинокігтю, працюй із Порохошубом і Вивіркострибкою.

Мишошубка ходила сюди й туди, з горла її виривалося ридання.

— Це моя провина! Я маю бути там похована, а не Довгохвіст!

Мурко обвивався навколо неї, проводячи її крізь роздертий живопліт.

— Вони його знайдуть, — пообіцяв він.

Голуболапка тремтіла від носа до кінчика хвоста.

— Чому я не відчула нічого раніше? Я мусила це зупинити!

Вогнезір глянув на охоплену жахом новачку, потім тихо покликав Білокрилу.

— Відведи Голуболапку. Переконайся, що з нею все гаразд.

Біла воячка вивела свою доньку з табору.

У Левожарових вухах пульсувала кров. Він хотів кинутися просто у сплетіння гілок і витягти Довгохвоста й Тернолапку. Але як? Навіть якби він знайшов їх — як протягнув би двох котів повз поламані гілки, не поранивши?

Порохошуб уже носився буком. Передніми лапами відсував із дороги першу гілку.

Вивіркострибка поспішила до нього й підхопила гілку своїми лапами.

— Можемо використовувати її як опору, — нявкнула вона.

Порохошуб проштовхнувся глибше, спиною змусивши вигнуту гілку так піднятися вгору, щоб Вивіркострибка вклинила під неї свою опору.

— Тернолапко! — крикнула в утворену щілину Міллі. — Довгохвосте?

Карохвістка та Шипокіготь відштовхнули її, протиснувшись за Порохошубом. Гілки, які вони могли зламати, вони ламали. Решту підіймали та підпирали. Сіросмуг порався поряд із ними, роздираючи кігтями понівечене букове дерево.

— Тернолапко! — крикнув Орлякошуб.

Він підкотив колоду до важкої гілки. Березопад і Хмарохвіст довгою тріскою тягнули ту гілку вгору, а Орлякошуб підштовхнув під неї колоду. Букова гілка заскрипіла, але далі не опускалася. Їхній план працював. Поволі формувався прохід.

Левожар уважно в нього вдивлявся:

— Довгохвосте? Ти мене чуєш?

Відповіді не було.

Тоненькі гілки жимолості обнадійливо тремтіли поза сплетінням букових гілок, які все ще перегороджували їм шлях. Левожар обернувся й побачив позаду брата: його сліпі блакитні очі блищали від тривоги.

— Мені треба потрапити до свого кубла, — нявкнув Сойкопер.

Гілки загородили вхід до кубла медикотів.

— Маколеда в шоці, а Мишошубка аж нетямиться від хвилювання. І якщо ви витягнете Довгохвоста й Тернолапку живими, мені теж потрібно буде їх чимось лікувати.

— Ти не можеш зібрати свіжих трав? — запропонував Левожар.

Очі Сойкопера спалахнули.

— Зараз падолист! Свіжої зелені немає!

Вогнезір, який допомагав Порохошубові котити колоду, зупинився й наказав:

— Звернися до Ружопелюстки. Вона худа, як її батько. — То була правда. Вона мала таке саме гнучке тіло, як і Косариконіг. — Можливо, вона зможе знайти прохід. — Він кинув погляд на гілки, що затулили печеру медикотів. — Звісно, там повний безлад, але прогалин може бути достатньо.

Сойкопер розвернувся й поспішив геть.

— Левожаре! — Вивіркострибка намагалася втиснути роздвоєну гілку як підпорку.

Левожар підскочив і допоміг їй штовхати. Дерево ніби зітхнуло, коли вони підклали гілку під товсту колоду.

— Ми вже майже біля кубла старійшин, — оголосив Порохошуб.

Його шкіра була порізана осколками, а з лап сочилася кров.

Левожар подивився через прохід на останні кілька гілок, що перегороджували їм шлях.

— Я вже можу пролізти.

— Іди, — наказав Вогнезір. — Ці гілки ми приберемо, поки ти будеш усередині, щоб ти зміг вивести Довгохвоста й Тернолапку.

Міллі та Сіросмуг, стоячи пліч-о-пліч, дивилися на рятувальників та зім’яту жимолость поза ними. Їхня дочка була десь посеред уламків.

— Будь ласка, Зоряний Клане, — шепотіла Міллі, — нехай із нею все буде гаразд.

— З нею все буде гаразд, — пообіцяв Вогнезір із темними від тривоги очима.

Сойкопер примчав назад разом із Ружопелюсткою. Коли медикіт проходив повз Міллі та Сіросмуга, Левожар помітив, як брат напружився, наче наступив на шпичку. «Він відчуває їхнє горе», — зрозумів кіт.

Ружопелюстка зазирнула до печери медикотів через поламані гілки.

— Я можу пройти, — заявила вона.

Працюючи передніми лапами, вона звивалася між гілками, злегка крекчучи. Потім її задні лапи й хвіст зникли в золотому листі.

— Що я маю принести? — гукнула вона.

Поки Сойкопер описував трави, які йому знадобляться, Левожар пішов через прохід до куща жимолості. Його серце калатало, і він відчував на шкурі стурбовані погляди Сіросмуга та Міллі. А якщо він знайде лише неживі тіла? Він відігнав цю думку й плечем розсунув дві гілки, які ще не прибрали. Коли протискався крізь них, кора рвала йому хутро, але він відчував під лапами м’які гілочки жимолості, і в серці знову защемила надія. Заглиблюючись у подрібнену купу деревини, він, звиваючись, протиснувся до того, що залишилося від кубла старійшин.

Його очам відкрився крихітний простір. Неушкодженим залишилося тільки гніздо Мишошубки, інші були поховані під поламаними гілками.

Потім він побачив тіло.

Покручене. Понівечене. Неживе.

Він усе ще дивився на тіло, заціпенівши від горя, коли до нього протиснувся Порохошуб.

— Ми прибрали останні дві гілки, — повів смугастий вояк. Але його голос стихнув, бо кіт побачив тіло. — Довгохвіст.

Ім’я застрягло йому в горлі.

З дивним відчуттям задухи в горлі Левожар підняв за загривок світлого смугастого старійшину і витяг із того, що залишилося від кубла. Старий кіт у його щелепах здавався легким, як білка. Левожар виволік його через прохід і поклав на голу землю.

Вогнезір опустив голову, а Сіросмуг притиснувся до Міллі.

— Ти бачив Тернолапку? — прошепотів сірий вояк.

Левожар похитав головою, але тут Порохошуб гукнув із кубла:

— Вона жива! Швидко!

Левожар кинувся назад, Сіросмуг буквально наступав йому на хвіст. Коли вони мчали вздовж імпровізованого проходу, у повітрі пролунав зловісний тріск. Біля них, бризкаючи трісками, зламалася опора. Інша підпорка теж тріснула, і дерево здригнулося.

— Дерево так не втримається! — пролунало позаду них налякане нявкання Міллі.

Не звертаючи на неї уваги, Левожар пірнув у залишки кубла старійшин. Сіросмуг протиснувся біля нього. Порохошуб сидів навпочіпки на гнізді Мишошубки, його морда обмацувала гілку, де бук роздавив жимолость на понівечені гілочки. Коли Левожар підійшов до смугастого кота, він побачив Тернолапку, що дивилася на них. Її обличчя було скривлене від болю.

— Я не можу рухатися, — прохрипіла вона.

Її задні лапи були затиснуті. Вона скрикнула, коли бук затремтів знову.

Левожар напружився, почувши, що позаду них розкололася ще одна опора, яка тримала гілку.

— Ми повинні винести її просто зараз!

— Як? — ахнув Порохошуб. — Дерево падає, ми в пастці.

— Я її дістану!

Сіросмуг схопив доньку за карк.

Але Тернолапка скрикнула від жаху й болю, і Левожар грубо відштовхнув сірого кота.

— Так ти її вб’єш, — попередив він.

Недовго думаючи, кіт притулився спиною до широкої гілки, що тепер перекривала розчавлене кубло. Притиснувши лапи до землі й вигнувши спину, він підіймав плечі, аж поки не відчув на них усю вагу деревини. Колода здригнулася, скрипнула й стала підійматися.

— Т-ти підняв дерево! — вражено прошепотів Порохошуб.

— Тепер хапай її, просто зараз! — Левожар задихався, відчувши, що зараз має впасти ще одна гілка.

Сіросмуг нахилився вперед і схопив доньку за загривок.

— Ніжніше! — попередив Левожар.

Тягар на його плечах був жахливим. Але він не міг лишити посестру помирати. За межами кубла ще одна деревина розкололася й тріснула.

— Підпора падає, — скрикнула Міллі.

Повільно, обережно Сіросмуг витягнув Тернолапку з-під гілки.

— Я її дістав, — нявкнув він.

Його було ледве чутно через доньчине хутро в роті.

Коли батько витягав Тернолапку, та стогнала.

Порохошуб подивився в прохід услід котам.

Левожар намагався глибоко дихати, але відчував, що його легені ніби розриваються. Лапи в нього тремтіли.

— Вони піднялися! — повідомив Порохошуб.

— Іди й ти! — крикнув Левожар.

Щойно Порохошуб прошмигнув між гілками, як дерево застогнало і ще одна опора розкололася.

Востаннє важко видихнувши, Левожар виштовхнувся з-під гілки й пірнув за Порохошубом. Галузини відразу оточили його, і він вилетів із проходу за мить до того, як послабилася остання підпора, і дерево, здригнувшись, цілком упало, вдарившись корінням об ясла. З гучним гуркотом його гілки падали на землю.

Левожар намагався перевести дух. В очах йому потемніло. Лапи тремтіли, але він намагався, щоб вони не підгиналися. Вичікував, доки в ньому збереться сила й розіллється по кінцівках. Тоді потягнувся, струснувся, і темрява в очах зникла.

Чийсь хвіст гладив його спину.

— Молодець, Левожаре, — поруч був Вогнезір.

Сіросмуг і Міллі присіли біля Тернолапки. Сойкопер ухопив повний рот трав із купи, яку крізь гілки просунула Ружопелюстка. Він кинув їх біля Тернолапки й став нюхати мляве тіло.

— Чи буде з нею все гаразд? — хрипко запитала Міллі.

Молода кішка важко дихала, очі її були засклілі.

— Я не думаю, що вона нас бачить, — голосив Сіросмуг.

— Геть із мого шляху!

Сойкопер із примруженими очима ковзав навколо Тернолапки, нюхав її шкуру.

— Довгохвосте? — обізвався тремтливий голос.

То була Білокрила.

Левожар обернувся й побачив, що Клан повертався назад в улоговину. Коти повільно йшли, обходячи те, що залишилося від галявини, і принюхувалися до залишків свого зруйнованого табору. Цвітолапка та Джмільолап вирвалися вперед, помчали до Сіросмуга та Міллі й міцно притиснулися до батьків.

— З Тернолапкою усе буде гаразд? — жалібно питав Джмільолап.

Мишошубка вискочила з-за Білокрилої і припала до тіла Довгохвоста.

— Ні, ні, ні, ні, ні… — стогнала вона.

Мурко дочовгав до старої кішки, яка опустилася на живіт і притиснулася носом до холодної шкури свого друга.

Голуболапка та Плющолапка нажахано дивилися на нерухому Тернолапку.

— Вона мертва? — прошепотіла Плющолапка.

— Не стійте тут, як кролики! — рявкнув на них Левожар. — Ідіть і принесіть їй моху. Постарайтеся, щоб їй було зручно!

Двоє кішок відскочили й помчали з улоговини. Вони промайнули повз Листоплесу, яка саме пройшла крізь терновий пліт і зупинилася. Широко розплющеними очима вона спостерігала за роботою Сойкопера.

Сойкопер зустрівся з нею поглядом.

— Ну? — прогарчав він. — Ти допоможеш мені чи ні?

Листоплеса кліпнула, у її очах спалахнув біль. Потім погляд зробився твердим і зібраним.

— Що мені робити?

Вона підійшла до Сойкопера й понюхала Тернолапку.

— Шок швидко посилюється, — повідомив Сойкопер.

— Їй потрібен чебрець, — твердо сказала Листоплеса. — Я зроблю кашицю.

Вона набрала листя з купи й заходилася жувати.

Сойкопер сів.

— Я не можу знайти, де вона поранена. На ній немає жодної подряпини. — Голос його звучав збентежено.

У Тернолапки здригнулися повіки.

— Я-я н-не відчуваю задніх лап…

Сойкопер нахилився вперед і обережно взяв одну її лапу в щелепи та підійняв. Відпустив, і та впала на землю, як мертва здобич.

— Чебрець уже готовий? — спитав він Листоплесу.

— Так.

Кішка взялася лапою втирати кашицю в губи Тернолапки. Інстинктивно Тернолапка злизнула, і Листоплеса наклала ще.

Міллі ходила навколо із затуманеними від горя очима.

— Що з нею? — благала відповіді вона.

Сойкопер не відповів. Натомість глянув на Левожара.

— Живокіст, будь ласка.

Левожар поспішив до входу в печеру медикотів і крізь гілки гукнув Ружопелюстці:

— Сойкоперові потрібен живокіст!

— У мене тут його купа, — нявкнула у відповідь Ружопелюстка.

Вона стала лапами пропихати листя через гілки.

Левожар схопив у щелепи живокіст і поніс до Сойкопера.

— З нею усе буде гаразд? — прошепотів він.

— Серцебиття стає рівномірнішим, але її ноги…

Сойкоперові слова перейшли в гарчання. Хвостом він відштовхнув Левожара.

Папоротехмарка намагалася втішити Сіросмуга й Міллі.

— Якщо хтось може врятувати її, то це Сойкопер. — Вона глянула на медикота, який заходився втирати темно-зелену кашицю в Тернолапчині задні лапи. — А ще йому допомагає Листоплеса, —пошепки додала вона з надією.

Вогнезір випростався.

— Порохошубе! — покликав він. — Подивись, чи безпечно в яслах. Ми можемо принаймні подбати про те, щоб королеви та кошенята мали якийсь притулок.

Він обвів поглядом табір, напівприхований під буком.

— Кубло новаків здається цілим, — кивнув провідник Хмарохвостові та Вивіркострибці. — Перевірте, чи безпечно там. Потім зберіть підстилки. Скільки знайдете. Старійшини, королеви та кошенята спатимуть цієї ночі там усередині. Але решті з нас однаково знадобляться якісь гнізда.

Вивіркострибка кивнула й поманила хвостом Бубконоса, Шипокігтя й Орлякошуба. Коти кинулися з табору.

— Мені піти з ними? — запропонував Левожар.

Вогнезір глянув на нього.

— Ти достатньо зробив для Клану на сьогодні, — сказав він. — Дякую тобі. І я вдячний Зоряному Клану за те, що ти в нас є. Якби не ти, Тернолапка вже була б мертвою.

Левожар подивився на Тернолапку, яка лежала на розмоклій землі. Листоплеса твердою лапою масажувала їй груди, а зосереджені очі були великі, немов два місяці в повні.

Тернолапка розплющила очі і глипнула на батька й матір.

— Де мої задні лапи? Вони на місці?

Міллі глухо пискнула, шерсть підійнялася на спині Сіросмуга. Задні лапи в Тернолапки лежали витягнуті позаду й здавалися такими, як завжди, міцними та з блискучим хутром. Але вона не відчувала їх, а якщо не відчувала, то не могла стояти, ходити чи бігати…

Потік горя ринув на Левожара, і на одну нестерпну мить він подумав, чи подякує йому колись жвава молода новачка за те, що він урятував їй життя.

Розділ 12

Сойкопер підвів голову й понюхав світанковий вітерець. Повітря було свіжим, із присмаком соку з поваленого дерева, та водночас затхлим від мокрого листя й бруду. Він відчув на собі тепло шкури Міллі. Сіра королева обгорнулася навколо своєї доньки.

Тернолапка спала завдяки маковому зернятку, яке він їй дав минулої ночі, але досі доволі важко дихала. Він відчував вагу її передніх лап і водночас безпорадну слабкість задніх.

Кіт досі почувався розбитим після вчорашньої катастрофи, утім опанував себе та обнюхав пацієнтку. Раптом його вуса торкнулися шкури Міллі, яка нахилилася до гнізда Тернолапки.

Міллі підвела голову.

— Як вона?

— Її життя в безпеці, шок минув, — відповів медикіт.

Серце Тернолапки рівно билося під липкою шкірою.

— А що з її лапами? — пронявкала Міллі тремтливим голосом.

— Не знаю.

Сойкопер стримав гарчання. Ненавидів бути отаким безпорадним.

Надворі на вцілілій частині галявини рухалися вояки. Сойкопер чув, як Ожинокіготь віддавав накази.

— Патрулювання триватиме у звичайному режимі. Ми повинні полювати. Порохошубе, скільки котів тобі потрібно, щоб допомогти розчистити сміття?

Сойкопер нашорошив вуха. Уламки бука заглушали звук. Нявкання його побратимів більше не відбивалося дзвінкою луною об скелясті стіни влоговини, а поглиналося м’якою масою розмоклих гілок і листя.

— Чотирьох-п’яти має вистачити на першу зміну, — голос Порохошуба звучав рішуче, але Сойкопер відчув біль у промоклих вчора під час роботи лапах вояка. — Я думаю, що зі мною підуть Березопад і Орлякошуб. Вони могли б розпочати з більших гілок. Ружопелюстка й Ліщинохвоста могли б допомогти з меншими.

Була розчищена доріжка до кубла медикотів. Ясла, дарма що оповиті переплутаним корінням бука, у цілому здавалися безпечними. Кубло новаків лишилося неушкодженим.

Тернолапка заворушилася. Коли Сойкопер нахилився, щоб понюхати її обличчя, він відчув, як смикнулися її повіки й зблиснули очі біля його щоки.

— Як справи? — лагідно запитав медикіт.

Він зрозумів, що Міллі пронизувала паніка, і кілька разів торкнувся її кінчиком хвоста. «Не дозволяй їй відчути запах твого страху», — хотів сказати він.

— Не знаю, — невпевнено відповіла Тернолапка.

— Щось болить?

— Ні. Просто хочу спати.

— Це через макове зернятко.

— Саме тому я не відчуваю своїх задніх лап?

Сойкопер учув, як погляд Міллі обпалює його шкуру. Новачка хотіла, щоб він сказав «так». Хотіла, щоб це було правдою.

Можливо, так і було. Можливо, тільки-но мине стрес і Тернолапка одужає, вона встане, а з її задніми лапами буде все гаразд. Зрештою, він не відчував жодних переломів у кістках. Не було причин, чому вони не могли б ворушитись.

— То це тому? — наполягала Тернолапка.

— Я думаю, вони просто відходять трохи повільніше, ніж решта органів, — сказав їй Сойкопер. — Почекаємо й побачимо. Якщо Зоряний Клан захоче, вони незабаром відновляться.

Тернолапка вчепилася кігтями в папороть у  своєму гнізді.

— Сподіваюся, це скоро мине. Я щойно склала оцінювання. Тепер я можу бути воячкою!

Міллі важко глитнула.

— Поспи ще, — прошепотіла мати. — Що більше ти відпочиватимеш, то швидше одужаєш.

Тернолапка сперлася підборіддям на лапи й за мить поринула в дрімоту, дихання її стало розміреним.

Міллі слідом за Сойкопером вийшла з кубла.

— Що з нею? — запитала вона, щойно коти опинилися поза ожиновим живоплотом.

Сойкопер вдарився лапою об гілку, що перетинала шлях до його кубла, і мимоволі здригнувся. Табір, спотворений поваленим буком, змінився, і котові тепер треба було пробиратися обережно, адже він не знав, де що могло стирчати і за що він міг зашпортатися. Він розчаровано пирхнув. Табір був єдиним місцем, де він міг рухатися, не надто зосереджуючись на кроках. Тепер він був для нього таким самим чужим, як-от територія Річкового Клану.

— Що з її ногами? — наполягала Міллі, коли медикіт лизав свою лапу, щоб угамувати біль.

Він замовк, утупившись у кішку поглядом. Знав, що коти слухають його уважніше, коли він дивиться на них, дарма що особисто для нього це не важило.

— Не знаю.

— Ти повинен знати! — У її нявканні вчувалися страх і розчарування.

Сойкоперові стало легше, коли він зачув кроки Сіросмуга, який наближався до них. Сірий вояк міг утішити подругу.

Хутро Сіросмуга потерлося об хутро Міллі.

— Без змін? — нявкнув він напруженим від хвилювання голосом.

— Нам просто доведеться почекати, — сказав Сойкопер. — Принаймні їй не боляче.

Він пішов від них, його розум шалено працював. Чому Тернолапка не відчувала лап? Вони були в забоях, але не зламані. Сойкопер насупився. Він ніколи раніше не стикався з таким.

— Ми можемо її побачити? — гукнув йому вслід Сіросмуг.

— Їй потрібен відпочинок, утім, гадаю, не зашкодить, якщо ви посидите з нею, — нявкнув через плече Сойкопер. — Урешті-решт, вона ваша дитина. Ви найкраще знаєте, як її підтримати.

У Сойкопера забурчало в животі. З кагату линув запах щойно впольованої здобичі. Він подумав, що треба поїсти. Минулого вечора не було часу. Кіт поплентався туди, вчуваючи знайомий запах Левожара, але той змішувався з важким запахом мокрої землі.

Сойкопер витягнув із купи мишу.

— Ви ховали Довгохвоста? — здогадався медикіт.

Він знав, що його сум за втраченими побратимами слабший, ніж у решти котів. Бо він знову міг побачити Довгохвоста, вільного від сліпоти та болю. Міг побачити, як старійшина ніжиться в теплі мисливських угідь Зоряного Клану або сидить із давніми друзями в лавах зоряних котів біля Місячного Ставу.

Більше його засмучувала проблема Тернолапки. Якщо її лапи не відновляться, вона зіткнеться з більшими стражданнями, ніж він хотів собі уявити.

Левожар струснув хвостом по землі.

— Я допомагав Мишошубці й Муркові. Вони були втомлені після того, як відсиділи нічну варту біля тіла Довгохвоста. — Він побіжно штовхнув дрозда лапою. — Я спровадив їх відпочивати в ясла, але не думаю, що Мишошубка спатиме. Вона досі дуже схвильована.

— Я віднесу їй макове зернятко, щойно поїм, —пообіцяв Сойкопер. — Голуболапка вгамувалася?

— Трішки. — У його нявканні вчувалося занепокоєння. — Але ж вона повинна пишатися тим, що врятувала стільки життів, попередивши нас.

— Можливо, зараз вона почувається відповідальною за те, щоб піклуватися про Клан, як ніколи, — припустив Сойкопер.

— Вона дуже молода, — зітхнув Левожар. — А бути однією з Трійки — це велика відповідальність.

Сойкопер кивнув. Вони з Левожаром були старші, впевненіші у своїх силах, і їм однаково було важко.

— Я сьогодні вранці візьму її на полювання разом із Плющолапкою, — вирішив Левожар. —Хочу, щоб вона згадала, яке на вигляд нормальне життя Клану.

— Це ти добре придумав.

Коли Сойкопер нахилився, щоб підняти свою мишку, він почув тупотіння. Об нього потерлися Цвітолапка й Джмільолап.

— Можна навідати Тернолапку? — стурбовано закружляв навколо медикота Джмільолап.

— Вона зараз спить, — відповів Сойкопер. — А втім… чому б і ні. Їй не болить. Компанія буде такими самими гарними ліками, як усякі інші.

Двоє молодих котів поспішили до кубла, а Левожар попрямував до пошарпаного тернового живоплоту. Сойкопер знову нахилився був до своєї миші.

— Як Тернолапка?

Нявкання Листоплесої заскочило його зненацька. Вона була єдиною кішкою, яка могла підкрастися до нього. Можливо, її запах був надто знайомим. Надто близьким до його власного. Він відкинув цю думку.

— Чому б тобі самій на неї не подивитися? —запропонував медикіт, стримуючись, щоб хутро не ставало дибки.

— Бо я тепер воячка, — різко нагадала йому вона.

Розчарований, Сойкопер схопив свою мишку й попрямував геть.

— Але я запросила б Дрібнохмара, щоб він поглянув.

Пропозиція Листоплесої зупинила його на півшляху.

— Справді? — Він повернувся до неї. — А я думав був, що ти більше не медикішка.

— Я мала на увазі, якби я була на твоєму місці.

— Але ти не на моєму місці!

Листоплеса спокійно вдихнула.

— Дрібнохмарові колись траплялася така травма, як у Тернолапки, — пояснила вона. — Він лікував кота з розтрощеними лапами. Тож може мати певні ідеї щодо того, як можна зарадити Тернолапці.

Сойкопер не відповів.

— Річ не в тому, що я тобі не довіряю, — вела далі Листоплеса. — Якби я лікувала Тернолапку, я запросила б Дрібнохмара.

У Сойкопера пропав апетит, він кинув мишку й пішов геть. Кіт піднявся по валунах до кубла Вогнезора, витіснивши з голови всі думки, окрім думок про Тернолапку.

Піскошторма сиділа біля провідника Громового Клану, гладячи йому плечі, її шорсткий язик шкрябав його гладке хутро. Вона відсторонилася, коли увійшов Сойкопер.

— Якісь новини? — стривожено поспитався Вогнезір.

Сойкопер похитав головою.

— Я хочу піти до табору Тіньового Клану, щоб поговорити з Дрібнохмаром, — нявкнув він. —Лістоплеса каже, він лікував хворобу, схожу на Тернолапчину.

— Дуже добре. — Вогнезір не вагався ані миті. — Але нехай із тобою піде Вивіркострибка.

У Сойкопера стиснулося серце.

— Я можу впоратися сам.

— Я знаю, — спокійно погодився Вогнезір. —Але якщо одне дерево впало після стількох дощів, то й інші ненадійні. Ми не можемо ризикувати тебе втратити. Тож бери із собою Вивіркострибку.

Сойкопер відчув, що сперечатися немає сенсу. Але чому саме Вивіркострибку? З-поміж усіх котів він найменше хотів би кудись рушати саме з нею. Хіба що ще менше — з Листоплесою.

Невже Вогнезір навмисно змушував їх іти разом?

Сойкопер покинув кубло провідника й пішов через галявину. Горе пронизувало повітря, коти переважно мовчали, а розмовляли одне з одним лише тоді, коли це було потрібно.

Лисостриб і Кригохмара із шурхотінням тягнули гілку повз кубло новаків. Коли Сойкопер проходив мимо, вони зупинилися.

— Як Тернолапка? — спитала Кригохмара.

— Не краще, не гірше.

Далі Шипокіготь гриз деревину, намагаючись відтяти від неї доволі товсту гілку.

— Як Тернолапка?

— Не краще, не гірше, — відповів Сойкопер, ледве стримуючись.

— Як Тернолапка? — заступила йому шлях Ясносерда.

— Не краще, не гірше! — гаркнув Сойкопер.

Від шкури одноокої воячки до нього долинула хвиля співчуття.

— Ми питаємо лише тому, що дуже переживаємо.

Плечі Сойкопера опустилися.

— Мені не подобається бути безпорадним, —зізнався він.

— Чи можу я чимось зарадити?

— Насправді, так, — кивнув Сойкопер. Ясносерда звикла допомагати в кублі медикотів. — Я маю вийти з табору. Чи не могла б ти дати Тернолапці макове зернятко, якщо вона поскаржиться на біль? Не більше ніж одне за раз. Я не хочу притупляти її чуттів дужче, ніж треба.

— Гаразд.

— І дай одне Мишошубці, тільки-но матимеш можливість, — додав він. — Вона досі дуже засмучена.

— Зрозуміла.

І Ясносерда пірнула до печери медикотів.

Сойкопер хотів сам перевірити старійшин перед виходом. Він прослизнув у кубло новаків, де Мурко й Мишошубка скрутилися в товстих гніздах.

— То була моя провина, — бурмотіла Мишошубка. — Усе це через мене.

Мурко змусив себе голосно замуркотіти.

— Закладаюся, що зараз він гуляє із Зоряним Кланом, — нявкнув старий кіт. — Полює собі в пишному лісі, йому тепло й весело.

— Та він-бо сліпий. Як же він обійдеться без моєї допомоги? — хвилювалася Мишошубка.

— Шкода, що я не знав його в молодості, — наполегливо вів далі Мурко. — Я чув, що він брав участь у Великій Подорожі, уже коли був сліпим.

— Здавалося, він ніколи не втомлювався, —спогади на мить відволікли стару кішку. — Завжди перший і завжди готовий рухатися далі. Ніколи не боявся того, що чекало попереду.

— Яким він був до того, як утратив зір? — спитав Мурко.

— Очі як у яструба, — пригадувала Мишошубка. — Міг помітити здобич під скелею на довжині дерева.

Сойкопер відчув, що погляд Мурка пробіг по його шкурі. Вперше Сойкопер подякував Зоряному Кланові за балакучого старого самітника.

— Розкажи про його найкращий вилов, — закликав Мишошубку Мурко. — Я чув, що він одного разу зловив орла.

— Ну, то був не зовсім орел — а проте, йому якось доводилося відбиватися від сови, коли та намагалася викрасти кошеня…

Сойкопер із полегшенням вийшов із кубла.

Коли він наблизився до тернового плоту, то почув свист гілок. Хмарохвіст і Орлякошуб тягнули їх до розшарпаного живоплоту.

— Зачекай! — за медикотом поспішала Вивіркострибка. — Піскошторма сказала мені супроводжувати тебе до табору Тіньового Клану.

— Я хочу поговорити з Дрібнохмаром.

Сойкопер не обернувся, щоб привітати яскраво-руду воячку, але та пірнула за ним у щілину в живоплоті.

Коли вони прямували в ліс, Вивіркострибка квапливо йшла за медикотом, але трималася на кілька кроків позаду. Вітер був холодний — перша ознака гололисту. Сойкопер здригнувся, а потім аж підскочив, коли біля нього заскрипіло дерево. Раніше ніколи не замислювався, що дерева можуть бути небезпечні. Вони стояли такі міцні та високі. Як дощ міг завалити одне з них?

Вивіркострибка прискорила ходу й підскочила до нього.

— Не годиться боятися лісу.

— Не годиться, щоб дерево трощило табір, —гаркнув Сойкопер. — Але саме так і сталося.

Вивіркострибка відійшла трохи подалі й мовчки собі потупала. Сойкопер тішився напруженню, яке спалахнуло між ними, бо сподівався, що це змусить воячку триматися від нього на відстані. Він не був наодинці з кішкою, яка його виростила, відколи відкрилася правда. Правда про те, що вона всеньке життя брехала йому та братові й сестрі. Правда про те, що вона їм зовсім не мати, а тітка.

— Я пам’ятаю один випадок: це було, коли ти, Левожар і Падуболистка ще були кошенятами, — раптом нявкнула Вивіркострибка. Сойкопер напружився. — Падуболистці на голову впав листок. Вона думала, що то ліс падає, сховалася в яслах і не виходила три дні.

«Замовкни!» — подумав Сойкопер.

— Я завжди любила вас усім серцем, — пронявкала Вивіркострибка.

Злість охопила його шкуру.

— Якби ти справді нас любила, ти не брехала б!

У Вивіркострибки хутро стало сторч.

— О, ну а жити в правді виявилося ж просто чудово, чи не так? — Вона гнівно махнула хвостом у повітрі. — Подивися на Листоплесу. Вона втратила все, що колись було їй дорогим.

— Її вибір, — пробурмотів Сойкопер.

Вивіркострибка пустила його слова позавіч.

— Вона втратила тебе, Левожара й Падуболистку.

— Вона віддала нас.

— Інші коти теж постраждали! — огризнулася Вивіркострибка. — Це ніколи не було лише твоєю бідою, і мені набридло, як ти махаєш крилами, як поранений горобець: «Ох, як мені себе шкода». Ти не єдиний кіт, який страждає. Твій біль витримати не найважче. Мабуть, я очікувала від тебе більшого, адже ти медикіт. Мабуть, я забула, який ти молодий!

Що довше вона його вичитувала, то більше наростала Сойкоперова лють.

— Це Листоплеса накоїла помилок. Не я пішов шукати кохання в іншому Клані. Не я народив кошенят, а потім їх віддав! Не я брехав і дозволяв кожному котові вважати мене тим, ким я ніколи не був!

Вивіркострибка глибоко вдихнула й повільно видихнула.

— Спробуй запам’ятати, — тихо нявкнула вона, — що ми робили те, що вважали найкращим. Пам’ятай, що тебе завжди любили.

«Атож, звісно», — з гіркотою подумав кіт.

Шлях їм перетинала лінія із запаховими мітками.

Сойкопер пройшов повз них.

— Зажди, — наказала Вивіркострибка.

Він устромив пазурі в землю. Чи збиралася вона сперечатися з усім, що він робив або говорив? Треба було якнайшвидше поговорити з Дрібнохмаром! Але Сойкопер зачекав, поки вона покуштувала повітря, перебираючи лапами голки на лісовій підстилці й оглядаючи ліс.

— Патруль, — попередила кішка.

Сойкопер понюхав і відчув свіжий запах вояків Тіньового Клану. Дубошуб і Тхоролап ішли десь зовсім близько.

— Дубошубе? — окликнула Вивіркострибка вояка Тіньового Клану.

Сойкопер учув іскру здивування, яка промайнула від шкур котів Тіньового Клану. По тому почув швидкі кроки.

— То Чорнозір мав рацію! — загарчав Дубошуб. — Ви справді намагаєтеся вторгнутися.

— Гей, притримай своє хутро на шиї. — Сойкопер раптом збагнув, що опинився на чужому боці кордону. — Я просто хочу побачити Дрібнохмара.

Тхоролап метушився навколо, посмикуючи вусами. Сойкопер стояв на місці й дозволяв молодому котові його понюхати.

— Ми схожі на бойовий патруль? — запитала Вивіркострибка.

— Вас може бути більше, — у голосі Дубошуба звучала підозрілість.

— Чи відчуваєш ти запах решти?

— Решта могла маскуватися, — пирхнув Тхоролап.

Вивіркострибка зітхнула.

— Ми направду прийшли не для вторгнення. Чи можете ви провести нас до Дрібнохмара, будь ласка?

Дубошуб вагався.

— Добре, — нарешті погодився він. — Але Чорнозір відрядить повний патруль, щоб перевірити решту території.

Його нявкання пролунало у глиб дерев, і воно було вочевидь спрямоване на вояків, котрі, як підозрював кіт, ховалися за деревами вздовж кордону.

Вивіркострибка пройшла через лінію запахових міток і підскочила до Дубошуба. Сойкопер пішов слідом, і його роздратування Тхоролапом дедалі зростало, бо той знай бігав навколо медикота, наче охороняв найнебезпечнішого вояка Кланів.

— Що таке? — спитав Сойкопер. — Боїшся, що я зненацька можу дати тобі ліки?

— Замовкни! — сказав Тхоролап.

Хутро навколо його шиї настовбурчилося.

Коли вони наблизилися, Сойкопер упізнав табір Тіньового Клану. Він уже бував тут колись із Солом. Кіт ступав галявиною, упевнений, що шлях вільний, і усвідомлюючи все, що відбувалося. Він ніби бачив, що з ясел зараз визирали Вузлошубка й Плющохвоста, з кубла вояків вибігали Вохрошубка й Жеврошуб, а Шпаколап і Соснолапка, які ділилися землерийкою на краю галявини, швидко підводилися на лапи.

Дубошуб попереджаюче завив, і Чорнозір вийшов із кубла.

— Що відбувається? — запитав провідник Тіньового Клану.

Лапи Вивіркострибки затупцювали по галявині.

— Чи можемо ми поговорити з тобою наодинці?

Дубошуб промчав повз неї.

— Вони хочуть побачити Дрібнохмара.

Від несподіваного візиту хутро провідника Тіньового Клану стало сторч.

— Тоді йди приведи його, — наказав він. І знову зник у своєму кублі так різко, що жмут його шерсті зачепився за ожиновий пліт. — Заходьте всередину, — покликав він звідти.

Сойкопер пройшов за Вивіркострибкою через вхід. Сморід Тіньового Клану тут був такий міцний, що він зморщив носа.

Чорнозір сів.

— Що сталося?

— В улоговину впав бук, — пояснила Вивіркострибка. — У нас поранена кішка, і ми сподівалися, що Дрібнохмар зможе порадити нам щось стосовно її лікування.

— Лише одна поранена кішка? — Чорнозірове нявкання від подиву зробилося хрипким, але його голос майже відразу знову набув твердості. — Зоряний Клан, мабуть, пильно стежив за вами.

— Так, — відповіла Вивіркострибка. — Нам вдалося звільнити табір до того, як дерево звалилося.

— Довгохвіст загинув, — сказав Чорнозорові Сойкопер.

Провідник Тіньового Клану зітхнув, співчуття на короткий час промайнуло в його очах, немов сонячне світло між хмарами.

— Зоряний Клан радо вітатиме такого давнього друга, хоча однокланівці, звісно, сумуватимуть за ним.

Дрібнохмар просунув голову в прохід.

— Я чув, як ви сказали, що дерево впало? — ахнув кіт.

— Так, — коротко відповіла Вивіркострибка. —Впало в улоговину. Тернолапка постраждала. Довгохвіст загинув.

— Дякувати Зоряному Кланові, що не гірше, —видихнув Дрібнохмар.

— Утім, це й без того кепсько, — махнув хвостом Сойкопер. — Тернолапка не може рухати задніми лапами.

Він дозволив Дрібнохмаровим думкам затопити його власні. Внутрішнім поглядом бачив кота, який виє від нестерпного болю, а потім лежить у гнізді, млявий від страху, нездатний поворухнутися, і погляд його затьмарений стражданням.

— У мене був такий випадок, — повів Дрібнохмар, коли думки в його голові прояснилися. — Коли ще я був новаком Носошморга. Ноги Дикошубові придавило обваленою норою.

— Листоплеса сказала мені про це, — нетерпляче горзався Сойкопер. Він хотів почути про лікування, а не про причину. — Але в Тернолапки не розтрощені лапи. Жодної зламаної кістки.

— Те саме було з Дикошубом, — сказав йому Дрібнохмар. — У нього були тільки забої на лапах. Але він не міг рухати лапами через зламаний хребет.

Сойкоперові стало зле. Він раптом відчув вигин власного хребта. Його силу. Його крихкість.

— Він видужав?

— Він помер, — тихо нявкнув Дрібнохмар.

— Але Тернолапка жива й не відчуває болю.

— Саме так почувався спочатку Дикошуб. Та, якщо правда, я думаю, що він помер не через зламаний хребет.

Сойкопер нахилився вперед.

— Тоді через що?

— Бо не міг ходити.

— Ви його не годували? — ахнула Вивіркострибка.

— Звісно, годували, — кинув Дрібнохмар. —Але він постійно кашляв, знову й знову. Щоразу, коли нам вдавалося вилікувати кашлюк, він повертався. Йому ставало дедалі важче дихати.

— Невже втрата чутливості поширилася й на його груди? — здивувався Сойкопер.

— Ні. Гадаю, це тому, що він ніколи не вибирався зі свого гнізда. — Дрібнохмар говорив повільно, задумливо. — Здавалося, наче він ніколи не мав шансу викинути хворобу зі своїх грудей. Наче наповнювався хворобою, як озеро наповнюється водою, поки вона не витиснула все повітря.

Сойкопер здригнувся, уявляючи скорчену в гнізді Тернолапку. Чи кашляла вона сьогодні вранці? Чи кашляє вона зараз, коли він тут? Йому аж лапи свербіли — так хотілося побігти додому.

Кінчик хвоста Вивіркострибки торкнувся верху кубла.

— Тоді ми повинні змушувати Тернолапку рухатися.

Сойкопер кліпав очима.

— Як гадаєш, це допоможе? — запитав у Дрібнохмара він.

— Якщо ти думаєш, що впораєшся, то варто спробувати, — пронявкав Дрібнохмар. — І можете спробувати облаштувати для неї спеціальне гніздо, аби вона могла спати сидячи. Це допоможе тримати її груди наповненими повітрям. — У нявканні медикота задзвенів сумнів. — Але буде незручно. І їй, і решті Клану… Вам буде складно утримувати її в русі. — Він витримав паузу. — Нехай щастить. Вам потрібна удача.

— Удача тут ні до чого, — відповів Сойкопер.

Хутро в нього на шиї стало сторч.

Дрібнохмар махнув хвостом, торкнувшись землі.

— Дозволь мені принести тобі трав, які зарадять її грудям і животу. Саме на цьому ти повинен наразі зосередити лікування. Зцілити її лапи тобі не під силу.

Медикіт Тіньового Клану вийшов із кубла, а Сойкопер і Вивіркострибка в ніяковій тиші чекали разом із Чорнозором. Нарешті аромат міцних трав торкнувся Сойкоперового носа, і кіт поспіхом вийшов назустріч Дрібнохмарові.

— Мати-й-мачуха полегшить їй дихання. — Медикіт Тіньового Клану підштовхнув до нього оберемок листя. — Ягоди ялівцю заспокоять живіт.

— Ми вже маємо такі трави, — мовив Сойкопер.

— Бери, бери, бо тобі знадобляться всі, котрі лише зможеш дістати. — Дрібнохмар сів біля Сойкопера. — Приходь іще, якщо цього буде замало. Або якщо захочеш поділитися думками. Погодься, що нам корисно було б обмінюватися досвідом.

Сойкопер підняв купку. Коли збагнув, що й Вивіркострибка вийшла з кубла Чорнозора, то попрямував до виходу з табору.

— Нехай Зоряний Клан оберігає вас і Тернолапку, — побажав услід котам Дрібнохмар.

«Оберігати вони можуть, — подумав Сойкопер. — А от забрати її наразі я їм не дозволю».

***

Поки Сойкопер прямував за Вивіркострибкою назад до влоговини, він далі обмірковував способи, як зробити Тернолапку здоровою та змусити рухатися.

Вивіркострибка зупинилася якраз перед улоговиною.

— Я пишаюся тобою, — нявкнула вона. — Якщо якийсь кіт і може допомогти Тернолапці, то це ти.

Сойкопер повернувся до неї, добираючи слова. Він хотів у це вірити. Щоб вона могла пишатися. Щоб він міг допомогти Тернолапці.

— Дякую, — промимрив медикіт наповненим травами ротом і пірнув у табір.

Хмарохвіст й Орлякошуб досі витягали гілки за межі пошарпаного живоплоту, але тепер повільніше, бо ледве пересували лапи від утоми.

Вогнезір стояв на вільній ділянці галявини, розмовляючи з Ожинокігтем і Порохошубом.

— Як гадаєте, яку частину дерева вам до снаги прибрати? — запитав провідник Громового Клану старших вояків.

Сойкопер відчув, як хвилювання стискало Порохошубові груди.

— Можливо, доведеться дочекатися вітряної погоди, щоб прибрати більші гілки та колоди, коли вони підсохнуть.

— Ми могли б використати їх для нових кубл, — запропонував Ожинокіготь. — І судячи з того, скільки ми вже розчистили та скільки сміття винесли, я думаю, що ми зуміємо відновити більшу частину табору менш ніж за повню.

— Але не можна нехтувати полюванням і прикордонними патрулями, — попередив Порохошуб.

Увага Вогнезора перекинулася на Сойкопера.

— Що тобі сказав Дрібнохмар? — крикнув провідник через галявину.

Сойкопер підійшов до нього й поклав на землю свій пучок трав.

— Він дав добру пораду, — повідомив медикіт. — Але спочатку я волів би розповісти про це Сіросмугові й Міллі.

— Я відрядив Сіросмуга в патруль, — зізнався Ожинокіготь. — Хотів якось його відволікти.

Сойкопер зібрав свої трави й покинув вояків. З печери медикотів лунали голоси Ясносердої та Міллі. Дві кішки аж іскрили тривогою, і він відчув: що більше вони метушаться навколо Тернолапки, то дужче вона сама хвилюється.

— Просто поїж трохи! — благала Міллі.

Сойкопер учув запах землерийки, яку та тримала в кігтях.

— Я не голодна! — роздратовано сказала Тернолапка.

Він проштовхнувся крізь пліт, поклав трави й наказав:

— Дайте їй спокій.

— Вона моє кошеня! — накинулася на нього Міллі.

— Я її медикіт!

Тернолапка передніми лапами термосила край гнізда.

— Я просто хочу допомогти побратимам відновити табір! — голосила вона.

Ясносерда перетнула кубло й прошепотіла Сойкоперові на вухо:

— Ми розповіли їй про Довгохвоста. Вона досі страждає, але я не хотіла давати їй макових зерняток більше, ніж ти сказав.

Сойкопер кивнув.

— Добре. Їй доведеться навчитися справлятися з лихом. — Він відчув, що Ясносерда напружилася через похмурість, яку розчула в його нявканні. — Мусимо дивитися правді в очі, — пояснив медикіт. — У Тернолапки попереду важкий шлях, але я зроблю все, аби її врятувати.

— Врятувати? — схвильована Міллі проштовхнулася між ними. — Що тобі сказав Дрібнохмар?

Сойкопер іще не був готовий поділитися тим, про що дізнався.

— Почекай, — попросив він Міллі.

Йому потрібно було спочатку перевірити Дрібнохмарову теорію. Ще був шанс, що з Тернолапчиними ногами все обійдеться лише забоями. Що хребет не пошкоджено. Кіт доплентався до її гнізда.

— Що ти збираєшся робити? — спитала Міллі, коли Сойкопер нахилився до Тернолапки. Від занепокоєння її голос підвищився.

— Мені треба переконатися. — І провів лапами по спині Тернолапки.

Він відчув, як новачка обертається, щоб побачити, що він робить.

— Переконатися в чому? — роздратовано спитала Міллі.

Коли Сойкопер не відповів, Ясносерда підійшла ближче, обережно відштовхнула Міллі й прошепотіла:

— Він знає, що робить.

Хребет здавався гладким: нічого недоречного. У грудях Сойкопера спалахнула надія. Він обнюхав лапи. Однозначно опухлі. Можливо, коли набряк спаде?.. Він підняв лапу зубами, як і вчора. Вона знову впала, мов нежива. «Треба давати їй більше живокосту, це має прискорити загоєння», — подумав він.

Остання перевірка.

Нахилившись глибше в гніздо, він учепився зубами в Тернолапчин хребет трохи нижче її плечей.

— Ой! — полохливо закричала вона.

— Мені треба дещо перевірити, — заспокоїв її Сойкопер. — Тобі буде трошки боляче, але я не заподію шкоди. — Він притулився до її морди, їхні вуса торкнулися. — Ти довіряєш мені?

— Так, — видихнула Тернолапка.

— Мені треба, щоб ти була сміливою, поки я це роблю.

— Гаразд.

Міллі спробувала підійти ближче до гнізда.

Ясносерда заступила їй дорогу.

— Не заважай йому.

Сойкопер знову вкусив Тернолапку за хребет, тепер трохи нижче.

— Ой.

І знову вкусив, поступово просуваючись до хвоста.

З кожним укусом кішка напружувалася, але стримувала нявкання.

Він укусив нижче. Вона була спокійна, а тоді запитала:

— Усе, ти більше не кусатимеш мене?

Від цього запитання в Сойкопера похолола кров у жилах. Він однією лапою вліз у гніздо й тицьнув кігтем туди, куди щойно вкусив.

— Ти це відчула?

— Що відчула?

Тернолапка обернулася, щоб побачити.

— Ні, не дивися, — сказав Сойкопер. Він дужче вп’явся кігтем. — Зараз відчула?

Тернолапку затрусило.

— Я нічого не відчуваю! — У її нявканні вчувалася паніка.

— Та що ж ти коїш? — Міллі підскочила, коли Сойкопер сильно встромив кіготь. — Дивись, через тебе в неї кров пішла!

— Що він робить?

Тернолапка насилу могла розгледіти, що відбувалося в неї за спиною.

Сойкопер майже не чув кішок.

— Ти не відчувала моїх кігтів, чи не так? — пробурмотів він.

— Ні, — прошепотіла Тернолапка.

— Твій хребет зламаний, — повідомив Сойкопер. — Він не болить, тому що після перелому втратив чутливість. — Він ніжно притиснувся лапою до її боку. — Мені шкода.

— Чому? — пискнула вона. — Адже якщо мені не болить, то це добре?

— Ти більше ніколи не зможеш відчути біль у лапах, — повільно промовив їй Сойкопер. — Ти більше ніколи нічого не відчуєш своїми задніми лапами.

Міллі ахнула:

— Що ти маєш на увазі? Адже зламані кістки загоюються!

— Не хребти.

— Звідки ти знаєш, що…

— У Дрібнохмара був вояк із таким самим пораненням, — відказав медикіт.

Тернолапка схилила до нього голову й нявкнула:

— І що з ним сталося?

Сойкопер не відповів.

— Він помер, чи не так? — жалібно, немов безпорадне кошеня, спитала Тернолапка.

Медикіт відчув, як Міллі вдерлася йому в плече, відпихаючи його, аж поки не виштовхала просто з кубла.

— Як ти міг сказати моїй дитині, що вона помре? — прошипіла кішка. — Вона не відчуває лап, оце й усе! Ти негодний бути медикотом! Роби щось!

— Що відбувається?

Вивіркострибка чкурнула галявиною і проскочила між Сойкопером та посестрою, яка не припиняла рикати.

— Він каже, що вона помре!

Вивіркострибка остовпіла.

— Ти так сказав, Сойкопере?

Він похитав головою.

— Ну, я й не думала, що ти таке ладний сказати. — Голос Вивіркострибки зробився спокійнішим. — Той, кого лікував Дрібнохмар, помер. Але це не означає, що Тернолапка теж помре.

— Ми можемо годувати її та допомагати рухатися, — сказав Сойкопер. — Якщо ми підтримуватимемо її активність, у неї є хороші шанси подолати недугу.

Міллі швидко та дрібно дихала.

— Вона одужає?

— Її лапи — ні, — лагідно нявкнув Сойкопер. — Але вона не повинна померти.

Вивіркострибка махнула хвостом.

— Нам треба підтримувати її та заохочувати бути якомога активнішою, аби її груди залишалися вільними від слизу. Якщо зможемо це зробити, з нею все буде гаразд.

— Гаразд? — Міллі схлипнула. — Вона ніколи не полюватиме. Вона ніколи не буде воячкою! У неї ніколи не буде кошенят!

У табір примчав Сіросмуг.

— Що відбувається?

Він підскочив і зупинився біля Міллі.

— Наша бідолашна донька! — І Міллі ткнулася мордою йому в плече.

Засвистіла ожина біля входу в кубло.

— Тернолапка вас чує! — прошипіла Ясносерда. — Я думаю, що тобі, Сойкопере, варто зайти й пояснити їй, що саме відбувається.

Ніс Вивіркострибки торкнувся його щоки.

— Я подбаю про Міллі та Сіросмуга, — сказала вона йому.

З важким, немов камінь, серцем Сойкопер поплентався до свого кубла. Кіт улаштувався біля гнізда Тернолапки. Він відчував паніку, що линула від молодої кішки.

— Я більше ніколи не ходитиму, еге ж?

Сойкопер уперся мордою у її тремтячу голову.

— Не ходитимеш, — прошепотів він. — Мені дуже шкода.

Розділ 13

— Зоряний Клан шанує твою мужність і дух.

Вогнезір доторкнувся мордою до голови Тернолапки. Спостерігаючи за цим, Голуболапка відчула приплив хвилювання.

— Я називаю тебе Терносяйна!

Джмільосмуг і Цвітопала, які вже одержали вояцькі імена, першими привітали нову воячку Громового Клану.

— Терносяйна, Терносяйна!

Голоси Клану струснули холодне повітря, пролунали крізь улоговину та здійнялися в чисте блакитне небо. Міллі та Сіросмуг притиснулися одне до одного, у їхніх поглядах водночас виднілися і гордощі, і гостре горе.

Терносяйна пересунула передні лапи, піднявшись вище й звівши підборіддя. Голуболапка намагалася не дивитися на її задні лапи, безпомічно розставлені позаду.

Минуло чверть повні, як упало дерево. Голуболапка була втомлена, як і решта Клану. Окрім звичайних патрулів, побратими мали тепер роботу з очищення табору від сміття, і це виснажило кожного кота. А з кожним коротшим днем здобичі дедалі меншало.

Голуболапці кортіло добре виспатися. Її мучили жахливі сни. От якби вона змогла попередити всіх раніше, тоді Довгохвоста врятували б, а Терносяйна тепер стрибала б навколо брата й сестри. Лише минулої ночі Голуболапка прокинулася від кошмару: дерево знову розкололося, впавши на галявину, і затиснуло кішку.

«Плющолапка!»

У кожному сні під буком затискало Плющолапку, а не Терносяйну, і в кожному сні Голуболапка марно силкувалася дістатися до сестри.

— Голуболапко? — Нявкання Білокрилої повернуло її до реальності. — З тобою все гаразд?

Голуболапка струсилася.

— Я просто рада, що Терносяйна одержала вояцьке ім’я.

— У душі вона воячка, — пронявкала Білокрила.

Це була правда. Тернолапка ні на мить не припиняла боротися. Сойкопер розробив спеціальні вправи, щоб її груди дихали вільно, а передні лапи зміцнювалися. І Тернолапка ніколи не марнувала нагоди потренуватися: розтягувалася та оберталася, тягнула вперед передні лапи, аж поки не починала тремтіти від зусилля. Останні кілька днів вона наполягала на тому, щоб самій брати їжу з кагату свіжини, хоча товариші аж спотикалися одне об одного, намагаючись першими віднести до її гнізда найсмачніший шматочок.

— Я сама візьму, — твердо сказала Терносяйна Вишеньці, яка намагалася принести поїсти пораненій молодій кішці.

Вишенька витріщилася круглими очима на Терносяйну, коли та підтягувалася передніми лапами, рухаючись до кагату свіжини.

— Дивися, Кротику! — покликала Вишенька. — Вона пересувається сама!

Кротик прибіг і підбадьорював:

— Іди, Терносяйно!

Голуболапка в глибині душі вважала, що ці двійко кошенят і Сойкопер були найвідданішими товарищами Терносяйної. Тільки вони й прийняли її такою, якою вона нині була. Погляд Міллі досі затьмарювало горе, а в очах кожного вояка спалахували жалощі, коли молода кішка тягнула через табір задні лапи. Мишошубка не могла навіть дивитися на Терносяйну. Вона досі звинувачувала себе в трагедії, яка вбила її найліпшого друга й скалічила молоду воячку.

Однак, попри перший жах, увесь Клан здебільшого звикав до травми Терносяйної. Коти більше не дивилися здивованими очима на кубло медикотів, коли кішка дико кричала й ревіла за вказівками Сойкопера.

— Це допоможе зберігати твої груди вільними від слизу, — підбадьорював медикіт. — Кричи щодуху, якщо треба. Твої товариші не будуть проти.

Лікування, здавалося, спрацювало. Задні лапи Терносяйної не стали здоровішими, але її хутро було гладким, очі щодня яснішали, а передні лапи були міцними, як у всякого вояка.

Тепер вони навіть не тремтіли, коли Кротик кігтями видирався по шкурі молодої воячки й балансував на її плечах.

— Терносяйна! — бадьоро вигукував він.

Міллі, побачивши це, сердито відштовхнула його носом.

— Обережно!

— Усе гаразд, — наполягала Терносяйна. — Закладаюся, що зможу підняти їх обох.

— Справді? — Очі у Вишеньки заблищали.

— Не смійте! — попередила Міллі кошенят.

Сіросмуг м’яко відштовхнув подругу.

— Нехай вони побавляться.

— Ми скоро теж будемо вояками! — І Кротик несподівано перекинув сестру.

— Ви ще навіть не новаки! — піддражнила його Терносяйна.

Голуболапка з повагою глянула на свою старшу товаришку. Як вона могла залишатися такою веселою?

Білокрила нахилилася вперед і лизнула доньчине вухо.

— Не забувай, нам треба збирати мох для нового кубла старійшин.

Як вона могла забути? Цілими днями Голуболапка допомагала сплітати гілки жимолості навколо того, що залишилося від букових гілок, де стояло старе кубло. Нове кубло було просторе й міцне. Мурко й Мишошубка переселяться туди, заледве побудують нові гнізда.

Вона озирала табір: тепер дещо звикла до його нового вигляду. Кубло вояків, яке розчавив стовбур, було втрачене назавжди. Але густі букові гілки, які дугою вигиналися над половиною галявини й притискалися до одного боку влоговини, давали багато нових затишних місць. Навколо найтовстішої з них планували побудувати нове кубло вояків, і потрібні для цього гілки вже були складені й підготовлені до початку будівництва. Ясла тепер були на вигляд безпечнішими, ніж нора борсука. Вони, де тільки можливо, були закуті в густе сплетіння коренів. Це утворювало додатковий захисний шар навколо старого куща ожини.

— Ходімо! — Білокрила легенько хицнула Голуболапку по обличчі кінчиком хвоста. Вона підкликала Жабокрока й Ружопелюстку. — Ви готові?

Двоє вояків риссю побігли їм назустріч.

— Де Плющолапка?

Голуболапка оглянула галявину й помітила сестру, яка вислизнула з виходку.

— Я йду! — Плющолапка побігла галявиною. —До зустрічі, Терносяйно! — весело крикнула вона.

Терносяйна лежала на місцині, яку зігрівали слабкі сонячні промені, а Кротик і Вишенька лазили по ній. Вона звела голову й замуркотіла Плющолапці:

— Чи не можете ви взяти цих двох із собою?

— Я боюся, вони не захочуть із тебе злазити до наступної повні, — пожартувала Плющолапка.

— Гей! — заперечив Кротик. — Ми пішли б, якби могли!

Плющолапка підскочила до котів і стала біля Жабокрока.

— Котик, що лягає, моху не збирає, — подражнила вона чорно-білого кота.

Голуболапка обійшла навколо них.

— Закладаюся, що зберу найбільше, — з викликом сказала вона.

Плющолапка знизала плечима.

— Ну, якщо ти так кажеш.

Голуболапка напружилася. Останнім часом сестра поводилася вкрай дивно. Була такою відтоді, як упало дерево. Чи здогадалася вона про силу Голуболапки? Може, Плющолапка звинувачувала сестру в тому, що та не попередила Клан раніше? Голуболапка відмахнулася від цієї думки. «Не може цього бути».

Вона дивилася, як сестра мчала за Жабокроком і Ружопелюсткою до входу в табір — досі не впевнена, чи не була холодність Плющолапки лише витвором її уяви.

— Ну ж бо, подивися на мене! — покликала Жабокрока Плющолапка, коли вони підійшли до схилу, який спускався до берега.

Вона перекинулася долічерева й ковзнула на три хвости вниз по м’якій траві.

— Ти схожа на качку! — весело нявкнув Жабокрок.

Ружопелюстка спостерігала за ними примруженими очима. Може, вона теж зауважила зміни в Плющолапці?

— Гаразд. — Білокрила дивилася вздовж берега. — Погляньмо, чи зможемо ми знайти лебедине пір’я. Сподіваюся, Мурко й Мишошубка тішитимуться м’якими гніздами після всього, що вони пережили.

— І Терносяйна, — додала Голуболапка.

Плющолапка завела очі під лоба.

— Ну, звісно, і Терносяйна.

Білокрила кинула на доньку суворий погляд.

— Ну, якщо ви із Жабокроком так добре ладнаєте…

— Не так і добре! — І Жабокрок потупцяв на місці, збентежено здригнувшись.

— А таки добре, — провадила Білокрила, —тому можете разом зібрати підстилку.

Плющолапка штовхнула Жабокрока, її очі аж сяяли — так вона тішилася від ніяковості молодого вояка.

— Гайда, — нявкнула вона. — Помчімо до води.

Вона кинулася вниз і граційно приземлилася на берег, хрустячи камінчиками.

Голуболапка від подиву махнула хвостом. Плющолапка навіть рухалася, наче якась інша кішка.

— Ви можете працювати разом із Ружопелюсткою, — сказала Білокрила Голуболапці. — Я буду на березі, якщо вам знадоблюсь.

Вона махнула хвостом у бік території Вітряного Клану й подалася геть.

— Із чого ти хочеш розпочати? — запитала Ружопелюстка.

— Ти ж бо воячка, — байдуже відповіла Голуболапка.

Плющолапчина поведінка її засмутила.

— Авжеж, — погодилася Ружопелюстка. — Але я сподіваюся, що ти матимеш такий самий добрий нюх на мох, як і на здобич.

Голуболапка зиркнула на свої лапи.

— Припускаю, що на деревах навколо струмка буде найбільше моху, а ще там може бути пір’я.

— Гаразд.

Ружопелюстка попрямувала вниз берегом —туди, де вздовж струмка, що впадав в озеро, росли дерева.

Голуболапка рушила за нею слідом. Поки вона наздогнала Ружопелюстку, та вже здирала мох із коріння.

— А ти йди далі, проти течії, — наказала темно-кремова кішка.

Кивнувши, Голуболапка попрямувала в прохолодній тіні дерев. Вона стала шукати найбільш замшіле коріння, чуючи дзюркіт струмка біля лап.

Раптом її погляд привернув білий спалах. То вітерець гойдав пір’їнку. Вона затанцювала по лісовій підстилці, і Голуболапка погналася за нею. Пір’їнка була довгою і пухкою, могла чудово доповнити підстилку. Кішка побігла за нею поміж дерев, а потім кинулася, розплющуючи пір’їну передніми лапами. Спіймала!

— Ось ти де! — із купи папороті раптом виповз Левожар. — Білокрила сказала, що ти пішла кудись сюди.

Голуболапка сіла, злякавшись.

— Що таке?

Аж тут вітерець зашелестів папороттю й підійняв пір’їнку, понісши її між деревами.

— Мишаче лайно! — І Голуболапка кинулася її доганяти.

— Пір’я може почекати! — покликав новачку Левожар.

— А як же гніздо Мишошубки?

Хутро настовбурчилося на спині Левожара.

— Поза їхнім кордоном ще є запахи Тіньового Клану, — гаркнув він. — Щось відбувається. Що швидше дізнаємося, що саме — то краще. Можливо, вони планують вторгнення. Вони знають про дерево. Імовірно, вважають, що ця подія нас послабила.

Голуболапка хрипко нявкнула й сіла. Тіньовий Клан знав про дерево ще чверть повні тому. Таж вони ще не вторглися. Вона дивилася, як її пір’їнка зникала з виднокола. «Імовірно, це знову просто Тигросерд», — подумала вона. Тільки Зоряний Клан знав, що той кіт задумав, але він обіцяв, що Громовому Кланові нічого не загрожувало. Навіщо йому її зраджувати? Вони були друзями.

— Ну? — Левожар витріщився на неї. — Ти щось відчула з території Тіньового Клану? Вони щось планують?

— Звідки я можу знати? — уперто відповіла Голуболапка.

Виховник завів очі під лоба.

— Звісно, що завдяки твоєму дарові.

Голуболапка хльоснула хвостом по підстилці.

— Якби я відчула щось важливе, невже ти думаєш, що я тобі цього не сказала б?

— Ти можеш не знати, що є важливим!

Вона підвелася й повернулася до свого виховника.

— Це моя сила! — З її горла стало підійматися гарчання. — Я ж бо не вказую тобі, як битися?

На кілька дерев вище за течією прошелестіла ожина, і звідти вискочила Плющолапка.

— Привіт, — нявкнула вона, переводячи погляд то на Левожара, то на Голуболапку. — Е-е… Я щойно знайшла найкращу ділянку моху.

Левожар гнівно зиркнув на Голуболапку й помчав у ліс.

— Що він хотів? — запитала Плющолапка.

Її нявкання було неочікувано тихим, на відміну від того, як бувало раніше.

— Він мій виховник, тож просто перевіряв мене, — огризнулася Голуболапка, усе ще відчуваючи сум’яття від розмови з Левожаром.

— Але ваша розмова здавалася важливою, — наполягала Плющолапка. — Чому він думає, буцімто ти знаєш, що відбувається в Тіньовому Клані?

Голуболапка напружилася. Скільки почула її  сестра?

— Не знаю, — швидко нявкнула вона.

— Ти брешеш! — скривилася Плющолапка.

Сестра здригнулася.

Плющолапка нахилилася ще ближче.

— Що це з тобою? Чому ти завжди ходиш поговорити з Вогнезором? Чому Левожар постійно викликає тебе на якісь таємні розмови?

— Вони просто зацікавлені в моєму навчанні.

Голуболапка ненавиділа такі балачки. Щоразу, коли доводилося брехати, вона відчувала, немов між нею і Плющолапкою виростав терновий бар’єр.

Плющолапка скривилася.

— Вогнезір ніколи не запитує про мої тренування! То що робить тебе такою особливою?

— Це не так, чесно! — Серце Голуболапка затремтіло від паніки. — Я не вважаю себе особливою. Це… — Її голос стихнув. — Просто складно.

Плющолапка відступила на крок.

— Занадто складно, щоб розповісти своїй сестрі? А я думала, що ми найкращі подруги! — Вона відвела погляд, вдивляючись кудись у глиб дерев, її очі потемніли. — Ну, у тебе є свої таємниці, а в мене свої!

«Таємниці?» — здивувалася Голуболапка. Про що це торочить Плющолапка?

Раптом вона згадала історію Плющолапки про кота Зоряного Клану, який її відвідав. Вона впилася пазурами в землю, роздратована сама на себе. Чому не виявила тоді більше інтересу?

— Тобі що, наснився ще один сон? — здогадалася Голуболапка. — Знову приходив Зоряний Клан?

— А, тепер заздриш? — хмикнула Плющолапка. — Ти не була такою зацікавленою, коли я намагалася тобі розповісти раніше. Занадто зайнята базіками з Левожаром. То чому я маю тобі розповідати зараз? Чи ти переймаєшся, що я здатна бути особливішою за тебе? Переймаєшся, що старші вояки можуть зацікавитися мною?

У її нявканні вчувався біль, і на Голуболапку накотилася хвиля жаху. Вона й не усвідомлювала, що Плющолапка отак почувалася.

— М-мені шкода… — заговорила вона.

Але Плющолапка вже відскакувала далі в гущавину. Кішка глянула через плече.

— Очевидно, що не так уже й шкода! — жорстко нявкнула вона.

«Одного дня я все тобі поясню! — мовчки присяглася їй Голуболапка. — Тоді ти зрозумієш!»

***

Ружопелюстка й Жабокрок, повернувшись до влоговини, скинули мох біля нового кубла старійшин та поспішили дізнатися, які обов’язки Ожинокіготь запланував для них далі.

— Ви самі впораєтеся із цим? — запитала Плющолапку Ружопелюстка, обернувшись на півдорозі.

— Без проблем, — промимрила Плющолапка ротом, повним пір’я, і заспокоєна кішка ковзнула під гілку, яка вигиналася понад входом.

Голуболапка пішла за сестрою всередину. Вони мовчки працювали, накидаючи мох на папороть, яку Кригохмара й Березопад уже виклали з одного краю кубла. Пізнє сонячне світло пробивалося крізь дах жимолості, через що кубло здавалося зануреним під воду.

Плющолапка мовчки розгорнула стос папороті й поклала лист на гніздо, яке мостила Голуболапка.

— Ти взагалі не збираєшся зі мною говорити? — благально спитала Голуболапка.

Сестра її проігнорувала. Зашелестіла жимолость, Голуболапка обернулася й побачила, як Мурко веде Мишошубку в кубло.

— Бачиш, — промурчав старий самітник. — Я ж казав тобі, що вони підготують гнізда. — Він кивнув Голуболапці й Плющолапці. — Гнізда здаються просто чудовими. Дякую вам.

Мишошубка тупо дивилася на нове кубло.

— Воно дуже велике, — стурбовано пробуркотіла стара кішка.

Голуболапка чекала, коли вона поскаржиться на протяги, але та більше нічого не сказала —лише згорнулася в одному з гнізд і сперлася носом на передні лапи.

Голуболапка шкодувала, що не підклала до моху шпички. Вона ладна була зробити все, аби старійшина знову поскаржилася. Несила було бачити її такою сумною.

— Не надто сиро? — з надією запитала вона.

— Я надала б перевагу старим гніздам, — зітхнула Мишошубка, — вони пахли Довгохвостом.

Мурко виразно глянув на новачок, і Голуболапка здогадалася, що він хоче, аби вони пішли. Розвернувшись до входу, вона помітила, як він крутиться у своєму гнізді, притискаючись до Мишошубки. З болем подумала, чи згорнуться вони з Плющолапкою отак разом ще коли-небудь. Дивилася, як Плющолапка тупотіла попереду неї, і не могла знайти відповіді на це питання.

— Гей! — гукнула Ружопелюстка, коли вони вийшли на галявину. Кішка стояла біля кагату свіжини. — Хочете мишку?

— Так, будь ласка!

Плющолапка побігла, наче сестри й не було.

Голуболапка надто сумувала, щоб бути голодною. Вона з надією подумала, що, можливо, Терносяйна потребувала компанії. Новачка попленталася до кубла медикотів, шарпаючи лапами по буковому листю, яке всіяло землю. Кішка зупинилася біля кубла, щоб послухати, як Сойкопер і Терносяйна працюють над вправами.

— Ось і все, — казав Сойкопер. — Розтягнися ще трохи.

— Уф! — Терносяйна задихалася. — Ще кілька таких вправ, і я зможу побороти Шипокігтя!

— Добре! — промурчав Сойкопер. — Хотів би я побачити вираз його обличчя!

Присмак свіжих трав поплив над ожиновим плотом.

— Ще тричі розтягування — і тоді маєш з’їсти ліки.

— Хіба я не можу просто вийти надвір і насолоджуватися останніми сонячними променями? — благала Терносяйна. — Невдовзі коти зійдуться ділитися язиками, і я не хочу тут застрягти.

— Спочатку з’їж свої трави, — наполягав Сойкопер. — Тоді зможеш піти та поласувати мишкою в товаристві брата й сестри.

— Вони вже повернулися з патрулювання?

Голуболапка обвела очима галявину. Цвітопала та Джмільосмуг ішли в табір, несучи свіжу здобич. Вона повинна була це знати так само, як і Сойкопер. Вона була настільки зайнята турботами про Плющолапку, що забула пустити свої чуття по всьому табору.

— Пхе, яка гидота!

Терносяйна їла трави.

Тоді Голуболапка почула, як задні лапи кішки волочаться долівкою кубла. Вона позадкувала, щойно почула, як зашуміла ожина. Голова Терносяйної висунулася надвір.

— Хіба ти не можеш щось придумати, щоб вони стали смачнішими? — крикнула кішка Сойкоперові.

— Я зроблю все можливе, — пообіцяв той.

Терносяйна витяглася з кубла й перелізла через листя, розмітаючи його. Її очі сяяли, але зуби були стиснуті від зусилля. Вона помітила Голуболапку.

— Привіт! — Привітання пролунало наче шипіння. — Вибач, — простогнала вона. — Це важка праця! Далі має бути легше.

Кішка попрямувала до кагату свіжини, куди зі своїм виловом прийшли Цвітопала та Джмільосмуг. Коли вони помітили сестру, їхні очі спалахнули.

— Терносяйна! — Цвітопала поспішила привітатися. У її щелепах теліпалася миша, і вона поклала її в лапи Терносяйній. — Хочеш пригоститися?

Голуболапка пірнула в Сойкоперове кубло.

— Привіт, — утомлено пробурмотіла кішка.

Їй потрібна була порада. Вона хотіла знову дружити з Плющолапкою. Хотіла ділити мишку зі своєю сестрою, як Цвітопала й Терносяйна ділилися між собою.

Сойкопер хвостом змітав траву на купу. Він звів очі, коли увійшла Голуболапка.

— Тобі більше смакували б трави, підсолоджені нектаром чи здобрені мишачою кров’ю?

— Мишачою кров’ю, — недбало відповіла Голуболапка.

Сойкопер опустив хвоста.

— Що не так?

Його очі сяяли в тьмяному світлі кубла.

— Можна я розповім Плющолапці про пророцтво?

Сойкопер зітхнув і повернувся до замітання.

— Ні.

— Але інакше лишатися з нею подругами дуже складно.

— Чому?

— Вона гадає, що до мене особливе ставлення.

— Заздрить?

— Ні! — Голуболапка раптом зажадала захистити сестру. Тоді вона зітхнула. — Власне, так, начебто. Я так вважаю.

— Ми з Левожаром ніколи не розповідали жодному іншому котові, — зазначив Сойкопер.

— Але ви були один в одного!

— Так не завжди було. — Сойкопер заходився вибирати з купи найчистіші травинки й листочки. — Я дізнався перший і не міг поділитися цим із Левожаром та Падуболисткою, поки не переконався, що вони теж є частиною Трійки.

— Але Падуболистка не була однією з Трійки.

— Я ж тоді думав, що була. — Сойкопер витрусив ще один шмат трави. Його очі потемніли. — І вона так думала. — Обережно поклав листочок. — Зрештою, їй було найважче жити з усвідомленням того, що вона не була однією з нас.

— Вона не знала, як їй пощастило, — пробурмотіла собі під ніс Голуболапка. Але цікавість уколола її шкуру. — Що з нею сталося?

— Вона пішла. — Сойкопер підняв ще один шмат. — Не могла тут зостатися.

— Тому що її не стосувалося пророцтво?

Голуболапка спохмурніла. Іноді кішка пробувала уявити, як воно — бути звичайною воячкою. Напевно, мало б бути легше?

— Почасти й через це, — нявкнув Сойкопер.

— Почасти? Яка була інша причина?

Сойкопер узяв купу зілля у свої щелепи й відніс його до щілини, де він зберігав трави. Було зрозуміло, що він не збирався більше нічого розповідати.

«Таємниці! Завжди таємниці!» — сердито подумала Голуболапка та вийшла з кубла.

Цвітопала, Джмільосмуг і Терносяйна лежали у променях призахідного сонця та смакували свою мишку. Плющолапка розташувалася біля Ружопелюстки й ділила з нею дрозда.

Голуболапка глянула на сестру. «Я сказала б тобі, якби могла», — подумала вона.

Плющолапка проковтнула останній шматочок і стала облизувати Ружопелюстку.

«Але я мушу зберегти цю таємницю, — міркувала далі Голуболапка. — Навіть якщо це означає втрату моєї найліпшої подруги».

Розділ 14

Плющолапка здригнулася. Прохолодний вітер зірвав квіти з галявини й розігнав по небу блідо-сірі хмари. Земля тремтіла під її лапами. Коні бігли, збиваючись уздовж галявини, вуха вони завели назад, очі в них були шалені.

Де Шулікокриг?

Плющолапка нервувала. Їй не хотілося бути сьогодні самій на широкому пасовищі. Вітерець стогнав у нудній сухій траві, гладячи її проти шерсті, куйовдячи хутро.

«Отам!» Над травою виднілася темна постать, що помикувала розпушеним хвостом.

Вона побігла до вояка Річкового Клану.

— Ти тут! — пихнула вона полегшено, коли кіт обернувся й спрямував на неї знайомий темно-синій погляд. — Я думала, ти не прийдеш! Я шукала тебе цілу вічність.

Шулікокриг сів і ліниво дивився на неї напівзаплющеними очима.

— Тож пощастило, що ти знайшла мене сьогодні, еге ж?

— Навчи мене чогось нового! — попросила вона.

Попелюшкосерда вже була вражена поступом, якого новачка досягла в тренуваннях, і Плющолапка хотіла сьогодні знову порадувати виховницю. Вони якраз мали відпрацьовувати бойові прийоми.

Шулікокриг позіхнув, згорбивши плечі, й потягнув спину.

— Лише одненький бойовий прийом, — благала Плющолапка.

— Хіба я не дав тобі вдосталь потренуватися?

— Я це все практикувала. Тепер мені потрібно щось нове. — Плющолапка глипнула з надією. — Будь ласочка!

Шулікокриг зморено підвівся.

— Ти так само докучаєш своїм побратимам? —нявкнув він.

— Мене такого цікавого не вчать, — нявкнула Плющолапка.

— Ну, то дивись уважно.

Кіт кинувся на неї, вдаривши попід задні лапи, а потім передньою лапою став перекидати, доки кішка не опинилася горічерева.

— Ого! — пискнула вона, підхоплюючись на лапи. — Дозволь мені спробувати.

Вона кинулася на Шулікокрига, обхопивши лапою його задні лапи й смикаючи.

Нічого не сталося. Широкоплечий вояк повернув голову, щоб поглянути на неї.

— Ти вже почала? — насмішкувато спитав він.

Розчарована, Плющолапка відступила й спробувала ще раз.

А втім, вояк Річкового Клану не зрушив із місця.

Плющолапка схилила голову набік.

— Як саме ти це зробив?

— Проведи лапою по моїх задніх лапах, — наказав Шулікокриг. — Чи відчуваєш ти сухожилля вздовж задньої частини суглоба?

Плющолапка відчула за згином лап жорсткий шнур, що навпомацки скидався на розтягнутий мишачий хвіст.

— Цілься туди, — сказав їй Шулікокриг. — Гостро вдар. Спробуй ударити по обох лапах одночасно.

Схвильована Плющолапка присіла, фіксуючи погляд, потім стрибнула. Вона різко опустила передні лапи вниз, вдаривши по сухожиллю, і лапи Шулікокрига підігнулися. Скориставшись перевагою, вона плечима штовхнула кота вбік. Утративши рівновагу, він перекинувся, і вона стрибнула на нього, притиснувши до землі.

— Добре, — буркнув він і підхопився на лапи, струшуючись. — Але використовуй більше своєї переваги. Несподіванка триватиме лише мить. Ти повинна використати цей момент. Спробуй знову.

Плющолапка спробувала ще й цього разу теж вдарила його попід задні лапи передніми лапами. Його горло відкрилося, і її зуби вп’ялися туди, перш ніж кіт устиг оговтатися.

Він відштовхнув її із шипінням.

— Непогано.

Її пронизали гордощі.

— Зрештою, ми можемо зробити з тебе щось путнє, — визнав він.

Вона підвела підборіддя.

— Певна річ!

Віддалік у траві промайнула тінь. Плющолапка звела голову, щоб роздивитися, і побачила, як блиснули очі. На неї дивився якийсь кіт. Вона напружилася. Хто це? Поки вона говорила, кіт пірнув нижче в траву й покрався геть.

Шулікокриг знизав плечима.

— Я розповів про тебе кільком друзям, — нявкнув він. — Напевно, то був один із них. Поза сумнівом, хотів побачити новачку, яка постійно вимагає від мене додаткових тренувань.

Плющолапка похитала головою.

— Імовірно, він хотів повчитися в мене.

— Так, звичайно, — іронічно нявкнув Шулікокриг та м’яко куснув її за вухо.

— Нумо, спробуй цей прийом ще раз. Подивись, чи зумієш виконати його двічі поспіль.

— Гаразд! — Плющолапка присіла. — Я хочу ідеально його відпрацювати, перш ніж покажу Голуболапці.

Шулікокриг кліпав очима.

— Хто така Голуболапка?

— Моя сестра. — Плющолапка переступала задніми кінцівками, ладна кинутися. — Та, про яку я тобі розповідала. Пам’ятаєш?

Вона підскочила, цього разу дужче вдаривши по сухожиллю. Кішка відчула тріумф, коли широкоплечий вояк зіщулився, і вона перевернула його на землю.

Сидячи, Плющолапка витерла лапою вуса, щоб відновити дихання.

— Усі старші вояки вважають Голуболапку найкращою новачкою. — Вона знизала плечима. — Завжди запитують її про щось, наче вона знає те, чого не знає жодна інша кішка.

Шулікокриг сів і став облизувати собі груди.

— А вона знає? — запитав він.

— Є щось, чого вона мені не каже, але я не можу зрозуміти, що саме. — Плющолапка підвела голову. — Я просто хотіла б, щоб вона не поводилася так, ніби якась особлива. Вона завжди нашорошує вуха, наче насторожі, ніби ніхто інший у Клані не може захистити нас.

Шулікокриг закінчив приводити до ладу груди й провів лапою по листку конюшини. М’яка зелень розірвалася й потемніла під його дотиком.

— Ти розповідала їй про мене?

— Я збиралася, — нявкнула Плющолапка, роздратовано пригадуючи їхню перервану розмову. —Але вона не дала мені можливості. — Кішка сердито засопіла. — Тепер не хочу їй нічого говорити. — Кінчик її хвоста смикнувся. — Навіщо? У неї є свої таємниці, тому я матиму свої.

Шулікокриг зірвав іще один листок.

— Мабуть, гарна ідея. Звучить як… — Він витримав паузу. — Голуболапка — її так звати? —Плющолапка кивнула. — Схоже, Голуболапка заздрить і захоче вивчити всі твої прийоми.

Плющолапка випустила кігті.

— Вона твоя сестра, — наполягав Шулікокриг. — Але ж не твоє друге «я», не твоє відлуння, хіба ні?

— Саме так! — оголосила Плющолапка. — Чому я повинна давати їй можливість копіювати мене?

Шулікокриг витягнув задні лапи.

— Тож більше нема ніякого відлуння. Ну ж бо, спробуймо щось нове.

***

Плющолапка прокинулася. Плечі були якимись скутими. Вона засунула їх глибше в м’який мох свого гнізда, гадаючи, чи не відлежала їх через незручне спання. Тоді згадала: то ж Шулікокриг її тренував, аж м’язи боліли. Вона сіла, здивована. Ого! Який то був яскравий сон!

Голуболапка хропіла. Скулена у своєму гніздечку, із заплющеними очима, сіра новачка здавалася маленькою та пухнастою. Значно більше схожа на невинну кішечку, якою вона була, ніж на розумну новачку, якою зазвичай прикидалася. Відчувши приплив любові до сестри, Плющолапка захотіла розповісти Голуболапці про свій сон, як колись, коли вони ділили разом із нею та Білокрилою гніздечко в яслах.

«Ні!» Плющолапка рішуче відігнала свою ностальгію. У Голуболапки ж була таємниця. «Я теж збираюся мати таємницю», — думала вона. І все-таки в неї була, мабуть, значно краща таємниця, аніж Голуболапчина. Її тренував вояк Зоряного Клану! Вона збиралася стати найкращою воячкою всіх часів. Могла б навіть стати кращою за Левожара!

— Плющолапко! — нявкання Попелюшкосердої задзвеніло крізь стіну кубла.

Плющолапка виповзла в холодну, сіру зорю. Цвітопала та Джмільосмуг розтягнулися у своїх гніздах під дугоподібним гіллям бука. Попелюшкосерда поманила їх хвостом.

— Ви троє тренуватиметеся сьогодні разом, —оголосила вона.

Цвітопала сіла, позіхаючи.

— Хочеш, щоб ми тренували Плющолапку?

Попелюшкосерда похитала головою.

— Ви тренуватиметеся разом.

— Ми не новаки! — Джмільосмуг струсив хутро, розпушуючи його на холодному повітрі.

Попелюшкосерда зиркнула на схил скелі. Вогнезір навскач спускався на галявину.

Цвітопала завела очі під лоба.

— Дай мені вгадати, — буркнула вона. — Нова ідея щодо тренування.

Плющолапка чула, як у її нявканні відлунювало роздратоване Шипокігтеве зітхання. Цвітопала, очевидно, цитувала вояка.

Вогнезір зупинився біля них.

— Немає нічого поганого в тому, щоб спробувати щось нове, — нявкнув провідник.

Збентежена Цвітопала втупилася у свої лапи.

— Та мабуть, — нявкнула вона.

Вогнезір випрямив хвіст.

— Ми ж не хочемо, щоб Клан не розвивався. І нема нічого страшного в тому, щоб вояки практикували свої навички. Ти хотіла б, щоб ми, коли вступимо в бійку, мали спритні лапи?

— Мабуть, що так, — погодилася Цвітопала.

Плющолапка глянула на кубло новаків.

— А Голуболапка? Вона тренуватиметься з нами?

Попелюшкосерда похитала головою.

— Вона тренуватиметься з Левожаром.

— Звичайно. — У Плющолапки закололо у спині. — Навіщо їй тренуватися зі звичайними вояками?

— Що ти кажеш? — Попелюшкосерда нашорошила вуха.

— Нічого, — швидко нявкнула Плющолапка. Її обдало жаром, коли вона помітила, що Вогнезір витріщився на неї. — Я просто шкодую, що не можу в ці дні з нею тренуватися.

Під поваленим деревом у своїх гніздах заворушилися Порохошуб, Березопад і Листоплеса.

— Я чув, що Вогнезір призначив тебе сьогодні головною, Попелюшкосердо, — позіхнув Порохошуб, пробиваючись під гілкою над кублом. — То ми готові йти?

Березопад і Листоплеса рушили за ним, і було помітно, що жоден із них не був у захваті від майбутнього тренування.

— Так, ми готові, — нявкнула Попелюшкосерда. — Гайда за мною.

Вони зупинилися на невеликій галявині, де папороть облямувала листяну ділянку лісової підстилки. Листоплеса неспокійно махала хвостом, поки Попелюшкосерда пленталася між вояками. Плющолапка підійшла до Джмільосмуга й сіла поряд.

— Це якісь дивні тренування зі старшими вояками, — прошепотіла вона йому на вухо.

— Звичайно, це інші тренування. — Очі молодого вояка сяяли. — Цікаво, чи зможемо ми їх перемогти?

— Може бути. — Плющолапка випустила кігті.

Біганина лісом розігріла її та розслабила задерев’янілі м’язи плечей. Вона була готова випробувати деякі прийоми Шулікокрига.

— Тепер, — заговорила Попелюшкосерда, — ми влаштуємо тренувальну бійку. — Вона махнула хвостом на кущ ліщини з одного боку галявини, потім — на купу папороті з другого. — Я розділю нас на два патрулі. — Кішка кивнула Порохошубові. — Ти очолиш патруль із Листоплесої, Цвітопалої та Плющолапки. Я очолю патруль із Джмільосмуга, Ліщинохвостої і Березопада. Не заперечуєш, Березопаде?

Коричневий кіт згідливо схилив голову до молодшої воячки.

— Ми спробуємо захопити вашу ліщину, — вела далі Попелюшкосерда. — Ви, — вона знову кивнула на Порохошуба, — спробуєте захопити нашу папороть.

Плющолапка пройшла за Джмільосмугом у центр галявини. Вона присіла біля нього, готуючись до атаки, а Листоплеса та Порохошуб обходили їх із флангу. Патруль Попелюшкосердої вишикувався так близько, що їхні вуса мало не торкалися.

Джмільосмуг примружив очі, зосереджуючись на кущі ліщини, що знаходився позаду супротивників на відстані завдовжки з дерево. Ліщинохвоста й Березопад притиснулися животами до землі.

— Пам’ятайте, — наказала Попелюшкосерда, — кігті сховати. Ми ж бо не Тіньовий Клан.

Вояки кивнули, і Плющолапка швидко приховала кігті під м’яку шерсть своїх білих лап.

— Уперед!

Щойно пролунала команда Попелюшкосердої, Плющолапка перекинулася на бік. Вона почула, як лапи Попелюшкосердої стукнули по землі там, де вона щойно була.

— Гарно! — І похвала Попелюшкосердої урвалася, коли Листоплеса перекинула сіру кішку та, розмахуючи лапами, доштовхала її до краю галявини.

Плющолапка рвонулася, готова до атаки. Джмільосмуг боровся із Цвітопалою.

Цвітопала вирвалася з його лап.

— Не забувай, я вивчила всі твої прийоми ще до того, як ти вийшов із ясел.

— Закладаюся, такого ти не пам’ятаєш.

Джмільосмуг підскочив у повітря й приземлився животом просто на її спину.

Цвітопала заточилася, лапи підітнулися.

— Гей! Це нечесно. Кошенячий прийом!

— Але він працює! — дражнив Джмільосмуг, уперто не зрушуючи з місця, поки Цвітопала борсалася під ним.

Плющолапка підібралася. Вона побачила, що Березопад мчить до купи папороті. Якщо він її досягне, його патруль переможе. Новачка гайнула за ним, розбризкуючи вусебіч бруд задніми лапами. Кіт був майже біля папороті. Вона накинулася. Простягнувшись, ударила його по задніх лапах, цілячись у сухожилля. Він спіткнувся й упав, а вона стрибнула йому на плечі. Суперник звивався, а Плющолапка намагалася вчепитися в нього оголеними пазурами.

Жорстоким поштовхом Березопад відкинув новачку, і Плющолапка важко приземлилася, аж вітер пішов. Примруживши очі, вона схопилася на лапи. Не збиралася підводити Шулікокрига! Березопад стояв спантеличений, його задні лапи тремтіли. Вона пірнула під нього, вигнувши тіло й підхопивши його під черево. Однією лапою прудко вибила з-під нього передню й задню лапи. Тоді кинулася вбік, а кіт упав.

Де ж була решта її патруля? Вона не могла захистити папороть без допомоги. Кішка озирнулася на галявину.

Листоплеса дивилася на неї широко розплющеними очима. «Закладаюся, що вона вражена моїми прийомами», — подумала Плющолапка.

Листоплеса кліпнула, коли Порохошуб засліпив її. Перевернувшись на бік, смугаста воячка стала шкрябати землю, намагаючись утекти, але Порохошуб міцно її тримав, і вона нічого не змогла вдіяти, окрім як розмахувати хвостом.

— Я здаюся! — зойкнула Листоплеса. — Ми ж бо мали битися на одному боці, — збентежено додала вона, звертаючись до Порохошуба.

— Ви однаково програли! — Біля куща ліщини стояла Попелюшкосерда. — Я оголошую цей кущ територією Попелястого Клану!

Березопад схопився на лапи. Він опустив голову до Плющолапки.

— Гарні прийоми, як для новачки.

Листоплеса нарешті вирвалася з-під Порохошуба й подалася галявиною.

— Авжеж, — погодилася вона. — Дуже гарні прийоми. Де ти їх навчилася?

Плющолапка не збиралася розкривати свою таємницю.

— Н-ну, я н-наче розробила їх для себе…

Чому б побратимам просто не вважати її такою самою талановитою, як Голуболапка?

— Останній прийом скидався на прийоми Річкового Клану, — зауважив Порохошуб, підводячись.

Плющолапка знизала плечима, якомога дужче округлюючи очі та роблячи їх невинними. Порохошуб помилився. То був прийом Зоряного Клану!

— Хай на що це схоже, він вдалий, — тепло нявкнув Березопад. — Я зважатиму на це в майбутньому.

Листоплеса все ще запитально дивилася на новачку, відтак запропонувала:

— Покажи його ще раз. Всі могли б навчитися.

Плющолапка роззявила рота.

— Я… я не пам’ятаю точно, що зробила.

Вона не хотіла ділитися таємними прийомами із жодним котом. Також не хотіла, щоб Порохошуб далі аналізував її навички. Листоплеса й так напрочуд підозріло витріщалася. Обоє могли знати Шулікокрига за його життя, тож зуміли б упізнати його особливу техніку.

Порохошуб махнув хвостом.

— Прикро.

Кіт повернувся й покликав Попелюшкосерду, яка все ще гордовито охороняла свою папороть.

— Ну що, дасте нам шанс відігратися?

— Гаразд, — погодилася Попелюшкосерда. —Але цього разу розпочинає патруль біля папороті. Ваш патруль із цього боку, наш — з другого.

Відчувши полегшення від того, що її більше не пильнують, Плющолапка пішла слідом за Цвітопалою, Листоплесою й Порохошубом у кущі на краю галявини. Вона присіла серед крихкого гілля й визирнула звідти.

Папороть навпроти тремтіла — то патруль Попелюшкосердої готувався до нападу.

— Цвітопало, — прошипів Порохошуб. — Ти швидка. Я хочу, щоб ти мчала до папороті, поки ми заважатимемо їм дістатися до ліщини.

Цвітопала присіла, підібгавши лапи.

— Готові? — прошепотів Порохошуб.

Перш ніж хтось із них устиг відповісти, папороть потойбіч галявини розлетілася, і звідти вискочив патруль Попелюшкосердої.

— Уперед! — наказав Порохошуб.

Цвітопала кинулася до папороті, а Плющолапка вискочила поруч із Порохошубом і Листоплесою та помчала, щоб перегородити шлях до ліщини. Березопад і Джмільосмуг уже кинулися до неї, а Попелюшкосерда й Ліщинохвоста чкурнули напереріз Цвітопалій, аби не дати їй сягнути папороті.

Цвітопала намагалася зигзагом відійти від них, але Попелюшкосерда та Ліщинохвоста збили кішку з лап.

— Допоможи їй! — крикнув Порохошуб Листоплесій.

Коли Листоплеса відбігла, Плющолапка помчала поруч із Порохошубом, розтягуючи крок, щоб рухатися з вояком пліч-о-пліч. Джмільосмуг уже був майже біля ліщини.

«Ви не переможете ще раз!» — подумала Плющолапка, стрибнувши вперед і випроставши передні лапи, щоб ухопитися за Джмільосмугів хвіст. Вона смикнула, і кіт зашпортався. Новачці вдалося підтягнутися досить близько, щоб ущипнути його за задні лапи.

— Ой!

Він підняв лапи вгору, а потім крутнувся й незграбно замахнувся лапою, цілячи в Плющолапку.

Кішка вправно нахилилася й відсахнулася, водночас зачепивши кота передньою лапою так, що той упав на бік.

— Занадто просто! — крикнула вона, стрибаючи зверху.

Він навіть не боровся, а просто дивився на Плющолапку темними від смутку очима.

— Усе гаразд? — Здивована, вона сіла й дозволила йому піднятися.

Позаду них пролунав зойк. То Порохошуб боровся з Березопадом. Але битва могла почекати, бо із Джмільосмугом було щось не так.

— З тобою все гаразд? — перепитала Плющолапка.

Вояк сумно дивився на ліщиновий кущ. Може, просто намагався її обдурити? Чи не збирався він раптово кинутися? Плющолапка примружила очі, напружившись.

— Терносяйна радо потренувалася б з нами, —тихо нявкнув Джмільосмуг. У його погляді спалахнув гнів. — Це просто нечесно! — гаркнув він. — Вона намагалася допомогти Довгохвостові. Тож чому Зореклан її покарав?

Плющолапка хотіла б мати відповідь.

— Іноді стається погане. — Її язик ледве повернувся, щоб це вимовити.

— Тоді для чого Зоряний Клан? — Джмільосмуг здавався цілковито розбитим.

Плющолапка підійшла до нього й торкнулася головою плеча. По тому пробурмотіла:

— Терносяйна не дозволить хворобі перемогти.

— Не дозволить, — зітхнув Джмільосмуг. — Але цього не мало статися.

Плющолапка відчувала горе товариша в кожному його тремтливому подиху. Вона раптом уявила, як Голуболапка волочилася б улоговиною, немов напівмертва здобич. Тож розуміла гнів Джмільосмуга. Це було так несправедливо.

— Ми перемогли!

Листоплеса захопила папороть. Вона тріумфально тупцювала на його листі, а Ліщинохвоста, форкаючи, кружляла навколо. Попелюшкосерда понурила голову, немов милостиво погоджувалася з поразкою свого патруля, а потім побачила Джмільосмуга. Її очі спантеличено зіщулилися. Вона вочевидь намагалася здогадатися, чому двоє молодих котів сидять так близько одне до одного.

Тоді кивнула.

Вона зрозуміла.

— Гей! Ви двоє! — звернулася Попелюшкосерда до Порохошуба й Березопада.

Ті коти ще билися. Порохошуб потужно відштовхнув Березопада задніми лапами, але Березопад приземлився йому на лапи й розвернувся, готовий атакувати знову.

Попелюшкосерда відкашлялася.

— Кхе-кхе. Дуже перепрошую, що втручаюся, — сказала вона. — Але битва закінчилася.

Порохошуб і Березопад зупинилися й здивовано вирячилися на сіру кішку.

Березопад сів, хутро на його плечах було скуйовджене.

— Та ми просто відпрацьовували бойові прийоми, — зніяковіло нявкнув кіт.

— Так, — погодився Порохошуб. — Саме таким має бути тренування, еге ж?

У Попелюшкосердої весело сіпнулися вуса.

— І я припускаю, якщо нам це до вподоби, то Зоряний Клан не буде проти, — сказала вона.

Сонце, освітлюючи небо, сходило понад деревами.

— Схоже, день буде вдалим для полювання, —нявкнула Листоплеса.

Попелюшкосерда кивнула.

— Тож повернімося до табору й подивімося, чи не хоче Ожинокіготь, щоб ми приєдналися до мисливського патруля.

Порохошуб кивнув.

— Клан потребує відгодівлі, перш ніж настане гололист.

Березопад пройшов крізь папороть і зник серед дерев. За ним пішли Попелюшкосерда, Цвітопала та Порохошуб.

Джмільосмуг відсахнувся від Плющолапки, його шкура була гладенькою там, де вона її притискала.

— Дякую, — зніяковіло нявкнув вояк.

Відтак поспішив наздогнати сестру й пішов поряд.

Двоє молодих вояків ступали пліч-о-пліч, тихо розмовляючи одне з одним, а Плющолапка пленталася позаду, почуваючись покинутою.

— Плющолапко, — ніжне нявкання Листоплесої змусило новачку підстрибнути від несподіванки

Світла воячка наздогнала її й пішла поруч. Під їхніми лапами хрумтіло листя — золоте, як Орлякошубове хутро.

— Це були досить серйозні прийоми, — завважила Листоплеса.

Плющолапка скосила очі, але бурштиновий погляд кішки був прикутий до стежки попереду.

— Здається, я їх виконала випадково.

— Пощастило, — зауважила Листоплеса.

— Мабуть.

Плющолапка відчувала провину.

— І ти впевнена, що не зможеш їх повторити? — наполягала Листоплеса.

«Облиште мене!» — роздратовано подумала Плющолапка, наддавши ходи. Кожен кіт у Клані мав секрети, зокрема, до речі, й Листоплеса. Тож чому їй не дозволяють мати свій?

Розділ 15

— Чому ти не хотів, щоб я привів Голуболапку?

Левожар сів біля стіни. Покинуте гніздо Двоногів височіло над ними, різко виокремлюючись на тлі безлистого лісу.

— Не хотів її налякати.

Сойкопер поплескав хвостом по землі навколо своєї дорогоцінної котячої м’яти, ніби бажав захистити її ніжні стебла від снігу, який, як він знав, впаде надто швидко.

— Колись вона має дізнатися, — зауважив Левожар.

«Але не тепер».

Сойкопер напружився.

«Кроки».

Він підвів морду й покуштував повітря.

Левожар смикнувся.

— Що таке? — Його шкіру закололо від хвилювання. — О, це просто патруль Піскоштормої.

Зашуміли кущі, коли Піскошторма та Хмарохвіст промчали неподалік між деревами. За ними бігли Вивіркострибка та Косариконіг.

— То що ти хотів знати?

Левожар махнув хвостом над холодною землею.

— Чи снився тобі останнім часом Тигрозір?

— Жодного разу.

Сойкопер зітхнув.

— Що в тебе на думці? — тупцював Левожар.

— Він просто так не здасться, чи не так?

Медикіт понюхав ділянку дикорослого огірочника, який виявив біля стіни гнізда Двоногів.

— Допоможи мені з цими рослинами.

Найбільше листя зів’яло, але він відчував запах нових пагонів біля коренів і хотів їх зібрати. Огірочник добре зараджував під час лихоманки. Він розсунув відмерлі стебла, щоб Левожар побачив молоді паростки.

— Ти можеш їх зібрати? — запитав Сойкопер, притримуючи листя.

— Гаразд. — І Левожар заходився виривати пагони, тож повітря сповнилося запаху свіжого соку.

— Ну? — спитав Левожар. — Як ти думаєш, до кого приходить Тигрозір?

— Безумовно, до Бризошуба. Інакше навіщо йому нападати на мене?

Левожар зірвав іще один пагін. Він мовчав, але Сойкопер відчув: брат розмірковує над його словами. Нарешті вояк заговорив.

— Я думав, що я особливий, — пробурмотів він. — Думав, що саме тому він мене відвідував. Ми були родичі, тож він буцімто сподівався, що я ,стану найкращим вояком.

— Ти і є особливий, — зауважив Сойкопер.

— Але ж Тигрозір ніколи не вірив у пророцтво.

— Ні, не вірив.

— А по-справжньому родичами ми ніколи не були, — зауважив Левожар. — Він увесь час знав, що Ожинокіготь не був нашим батьком.

— Авжеж.

Левожар сів.

— То чому він завітав до мене?

Сойкопер відпустив стебла, і вони знову випрямилися, з’єднавшись докупи.

— Навіть без спорідненості чи пророцтва ти один із наших найсильніших вояків, — міркував медикіт.

— Це все, що він хоче? — запитав Левожар. —Сильні вояки?

— Йому вочевидь потрібні вояки, які були б ладні битися на його боці, — відповів Сойкопер і заходився насипати землю навколо зламаних стебел, щоб їх захистити. — Він уже використовує Бризошуба. А пам’ятаєш вояка-привида, який бився проти мене на боці Бризошуба? Тигрозір, мабуть, знайшов у Темному Лісі спільників.

— Спільників? — вигукнув Левожар.

— Ну, не всі ж коти після смерті потрапляють до Зоряного Клану, — нагадав йому Сойкопер. — Але чому він робить це тепер?

— Він ненавидить Вогнезора. Це відомо всім Кланам. Що може бути краще, ніж підняти проти нього військо саме тоді, коли він цього найменше очікує?

— Так, мабуть…

Левожар облизав братові груди.

— Дуже дивно, що Тигрозір вирішив завербувати Бризошуба. Вони з ним ніяк не пов’язані.

— Однак Бризошуб ображений на нас через те, що ми діти Воронокрила. — Сойкопер зібрав пагони в пучок. — Тигрозір розумний. Він знає, що більшість вояків надто віддана Вояцькому правильнику, щоб просто так його порушити. Тож змушений використовувати їхні слабкості.

— Він не зміг використати мене!

Сойкопер відчув приплив прихильності до брата.

— Звісно, не зміг. Але намагався. Хтозна, на кого ще він намагається вплинути.

Левожар переступив на лапах.

— Тож ми повинні визначити, які коти мають слабкі сторони, що їх здатен використати Тигрозір?

— Або спорідненість, — додав Сойкопер. Він відчув, що Левожар напружився. — Що ти хотів сказати?

— Мабуть, так він вирішив завербувати Тигросерда! — Хвіст Левожара майорів над землею. —Ти пам’ятаєш, я казав тобі, що бойові прийоми, які той застосовував проти бобрів, були викапані Тигрозорові прийоми?

— Звичайно! — Сойкопер втягнув живіт. Усе поволі набувало сенсу. — А я зустрів його на кордоні тієї ночі, коли Вітряний Клан привів Голуболапку додому, пам’ятаєш?

— Тож усі ці запахи Тіньового Клану, які ми знайшли, могли належати Тигросердові, який розвідує кордон за наказом Тигрозора?

— Правильно, — погодився Сойкопер. — Тигросерд — очевидний вибір Тигрозора. Навіть ім’я підхоже. Отож це означає, що ми можемо припустити: Тигрозір використовує спорідненість і слабкість інших котів, щоб залучити їх на свій бік.

Із горла Левожара вирвався рик.

— Як нам його зупинити?

— Ми не можемо, принаймні тепер. Нам просто доведеться бути насторожі, — попередив Сойкопер. — Ми нічого із цього не здатні довести, і жоден кіт добровільно не визнає, що він відданий ще комусь, окрім власного Клану.

— Ми могли б спробувати з’ясувати, чи не тренує Тигрозір інших котів.

Сойкопер ще раз понюхав огірочник.

— Стеж за котами на Зборищі, — наказав він. — Подивися, чи не перетинає наші кордони ще хтось. А я сьогодні ввечері з’ясую все, що зможу, на Зборищі медикотів.

— Гаразд, — погодився Левожар. — Поки ми знаємо про одного вояка Вітряного Клану та одного Тіньового. А як щодо Річкового Клану?

Сойкопер задумливо зіщулив очі.

— Чи є якийсь вояк Річкового Клану, що ненавидить нас так само, як Бризошуб? Той, чиєю слабкістю міг би скористатися Тигрозір?

— Не спадає на гадку жоден, — відповів Левожар. — Але…

Він замовк.

Сойкопер нахилився вперед.

— Що?

— У Тигрозора був син, чи не так?

— Шулікокриг? — ахнув Сойкопер. Він ніколи не бачив його в Зоряному Клані. Була значна ймовірність, що той ходив Темним Лісом разом із Тигрозором. — Так, він жив у Річковому Клані. І достоту має знати, яких котів там можна завербувати.

— Тож Тигрозір може бути не єдиним котом, який тренує вояків у їхніх снах, — припустив Левожар.

Сойкопер знизав плечима.

— О, просто чудово, — іронічно мовив Левожар.

— Повертаймося до табору, — нявкнув Сойкопер. — Я хочу відпочити перед Зборищем медикотів.

Він поплентався серед дерев, продираючись крізь папороть, що гладила йому шкуру.

— З травами все гаразд?— спитав Левожар, який прямував слідом за братом по шелесткому листі.

— Сподіваюся, що так. — Сойкопер надіслав тиху молитву до Зоряного Клану. — Приємно знати, що я маю свіжі запаси.

— Здається, тобі подобається дбати про них.

— Рослини виконують те, що їм належить, —зауважив Сойкопер. — На відміну від новаків.

— Ну, а сам ти не думав про те, щоб узяти новака?— промурчав Левожар.

Сойкопер напружився.

— Ще ні… — насилу вимовив він. — Ні, поки поряд є Листоплеса.

— Ти сподіваєшся, що вона знову стане медикішкою?

Сойкопер смикнув одним вухом.

— Може статися й таке.

Він не був сентиментальним.

А проте, медикіт за хвилю повів далі:

— Геть закинути це заняття вона б не схотіла, адже це було б змарнуванням її знань. Вона така обізнана, а мені іноді здається, що я знаю так мало… Вона досі потрібна Кланові, Левожаре. Можливо, навіть більше, ніж будь-коли.

***

— Сойкопере! — покликала з галявини Карохвістка. — Дрібнохмар прийшов.

— Іду!

Сойкопер понюхав Терносяйну. Вона міцно спала у своєму гніздечку. Запаху хвороби не було. Він поспішив зі свого кубла, уявляючи, як крихкий півмісяць висить над улоговиною. У повітрі відчувався натяк на морозець. Насувалася сувора погода.

Він спокійно побіг риссю через розчищену галявину, нарешті впевнений у тому, що не зашпортається чи не перечепиться через щось.

— Я думала, що ти зазвичай зустрічаєшся з іншими медикотами на кордоні на шляху до Місячного Ставу, — прошепотіла Карохвістка, коли Сойкопер проходив повз неї.

— Напевно, він хоче на власні очі побачити наслідки падіння дерева.

Дрібнохмар стояв просто всередині тернового плоту та дивився широко розплющеними очима на табір. Сойкопер відчув шок медикота Тіньового Клану.

— Я вражений, що ви втратили лише одного кота, — зауважив Дрібнохмар, коли Сойкопер підійшов до нього. — Як справи в Тернолапки?

— Вона тепер Терносяйна.

— Справді? — Голос Дрібнохмара прозвучав здивовано, але Сойкопер нічого не додав, а просто пройшов через терновий пліт за медикотом Тіньового Клану.

Жарохвіст чекав біля бар’єру.

«Добре, що він прийшов», — подумав Сойкопер. Жарохвіст був рідним братом Тигросерда. Якби якийсь кіт і міг у своїх снах розгадати наміри вояка, то це мав бути Жарохвіст.

Хіба що Тигрозір тренував і його.

«Медикота? — нажахано подумав Сойкопер. — У жодному разі!»

Він спробував відігнати цю думку, але вона, наче кліщ, зачепилася у свідомості, змушуючи його остерігатися говорити зайве.

Коли коти прямували до території Вітряного Клану, Дрібнохмар дозволив Сойкоперові повести перед. Біля кордону вони мали зустрітися з іншими котами.

— Отже, Вогнезір однаково зробив її воячкою? — Дрібнохмар, попри Сойкоперове мовчання, прагнув дізнатися новини про Терносяйну.

— Вона така сама відважна, як будь-який вояк.

Сойкопер, промовляючи ці слова, намагався відчути реакцію Жарохвоста. Наскільки молодий кіт зацікавився їхньою розмовою?

— Вона не хворіє? — спитав Жарохвіст, притулившись до морди Сойкопера.

— Аж ніяк. Ми тримаємо її в русі, — пояснив Сойкопер. — Вона щодня виконує вправи та сама ходить до кагату свіжини, щоб попоїсти. Здається, її груди та живіт нормально працюють.

— Як ви підтримуєте її настрій? — запитав Жарохвіст.

Чи не шукав він ознаки слабкості?

— Його й не треба підтримувати, — нявкнув Сойкопер. — Вона добре налаштована.

Медикотові аж полегшало, коли вони нарешті вигулькнули з-за дерев, і він відчув запах Борильота, Мільгокрилої та Вербоясої, які чекали на кордоні Вітряного Клану. Він сунувся попереду по траві, поспішаючи їм назустріч.

Сойкопер звично перестрибнув через холодний струмок.

— Холодно, — зауважив він, вітаючись.

Крижаний вітер шугав із боку трясовини й тріпав кожну шерстинку на шкурі.

— Не буде холодно, якщо ми рухатимемося, —відповів йому медикіт Вітряного Клану.

Угору за течією він повів перед. Замерзлі котячі лапи швидко затупотіли болотистою рівниною.

— Мільгокрила, — з офіціозом привітав медикішку Річкового Клану Сойкопер.

Він відчув, як її холодний погляд торкнувся його шкури.

— Сойкопере… — Її тон було дещо дивним.

Невже боялася, що він викриє її таємницю? Ну, якщо так, то вона помилялася. Та і який йому зиск від того, що розповість іншим, буцімто вона не мала зв’язку із Зоряним Кланом?

— Сподіваюся, балка буде захищена від цього вітру, — пробурчав Дрібнохмар.

— Ти бурчиш, як старійшина, — піддражнив Бориліт.

— Та він уже майже старійшина.

— От нахаба! — Дрібнохмар удав, ніби образився, але серед медикотів, які прямували вздовж струмка, панувала тепла атмосфера.

Будь-якого іншого разу Сойкопер насолоджувався б цим спокійним теплом, його тішила б відсутність кордонів і підозрілості. Але сьогодні ввечері він хвилювався. Давня довіра, яку відчував до своїх побратимів-медикотів, була під загрозою — над нею навис привид Тигрозора. Кіт ішов уздовж струмка до водоспаду позаду гурту. Коли він зосереджено пробирався через скелясте каміння, то відчув, що відстань між ними збільшилася.

— Хочеш, ми сповільнимося? — спитав його Дрібнохмар.

— Я наздожену, — відповів Сойкопер, дряпаючись між двома валунами.

Знову подумав, чи відвідають сьогодні ввечері когось із медикотів Тигрозір і його побратими з Темного Лісу.

«Безглуздя!» — мовив собі він. Але чи вже так це було безглуздо? Медикоти звикли, що їх відвідували коти Зоряного Клану. То чому б до них не завітати котам із Темного Лісу, Місця Без Зірок?

Сойкопер приземлився на слизький камінь, і його занесло вбік.

— Обережно, — нявкнув Дрібнохмар, і Сойкопер відчув його міцну лапу.

Кіт Тіньового Клану чекав на нього. Він зупинився, коли Сойкопер ступив кілька кроків, а потім стрибнув позаду.

— Як Листоплеса?

Сойкопер помітив занепокоєння в Дрібнохмаровому нявканні, коли той запитав про свою давню подругу.

— Я маю на увазі, як вона справляється в ролі воячки? — Дрібнохмар вимовив це слово так, наче все ще не зовсім вірив, що вона для себе так вирішила.

— З нею все гаразд.

Сойкопер наддав ходи. Чому він мав пояснювати її поведінку?

— Хіба вона не сумує за всім цим?

Медикіт Громового Клану повернувся до нього.

— Ніхто не змушував її йти з кубла медикотів! — огризнувся він. — Але як вона могла залишатися медикішкою після того, як порушила Правильник?

Коли вони рушили далі, Сойкопер намагався не зважати на спочуття, яке кололо його серце. Дрібнохмар знову заговорив.

— Ми всі припускаємося помилок, — пробурмотів він. — Але деякі помилки мають відлуння, що триває вічно.

Жарохвіст уже йшов біля водоспаду на кілька хвостів попереду. Коли Сойкопер урешті дістався Місячного Ставу, новак Тіньового Клану та Мільгокрила вже сиділи там. Вербояса досі шукала собі зручну місцинку.

Дрібнохмар приєднався до всіх.

— Ти мав рацію, Дрібнохмаре! — гукнув Бориліт. — Тут затишніше.

Сойкопер ішов, вчуваючи під лапами відбитки інших лап, що спускалися звивистою стежкою до Ставу, незліченні сліди, закарбовані в камінні. Чекав на шепіт, який завжди кликав його, запрошуючи привітатися з пращурами, але почув лише скигління вітру над скелями.

Йому скрутило живіт від нестерпної муки. Ніякі Прадавні коти не квапились облизати його шкуру? Ніхто не бурмотів привітань? Жодного напівзнайомого запаху?

Прадавні коти розгнівалися, що він зламав палицю Скелі?

«Мені шкода!» — тихцем зойкнув медикіт.

Дихання Мільгокрилої вже стало сонним, коли Сойкопер нарешті всівся біля Місячного Ставу. Було б безглуздо заходити в її сни. Якщо вже Зоряний Клан ніколи не відвідував її, то якийсь кіт із Темного Лісу й поготів не зміг би перетнути її бар’єр недовіри.

Жарохвіст, найпевніше, про щось здогадувався стосовно Тигросерда. Але Дрібнохмар чи Вербояса можуть дати йому свіжу інформацію. У них теж можуть бути свої турботи. Імовірно, вони бачили котрогось побратима, який поводився дивно, або лікували рани незрозумілого походження.

Чи, можливо, найкраще було просто погуляти самому серед своїх предків?

Сойкопер доторкнувся носом до холодної прозорої води й заплющив очі.

Перед ним відкрився інший світ, зелений і пишний. Теплий вітерець огорнув його, і до носа долинув запах свіжини. Сонячне світло косо пробивалося крізь дерева, і кіт став пробиратися у високій траві.

Попереду в заростях рухалася знайома скуйовджена шкура. Сойкопер відразу впізнав її. Зірвався й побіг риссю. Уже хотів був гукнути, коли з високої трави вискочив інший кіт і привітав кудлату воячку Зоряного Клану.

— Жовтоікло!

— Вітаю, Жарохвосте!

Сойкопер зупинився, нашорошивши вуха.

— Носошморг хоче поговорити з тобою, — сказала Жарохвостові Жовтоікла.

«Цікаво, що скаже стара медикішка, коли дізнається про мої підозри?» — подумав Сойкопер.

Він пірнув у папороть і пішов між деревами назирцем за Жарохвостом.

— Бачу, ти не міняєшся.

Сойкопер здивовано підвів голову, почувши голос Жовтоіклої. Та несподівано приземлилася буквально на вус перед ним.

У Сойкопера на карку шерсть стала дибки.

— Так то ж він стрибнув у мій сон!

— І попросив тебе піти за ним? — Жовтоікла із докором дивилася на Сойкопера помаранчевими очима.

— Ти не все знаєш! — захищався Сойкопер.

Він стривожено дивився, як Жарохвіст зникав у підліску.

— Я знаю те, що тобі слід йому довіряти, — відповіла Жовтоікла. — Він медикіт.

— Пхе, Листоплеса теж була медикішкою, —пирхнув Сойкопер.

Жовтоікла зіщулила очі, і Сойкопер напружився, чекаючи на чергову нотацію. Але нотації не було. Натомість кішка замислилася.

— Ти сказав, що я не все знаю, — пробурмотіла вона. — То скажи мені, чого я не знаю?

— З чого мені розпочати? — хрипко спитав Сойкопер.

— Немає часу на розумні відповіді, — гаркнула Жовтоікла. Її очі потемніли. — Кілька котів Зоряного Клану занепокоєні. Наближається щось лихе. Можливо, нам знадобиться ваша Трійка.

Сойкопер напружився.

— Щось лихе? Ви знаєте, що саме?

Жовтоікла похитала головою.

— Ми сподівалися, ви знаєте.

— Усе, що ми знаємо, — сказав їй Сойкопер, — це те, що Тигрозір тренує вояків із різних Кланів у їхніх снах. Можливо, з ним працює Шулікокриг.

Очі Жовтоіклої округлилися від подиву.

— Тренує? Навіщо?

— Темний Ліс повстає. — Сойкопер буквально відчув, як ці слова зринули з його губ. Його серце прискорилося. — Темний Ліс повстає проти нас.

— Що ти маєш на увазі? — Хутро Жовтоіклої настовбурчилося.

— Тигрозір навчає котів битися з нами. Він уже тренував Бризошуба. Я бився з ним на Місячному Ставі. Але не тільки з ним. Йому допомагав інший кіт. Кіт із Темного Лісу.

— Хто?

Жовтоікла щільніше притиснула морду до Сойкоперової.

— Я не знаю, — зізнався кіт. — Він був великий і темний. Я його не впізнав.

— Думаєш, він діє спільно з Тигрозором?

— І Шулікокригом. — Сойкопер раптом відчув, як холодок побіг його спиною. — Я не знаю, скільки тих котів. Але вони входять у сни вояків — котів, які мають на нас образу чи їхніх родичів. Вони навчають їх битися.

— Ти підозрюєш, що вони завербували й Жарохвоста? — Очі Жовтоіклої спалахнули жахом. — Таж він медикіт!

— Ми не знаємо, кому ми можемо довіряти, — стурбовано відповів Сойкопер. — Тигросерд перетинав уночі наш кордон. І, може, не він один такий. Я пообіцяв Левожарові, що спробую дізнатися, чи є інші завербовані коти. Можливо, у Річковому Клані. Родичі Шулікокрига.

Жовтоікла сіла.

— Тоді вони мали рацію, коли хвилювалися, — пробурмотіла вона собі під ніс.

— Хто мав рацію? — Страх уколов Сойкопера в лапи. — Коти Зореклану?

Як Зоряний Клан міг хвилюватися? Це ж був Зоряний Клан. Страх холодною водою потік по його спині.

— Що нам робити?

Жовтоікла подивилася вдалину, її серйозний помаранчевий погляд сягнув далеко повз Сойкопера.

— Ми повинні йти до Темного Лісу.

Розділ 16

Дерева, усі в рясному листі, ніжно шепотіли на вітру. Жовтоікла перестрибнула через вузький струмок, що звивався у високій траві. Сойкопер послідував за нею, з насолодою ступаючи лапами по теплій, порослій соковитою травою землі. Це дуже відрізнялося від його нещодавньої прогулянки сухою листяною долівкою в лісі. Кішка провела його крізь розквітлі кущі, які вкрили їхні шкури росою та пилком.

Попереду простягався луг, на ньому де-не-де височіли дерева, а ще майоріли квіти в косому сонячному промінні. Вояки, витончені й утішені, ходили у високій траві або відпочивали в западинах, осяяних сонцем. Їхні шкури у світлі здавалися дуже м’якими.

Смугастий кіт присів, переступаючи задніми лапами, а потім кинувся за вгодованою мишкою. Струнка біла кішка дерлася по потрісканому стовбуру ясеня й весело дряпала кору, дивлячись на білку, що стрибала на високій гілці. Раптово підстрибнувши, кішка кинулася вгору, її поглинуло тріпотливе листя.

Сойкопер покуштував повітря. На вітерці пливли напівзнайомі запахи: Вітряний, Тіньовий, Громовий і Річковий Клани.

— Вітаю, Срібнострумко, — промурчала Жовтоікла до сірої смугастої кішки, яка визирала з папороті.

— Вітаю, Жовтоікло, — кивнула смугаста кішка. — Ти не бачила Перохвосту?

— Бачила раніше — вона відпочивала на Теплих Скелях.

— Дякую. — І Срібнострумка ковзнула в траву, змахнувши кінчиком хвоста.

Сойкопер зіщулив очі.

— Жодних сварок. Жодного гололисту. Жодного голоду, — зазначив він. — Не дивно, що всі здаються такими задоволеними.

Очі Жовтоіклої потемніли.

— Ми ніколи не перестаємо спостерігати за тими, хто залишився, і турбуватися про них.

Сойкопер знизав плечима.

— Якщо й на нас чекає попереду ваша доля, то про що взагалі хвилюватися?

— Жоден кіт не насолоджується чужими стражданнями. І не кожна стежка веде сюди, — відповіла Жовтоікла.

З тремтінням Сойкопер згадав, куди вони йшли.

Ще одна знайома шкура привернула його увагу. Приголомшливо знайома. Яскраве руде хутро, великі нашорошені вуха, смарагдовий погляд — стрункий кіт пробирався крізь кущі попереду. Він здавався блідішим за решту котів, майже непомітним. І все ж таки він був там.

— Вогнезір? — видихнув Сойкопер.

— Не зовсім, — тихо нявкнула Жовтоікла. — П’ять його життів уже тут, але він не зможе чути чи говорити, доки до нас не приєднається його дев’яте життя.

Сойкопер спостерігав, як примарний кіт зникав за дубом. Чи відчував Вогнезір, що його життя зникають? «Ні!» — відкинув цю думку. Як він міг залишатися таким сильним провідником, якщо відчував?

Аж тут Сойкопер став розуміти, що певні інші шкури теж блідіші. Деякі були такі примарні, що їх узагалі майже не було видно. Радше туман, аніж плоть.

— Ці коти теж напівмертві? — спитав він у Жовтоіклої, коли примарна черепахова постать перетнула їм шлях, ледве помічаючи привітальний кивок Жовтоіклої.

Кішка похитала головою.

— Вони тут дуже довго, — пояснила вона. —Так довго, що про них забули.

— Геть усі забули?

Від цієї думки Сойкопер похолов.

— Не варто боятися забуття. Навіть зірки не вічні. Усі коти із часом зникають. Вони заслужили на спокій.

Сойкопер уявив Жовтоіклу, яка зникає нанівець, і здивовано відчув, як горе вкололо його серце.

— Не хвилюйся, — промуркотіла Жовтоікла, немов читала його думки. — Хто зможе забути таку сварливу стару борсучиху, як я?

— Гей! Жовтоікло! — Гарненька черепахова кішка вітала їх із каміння біля водоспаду, що вирував понад блискучим струмком.

Вона стрибнула вниз, на мить зникла у високій траві, а потім знов з’явилася та підскочила до них.

Сойкопер нарешті впізнав Плямолистку.

— Вітаю.

Він опустив голову, коли вона підійшла, і струснув насіння трави з її плямистої шкури.

— Куди ви йдете? — спитала вона.

Її очі були ясні, як зірки. Проте вони відразу потьмяніли, зустрівши суворий погляд Жовтоіклої.

— До Темного Лісу.

— Не треба!

— Нам треба.

Сойкопер спостерігав за цим діалогом, схиливши голову набік. Важко було визначити, яка з двох була налякана найбільше, дарма що обидві намагалися приховати страх.

— Тигрозір щось замишляє проти нас, — нарешті сказав він Плямолистці. — Ми повинні дізнатися, що в нього на думці.

Коли Плямолистка почула це ім’я, хутро на її шиї стало сторч.

— Чи розумно вам іти самим?

— Ми не самі, ми вдвох, — сказала Жовтоікла.

— Я піду з вами, — вирішила Плямолистка.

Жовтоікла здригнулася.

— Я не хочу привертати зайвої уваги.

Плямолистка витримала погляд старої кішки.

— Вогнезір ніколи не пробачить мені, якщо я допущу, щоб із Сойкопером щось трапилося.

Сойкопер підвів носа й заперечив:

— Я не безпорадний.

Плямолистка перевела на нього бурштиновий погляд.

— Ти зустрінешся з Тигрозором, — нагадала йому вона. — Проти цієї бестії кожен кіт безпорадний.

Сойкопер хльоснув хвостом.

— Тоді, можливо, настав час щось змінити!

Вони пробивалися між деревами, але пишна рослинність із кожним кроком зникала. Стовбури ставали тоншими й гладкішими, а гілки — надто високими, щоб до них дотягнутися. Сонце зникло в небі, залишивши біляве, моторошне світло, яке просочувало ліс, наче вода, що розливалася крізь очеретяні вали. Сойкопер вдихнув холодне вологе повітря, але не відчув нічого, крім запаху гниття, і затремтів. Трава порідшала й зникла, а голу лісову підстилку оповив туман. Він здіймався й густішав, огортаючи їх, аж поки Сойкопер не здригнувся, збагнувши, що більше не бачить Жовтоіклої та не чує м’яких кроків Плямолистки.

Вдихнувши повітря — таке густе, що він аж закашлявся, — Сойкопер прискорив ходу, сподіваючись наздогнати кішок. Був надто наляканий, щоб погукати, і побоювався, що його почують інші вуха.

Він квапливо рухався риссю, відчуваючи, що земля під лапами стала торф’янистою.

«Де ж вони?» — думав медикіт.

Його серце закалатало, кров шугонула у вуха. Сойкопер кинувся бігти.

«Жовтоікло! Плямолистко!» — подумки кликав кіт.

Нічого не бачив навкруги. Туман душив його. То було гірше, ніж бігати наосліп територією Громового Клану. Мчав поміж дерев і лапами зашпортався об вузлуватий корінь на своєму шляху. Біль обпік лапу, але він помчав далі. Крізь туман пролунало виття, і позаду по землі застукали лапи.

За ним хтось гнався.

Він побіг швидше, обминаючи дерева й пробігаючи так близько до них, що вони шкрябали його шкуру. Кроки лап за ним прискорювалися — ритмічно, потужно гупотіли по лісовій підстилці.

Медикота охопила паніка. Зараз він майже не дихав, просто біг.

Бах!

Коли він урізався в дерево, його пронизав шок. Медикіт упав долілиць у калюжу. Перевернувшись на спину, побачив постать, що нависла над ним: широке обличчя, яке вглядалося крізь туман.

— Ні!

Його голос перетворився на скигління.

— Я ж Жовтоікла, дурний ти клубок хутра! — І кішка схопила його за карк, здійнявши на лапи.

Біля них, буксуючи, зупинилася Плямолистка.

— Ох, ти знайшла його, — сказала вона, відсапуючись.

Жовтоікла тремтіла від люті.

— Ми повинні триматися разом! — прошипіла вона.

Сойкопер часто бачив її вередливою, але такою розлюченою — ніколи. Саме тоді зрозумів, якою наляканою була ця міцна стара кішка.

Він кивнув, ковтаючи повітря.

— Ходімо!

Жовтоікла почала відходити, а потім зупинилася, аби переконатися, чи Сойкопер і Плямолистка рушили за нею. Вони йшли через мул, доки туман не став розсіюватися.

Сойкопер упізнав дерева, моторошне світло, запаморочливу тишу. Колись він зустрівся тут із Тигрозором. Того разу прийшла Плямолистка й провела його додому. Він помітив, що їй було неприємно повернутися в Місце Без Зірок, її шкіру неначе шпички кололи, а очі були широко розплющені. Але найбільше боялася Жовтоікла.

Він нервово глянув на стару кішку. Ніколи не подумав би, що вона могла чогось боятися. Але в її рухах вчувалася скутість, яка видавала справжній жах. Він увійшов у її думки.

Медикіт запанікував. Усі її думки були сповнені образу величезного кота з темною шерстю. Вона бачила світіння його очей, яскраво-червоних — немов ягоди, немов краплі крові. У них відбивалися пекуче горе й лють.

Цікавість спонукала його проникнути далі. «Ні!» — наказав собі. Він повинен зосередитися на тому, де був. Тут досить небезпечно, не слід відволікатися на кошмари іншої кішки.

Сойкопер смикнув головою, почувши в рідких заростях шурхіт, тупотіння лап. Він запитально глянув на Плямолистку.

Вона похитала головою.

— Здобичі тут немає.

Шерсть Сойкопера заворушилася від страху, шкіра захолола від погляду спостерігачів, які ховалися в тіні. Він оглядав дерева. З мороку світилися очі.

Сойкопер підійшов до Плямолистки й прошепотів:

— Хто вони?

— Коти, мертві й давно забуті, — пробурмотіла Плямолистка. — Не зважай на них.

«Таж як не зважати?» — подумав Сойкопер. Він учував загрозу в їхніх поглядах, їхні голови повнилися злом, недосяжним для всякої пам’яті, окрім їхньої власної.

Жовтоікла зупинилася й покуштувала повітря.

— Ми повинні знайти Тигрозора і з’ясувати, що він задумав.

Плямолистка закліпала очима.

— Гадаєш, ми просто так натрапимо на нього? — Вона зіщулила очі. — Він надто добре знає цей ліс. І дізнається, що ми тут, задовго до того, як ми його знайдемо.

Сойкопер попрямував стежкою, що плелася між сірими шурхотливими деревами.

— Ми повинні спробувати. Інакше навіщо ми прийшли?

Він відчув запах кота. Запах був знайомий, але він не міг сказати, якому Кланові той належав. Озирнувся через плече, аби переконатись, що Жовтоікла й Плямолистка поряд.

Рот Плямолистки був роззявлений, ніздрі тремтіли.

— Чи відчуваєш запах? — прошепотів Сойкопер.

— Чекай! — Жовтоікла дико дивилася на дерева. — Пропоную повернутися. Навряд чи ми щось зможемо тут зробити.

Сойкопер переступив із лапи на лапу. Що так налякало стару кішку?

— Вітаю, — пролунало глибоке гарчання на стежці попереду.

Медикіт повернув туди голову.

Дорогу перегородив величезний темний кіт.

— Що ти тут робиш?

Сойкопер завмер, запах кота сколихнув його пам’ять. Де він зустрічав цього вояка? Він хоробро підвів підборіддя, готуючись відповісти на запитання.

Потім збагнув, що кіт розмовляв не з ним. Жорсткий бурштиновий погляд вояка був прикутий до Жовтоіклої.

Сойкопер відразу опинився у вирі її спогадів. Жовтоікла виє, народжуючи кошеня, звивається в тіні й ховається від свого Клану. Відтак кидає маленький жмуток шерсті в гніздо іншої кішки — королеви, яка не дбає про свого нового підопічного, кусає його, дряпає й позбавляє молока в покарання за те, що він узагалі народився. Потім він побачив, як кошеня виросло — це цілком дорослий кіт. Зорелом! Ім’я спалахнуло в пам’яті Сойкопера. Сильний, м’язистий вояк, відгодований завдяки власній мисливській майстерності, жадібний до влади, як лисиця до кролика. Далі смерть провідника й темрява, що опускається на Клан, Клан у хаосі. Раптом Сойкопер знову побачив Жовтоіклу, тепер могутню кішку. А вояк слабкий, сліпий, побитий, ув’язнений, але все ще зі смертоносним блиском в очах. Сойкопер спостерігав, як кіт пручався, коли Жовтоікла змушувала його їсти душогубниці — отруйні ягоди, бачив, як він помирав у судомах, з ненавистю в очах, присягаючись помститися. Відчув, як пекуча провина Жовтоіклої пронизала його серце: провина королеви, яка породила на світ таке чудовисько. Провина матері, яка звела його із цього світу.

«Я вбила свого сина!» — відчув Сойкопер думки кішки.

Здригнувшись, Сойкопер глибоко вдихнув і вирвався з кошмарних видінь, відтак повернувся в реальність.

То був Зорелом. Син Жовтоіклої!

Кіт дивився на матір із холодною зневагою, його оголені жовті зуби блищали в моторошному світлі.

Сойкопер позадкував, притискаючись до шкури Жовтоіклої.

— Ти його мати? — видихнув він. — Але ж ти була медикішкою!

Жовтоікла відвела погляд від сина й витріщилася на Сойкопера.

— Часом стаються помилки, — прогарчала вона.

Сойкопер відсахнувся. «Стаються помилки? Саме так вона бачить і мене?» — подумав він.

Солодке дихання Плямолистки торкнулося шерсті на його вусі.

— Ти не був помилкою, Сойкопере. Твоя мати завжди любила тебе. — Вона глянула на Зорелома. — Тебе завжди любили, Сойкопере.

Зорелом прошипів:

— Що вам потрібно?

Сойкопер розтулив рота, намагаючись щось сказати. Але в його розумі досі кружляло все, що він бачив і дізнався про Жовтоіклу за ті кілька хвилин спільної пам’яті.

«Я їй довірився! — у відчаї подумав кіт. — А вона виявилася нічим не кращою за Листоплесу!»

Плямолистка проштовхнулася повз них обох і майже впритул стала перед Зореломом.

— Що ви тут коїте? — владно нявкнула вона.

Зорелом подивився на неї так, ніби щойно помітив її присутність.

— Та нічого.

— Я кажу про тренування котів із різних Кланів біля озера, — наполягала кішка.

Зорелом кліпав, його очі пом’якшилися та стали скидатися на два привабливі озерця.

— Тренуємо котів біля озера? — нявкання Зорелома пролунало геть невинно. — Таж навіщо нам це робити?

Плямолистка не поступалася.

— Ось і ми хочемо знати навіщо.

Зорелом показав хвостом на ліс.

— Озирніться навколо, — промурчав він, немов запрошуючи. — Роздивіться трохи.

Сойкопер пильно стежив за поглядом цього вояка, який обводив очима вологі, сірі дерева й закрутки туману.

— Роздивляйтеся мій дім скільки завгодно, —запрошував він.

— Гаразд.

Плямолистка ступила крок уперед, але він заступив їй дорогу.

— Але, звичайно, — солодко промуркотів він, — якщо я дозволю Зоряному Кланові побачити Темний Ліс, то Зоряний Клан повинен дозволити мені відвідати їхні мисливські угіддя. — Він ощирився. — Хіба це не справедливо? Звісно, Вояцький правильник саме так би й вказував.

Його рот скривився в глузливій посмішці.

Жовтоікла стрибнула вперед і сіла перед ним. Хутро навколо її шиї стояло дибки.

— Цього ніколи не станеться!

Зорелом знизав плечима.

— Тоді й ви не можете заходити далі на мою територію.

Він відвернувся.

Сойкопер, раптом підвівшись, стрибнув у його бік.

— Ні! — Плямолистка відкинула його плечем, не давши атакувати. — У цьому бою тобі не перемогти, — наполягала вона, витримуючи його погляд.

Розчарований Сойкопер кивнув. Вона мала рацію. От якби тут був Левожар!

— Ходімо. — Плямолистка обернулася й ніжно підштовхнула Жовтоіклу вертатися назад стежкою.

Стара кішка тупо дивилася перед собою. Сойкопер не мав бажання досліджувати зараз її думки. Її очі не виказували нічого, крім болю.

Вони рушили стежкою й не спинялися, доки Зорелом не зник у тумані позаду.

Плямолистка раптом штовхнула Сойкопера в плече, і кіт зашпортався. Збивши кота зі стежки, вона штовхнула його на узбіччя, поросле зів’ялою сірою папороттю. Жовтоікла зупинилася й розгублено озирнулася навколо.

— Стій тут! — прошипіла йому Плямолистка.

Збентежена Жовтоікла підійшла до них.

— Що ви робите?

— Іди додому, — наказала Плямолистка. — Ти нам не допоможеш, допоки поблизу Зорелом. Він затьмарює твій розум. — Вона торкнулася мордою плеча старої кішки. — Повертайся до Зоряного Клану, — нявкнула вона. — Туди, де тебе люблять.

Жовтоікла глипнула на неї та зітхнула.

— Ну, гаразд.

— Якщо ми не повернемося, відряди по нас патруль, — додала Плямолистка.

Жовтоікла кивнула.

— Я чекаю на вас біля водоспаду. — Вона стала продиратися крізь папороть. — Будьте обережні!

— Будемо, — пообіцяла Плямолистка і повела Сойкопера далі від стежки, пробираючись крізь вологий підлісок, лише наполовину видимий у тумані.

Сойкопер тримався поряд, його лапи, що ступали по липкій землі, були мокрими й холодними.

Коли вони тихо виповзали з папороті, то почули попереду дзюркіт води. Млява річка пливла лісом, її води здавалися темними й неживими.

Плямолистка уважно оглянула берег. Жодного поваленого дерева не перекинуто над водою. Ніякі камені не виглядали з дна. Сойкопер здригнувся. Сподівався, що кішка не запропонує перепливти.

— Дивись! — прошипіла вона.

Посеред дерев на тому березі рухалися постаті, напівоповиті туманом. То зібралися вояки.

— Завжди цільтеся в горло, — напучував інших чорно-сірий смугастий кіт, оповитий тінями. Він схопив жилавого коричневого кота, уп’явся кігтями в його кудлату шерсть і повалив на землю. — Побачили?

Кіт безсило сіпався, а супротивник провів кігтем по його горлу. Виступила кров.

Сойкопер відчув, як Плямолистка біля нього напружилася.

— Темносмуг, — видихнула вона.

Смугастий кіт повернувся й подивився в їхній бік.

Сойкопер пригнувся, його серце закалатало, коли Темносмуг кліпнув очима.

— Усе гаразд, він нас не побачив, — прошепотіла Плямолистка.

Низьке гарчання змусило Сойкопера здригнутися. То Шулікокриг висунувся з тіні, відкинувши Темносмуга від його жертви.

— Зосередься на тому, що ти робиш!

Він схопив скривавленого кота й штовхнув назад до шеренги вояків, які спостерігали за двобоєм.

Коричневий кіт обтрусився й помацав рану.

— Потім потурбуєшся про свою шкуру! — гаркнув Шулікокриг.

Кіт зупинився і втупився в Шулікокрига круглими від здивування очима.

— Ти хотів навчитися смертельних прийомів! — прошипів на нього Шулікокриг. — Тож припини поводитися, наче налякане кошенятко, і слухай мене. — Він звернувся до худого білого кота, який дивився на нього, напівзаплющивши від страху очі. — Іди сюди, Снігочубе.

Білий кіт обережно поповз уперед.

— Чи готовий ти вчитися? — насмішкувато спитав Шулікокриг.

У Снігочуба заблищали очі, він кивнув.

— Саме тому я тут, — різко відповів кіт.

— Це добре. — Шулікокриг кинувся й схопив Снігочуба за горло. Підійнявши його потужними лапами, він розвернувся до інших: — Куцохвосте, ходи сюди!

Лапи Снігочуба безсило звивалися в повітрі, а темно-брунатний кіт обережно вийшов уперед.

— Розпори йому черево, — прогарчав Шулікокриг.

Очі Куцохвоста заблищали від жаги крові.

Дихання Сойкопера прискорилося. До рота підступила жовч.

— Ні! — видихнув він. — Вояцький правильник ніколи не дозволив би таких жорстоких бойових прийомів!

Плямолистка впилася кігтями в землю.

— Ці коти завжди жили поза законом, — огидливо нявкнула воячка. — Вони завжди у своїх Кланах були шахраями. І залишаються такими тепер. Саме тому вони тут. Вони ніколи не заслуговували називатися вояками.

Раптом хутро на спині Сойкопера заворушилося від чийогось смердючого дихання.

— Ви помиляєтеся.

Двоє котів різко обернулися.

Тигрозір сидів посеред стежки, ліниво й водночас презирливо дивлячись на них.

— Тут немає жодного Правильника, який би вказував, що можна, а що ні. — Він перевів погляд на Шулікокрига. — Це ваш світ обмежений дріб’язковими правилами та химерними сподіваннями.

Сойкопера охопив гнів.

— Серце справжнього вояка не потребує Правильника! Він не може скоїти зла! — випалив медикіт.

Бурштиновий погляд Тигрозора засяяв радістю. Він звернувся до Плямолистки:

— Він такий невинний, хіба це не мило?

Плямолистка випросталася.

— Це доброта, а не невинність.

— А хіба добрі коти плазують і шпигують за іншими?

Із горла кішки вирвалося низьке гарчання:

— Так, вони це роблять, коли нема іншого способу дізнатися, що відбувається.

Очі Тигрозора округлилися від удаваного подиву.

— Ви могли б просто прийти до мене й запитати все, що вас цікавить.

— Дуже добре. — Сойкопер сів, змусивши тремтливі плечі розслабитися. — То чому ви тренуєте котів із Кланів?

Тигрозір оглядав ліс.

— Я не бачу тут котів із Кланів. — Тоді він подивився на Сойкопера таким холодним поглядом, що тому довелося встромити пазурі в землю, аби лапи не тремтіли. — Єдині Кланові коти тут — ви двоє. І ви вторглися на нашу територію. — Він нахилився ближче так, що Сойкопер відчув його неприємне дихання. — Отже, ви єдині коти, які порушують правила. — Він кліпнув. — Хіба Зорелом не наказав вам піти геть звідси?

«Звідки він знає?» — здивувався Сойкопер.

— Навіщо ви вчите цих котів завдавати смертельних ударів? — спитала Плямолистка, глипнувши на Тигрозора.

Вояк махнув хвостом.

— Чом би й ні?

— Адже ви вже й так мертві!

Тигрозір знизав плечима.

— Це не причина втрачати наші бойові навички.

Сойкопер тихо зашипів.

— Для чого тут потрібні бойові навички? — з викликом запитав він.

— Раз вояк — завжди вояк, — промурчав Тигрозір.

Плямолистка ступила крок уперед.

— Ти відмовився від честі бути вояком тієї миті, коли вирішив убити Синьозірку! — кинула вона. — Ви не можете викрадати вояків із Кланів і налаштовувати їх проти своїх побратимів!

— Справді? — Тигрозір підійняв лапу й оголив кігті. — Хто сказав?

Сойкопер тицьнув свою морду просто в морду Тигрозорові.

— Ми кажемо!

Тигрозір відштовхнув його.

Медикіт захрипів, ударившись об землю, і скривився від болю — здавалося, його вухо палало. Але він відразу підхопився на лапи й знову зіткнувся з Тигрозором. Ніяк не міг дозволити цьому мертвому воякові вважати, що він боїться з ним битися.

— Не метушися, — прогарчав темний вояк. — У цій бійці ти не здатен перемогти. — Він відвернувся. — Тепер забирайтеся звідси, поки я не передав вас товаришам для відпрацювання бойових прийомів.

— Ходімо, — прошепотіла Плямолистка. — Більше ми нічого не можемо вдіяти.

Сойкопер, хлюпаючи по вогкій землі, поспішав за Плямолисткою. Болісне Снігочубове виття задзвеніло поміж дерев за їхніми спинами.

Розділ 17

Левожар не міг заснути. Чи дізнався щось Сойкопер біля Місячного Ставу? Чи ходить він зараз уві сні котрогось іншого кота? Вони повинні були дізнатися, хто їхні вороги, поки не стало надто пізно.

Левожар сів і подивився повз гілку, що згиналася над його гніздом. Півмісяць тремтів крізь шелестке листя, а за ним виблискувала Срібносмуга. У кришталевому сяйві навколо нього спали побратими. Чи тренувався хтось із них уві сні з Тигрозором?

Орлякошуб? Золотавий смугань сіпнув мордою. У жодному разі. Яку слабкість міг використати в ньому Тигрозір?

Вивіркострибка? Хоч як сильно Левожар ображався на неї за брехню, за те, що вона навіяла йому, Ожинокігтеві та всьому Клану, буцімто вона його мати, однаково він не міг повірити, що її хтось колись зможе переконати зрадити побратимів.

Порохошуб? Похмурий кіт часто сперечався з Вогнезором, утім Левожар підозрював, що обом воякам насправді подобалося встрявати в суперечки, запалюючи один одного. При цьому вони ніколи не тримали образи.

Білокрила? Ніколи. Просто… ніколи.

Шипокіготь? Його погляд зупинився на товариші. Імовірно… Вони із Золошубом були добрими друзями. Можливо, варто попросити Сойкопера відвідати сни Шипокігтя.

Листоплеса? Жоден кіт з Темного Лісу не буде таким мишомізким, аби думати, що Листоплеса могла б обернутися проти побратимів.

А Попелюшкосерда?

Сіра кішка підвела голову.

— Левожаре?

Левожар закліпав очима. Про що він думав? Як він міг сумніватися у своїх товаришах?

— Не можу заснути, — прошепотів кіт.

Попелюшкосерда позіхнула.

— То погуляймо! — І вискочила зі свого гнізда, граційно приземлившись між кущами папороті, відтак пішла туди, де було все, що залишилося від їхньої галявини.

Левожар рушив слідом, радий такому товариству. Якщо хтось і міг відігнати його темні думки, то саме Попелюшкосерда.

Її сіре хутро сяяло під зірками, очі в напівтемряві здавалися майже чорними.

— Обережно! — прошипіла вона через плече, коли хвіст Левожара торкнувся носа Сіросмуга. —Йому може наснитися, що це миша, і він відкусить кінчик.

Левожар стримав веселе пирхання. Сіросмуг, імовірно, міг би їсти навіть уві сні.

— Ходи сюди, — покликала кота Попелюшкосерда, стоячи біля тернового живоплоту.

Огорожа, нещодавно підкріплена свіжими гілками, як ніколи щільно затуляла вхід в улоговину. Кішка протиснулася в щілину, і Левожар попрямував слідом.

Поза табором холодний вітерець ворушив безлисті дерева.

— У ліс чи на берег? — запропонувала Попелюшкосерда.

— У ліс.

Левожарові не хотілося блукати відкритим берегом озера. Лісовими стежками було легше пересуватися непомітно. І якби вони дійшли до кордону Тіньового Клану, він міг би перевірити запах Тигросерда.

Він рухався яром, пробираючись по сухому листі. Попелюшкосерда проскочила повз нього, підбиваючи листочки так, що вони обсипали його шкуру. Кішка помчала попереду, перш ніж він устиг помститися, і чекала, пихкаючи, поки він наздожене. Її м’який силует вимальовувався в місячному сяйві.

— Ти помітив, що Плющолапка й Голуболапка цураються одна одної?

Її запитання здивувало вояка.

— Ні.

— Тобі слід постежити за ними, — запропонувала Попелюшкосерда. — Вони майже ніколи не діляться мишею.

— Брати та сестри часто сваряться, — знизав плечима Левожар.

Вони з Падуболисткою завжди сварилися, особливо коли вона намагалася керувати. Горе пронизало його, і він відігнав цю думку.

— Не Голуболапка, а Плющолапка винна у сварках, — наполягала Попелюшкосерда. — Новачки завжди були такими близькими. — У її синіх очах з’явилася туга. — Але, мабуть, я теж сварилася з Медозелою та Кротиком, коли вони були живі.

Попелюшкосерда здавалася такою сумною, аж Левожарові закортіло нагадати їй, що в Клані вона має також інших родичів.

— Ну, ви не сварилися з Маколедою вже протягом багатьох повень.

— Ха, вона занадто зайнята Вишенькою і Кротиком, щоб сперечатися зі мною. — Попелюшкосерда пожвавішала. — Вони ж лапенята, чи не так?

— Тільки коли сплять, — промурчав Левожар.

Вони прийшли сюди не сумувати за втраченими братами та сестрами. Вояк хотів на час забути свої турботи. Піднявся схилом і обійшов смугу ожини, що росла між дубами.

Попелюшкосерда рушила слідом. Коли протискалася повз гілки, її хутро час до часу торкалося його.

— А втім, я б хотіла, щоб Плющолапка повсякчас не змагалася з Голуболапкою, — зітхнула кішка.

— Це природно для новаків.

— Це триває, відколи Голуболапку обрали для участі в подорожі, — зауважила Попелюшкосерда. — Я думаю, саме тоді все почалося. — Вона перевела погляд на Левожара. — А чому Вогнезір вибрав саме її? Вона лише новачка. Я чула, як деякі коти казали, що до неї уві сні прийшов Зореклан. Це правда?

— Вона так сказала, — ухильно відповів Левожар. — Хай там як, нам пощастило.

— Можливо, вона особлива, як Сойкопер, —наполягала Попелюшкосерда. — Чи не варто їй навчатися як медикішці? Чи взяв би її Сойкопер до себе?

Левожар похитав головою.

— Навіть не пропонуй їй цього. Її б узяв жах. Вона воячка до нутра кісток.

— Чудово, що ти так їй довіряєш, і я не хотіла б загострювати ситуацію, але… — Попелюшкосерда скоса зиркнула на нього. — Можливо, ти міг би поговорити з нею про те, щоб вона була трохи уважнішою до Плющолапки?

— Здається, твоя новачка швидко вчиться, — зазначив Левожар. — Можливо, змагання їй на користь.

Попелюшкосерда роздратовано махнула хвостом.

— Побіжімо навипередки? — запропонував Левожар. Він не хотів псувати ніч суперечками через новачок. — Це нас зігріє.

Попелюшкосерда знизала плечима.

— Гаразд. — Відтак, задихаючись, вона втупилася в гілки над головою. — О ні!

Стривожений Левожар звів очі.

— Ха-ха! Повівся! — І Попелюшкосерда зникла в деревах.

— Ах ти підступна!

Він кинувся за нею.

Коли наблизився до кішки, та шугнула в порожнистий стовбур дерева. Він відхилився вбік, наздогнавши її якраз тоді, коли вона виринула звідти — від її густого хвоста тягнулося павутиння.

Тепер Левожар був попереду. Він подерся на камінь. Попелюшкосерда стрибнула слідом, і він відчув, як її морда торкалася його хвоста. Коли його лапи шкрябали по камені, він згадав Вересохвістку й те, як вони гралися в печері.

Він зупинився на вершині, важко дихаючи.

— Почекай! — гукнув він, коли Попелюшкосерда прожогом проскочила повз нього.

Вона, ковзнувши, зупинилася, і з викликом глянула на вояка.

— Ти що, уже втомився?

— Ні.

— А ще можемо полазити по деревах. — У її очах сяйнув пустотливий блиск. — Ох, я й забула, — невинно додала вона. — Ти ж не любиш лазити по деревах.

— Навіщо лізти, коли можна бігти?

Левожар проскочив повз неї і кинувся у глиб дерев.

То не була печера, й Попелюшкосерда не була Вересохвісткою. Ця кішка належала Громовому Клану від носа до кінчика хвоста. Не було нічого поганого в тому, щоб із нею дружити. Уперше за кілька повень почуваючись вільним і щасливим, він повернув і попрямував до озера.

— Я не ховатимуся в тіні, як здобич!

Попелюшкосерда кинулася за ним, коли він оббіг кущ папороті й вискочив з-за дерев. Його лапи ковзали по трав’янистому схилу. Попелюшкосерда промчала повз нього й вискочила на берег, брязкаючи камінчиками під ногами.

Вона кинулася в озеро й чекала, занурившись животом у брижаті хвилі.

— Ходи сюди, намочи лапи!

— У жодному разі!

Левожар, ковзаючи ногами, зупинився біля крайки води.

Попелюшкосерда занурилася до плечей і попливла, задихаючись від холоду. Левожар згадав, що Сойкопер навчив її плавати, ще коли вона була новачкою, аби зміцнювати ушкоджену після нещасного випадку лапу.

— Ти схожа на кішку Річкового Клану! — гукнув він із берега. — Чому б тобі не зловити мені рибку, раз ти вже там плескаєшся?

Попелюшкосерда вийшла на сушу й струсилася. Левожар відсахнувся, коли на нього полетіли бризки води.

— Не називай мене кішкою Річкового Клану! — проричала вона, виблискуючи очима. — Я до нутра кісток воячка Громового!

— Я дуже радий, що ти воячка Громового Клану, — щиро сказав Левожар.

Він відігнав усі думки про Вересохвістку й милувався завзятою подругою, її мокрим від води смухом.

Попелюшкосерда спантеличено кліпала очима.

— Таж звісно! — заявила вона. — Це найкращий Клан.

Левожар ніяково втупився у свої лапи. Він мав на увазі не зовсім це. Розпалений від збентеження, він поплентався вздовж берега, не впевнений, чи радий, що вона пустила позавіч його незграбний комплімент. «Вона, либонь, гадає, що я геть мишомізкий!» — зніяковіло думав вояк.

— Бррр!

Попелюшкосерда наздогнала його. Вона тремтіла.

— Ходімо, відведу тебе до табору, поки ти не застудилася.

Він повів її вгору берегом до дерев, притискаючись, щоб зігріти. Вона пахла солодко — мохом і вологою, як тепле гніздечко.

— Дякую, що пішла зі мною, — пробурмотів Левожар, коли вони наблизилися до влоговини.

— Залюбки, — відповіла Попелюшкосерда. —Було весело. — Кішка позіхнула. — Ох, вранці будемо невиспаними.

— Воно того варте, — промурчав Левожар, радіючи, що на кілька коротких митей пророцтво й Темний Ліс були відсунуті в глибину його свідомості.

***

Кіт прокинувся пізно. Коли розплющив очі, Ожинокіготь уже організовував перші патрулі. Левожар поквапом видерся з гнізда й вийшов зі свого кубла.

Біля воєводи Громового Клану юрмилися побратими, серед них була й Попелюшкосерда.

— Можна ми з Плющолапкою приєднаємося до прикордонного патруля? — запитала вона.

Ожинокіготь глянув на Орлякошуба, який смикнув вухами на знак згоди.

— Гаразд.

Левожар спробував перехопити погляд Попелюшкосердої, сподіваючись, що в її очах лишилося трохи тепла минулої ночі. Але вона лише жваво кивнула йому.

— Я беру Плющолапку із собою в патруль.

— Я почув, — кинув їй Левожар.

«Невже вона навмисно тримається осторонь, невже вона не тішилася вчора нашою прогулянкою так само, як я?» — сумно подумав кіт.

Його думки урвала Голуболапка.

— Ожинокіготь хоче, щоб ми полювали з Шипокігтем, — сказала вона виховникові.

Прикордонний патруль уже вирушав із табору. Левожар спостерігав, як хвіст Плющолапки зникав у щілині тернового тунелю.

— Не бажаєш піти разом із сестрою?

Кіт згадав, як Попелюшкосерда переймалася щодо сестер. Невже вони справді не ладнали?

Голуболапка глянула на нього.

— Навіщо мені? — І знизала плечима. — Я однаково знатиму, що вона робить, хай би де вона була.

Левожар кивнув.

— Атож, звісно.

Дивно було чути, як Голуболапка так спокійно розповідала про свою силу. Зазвичай вона поводилася так, ніби та була їй скалкою в шкірі.

— Ви йдете? — озвався з проходу Шипокіготь.

Поряд із ним ступали Кригохмара й Піскошторма.

— Я перша спіймаю здобич, — заявила Кригохмара, поглянувши на Шипокігтя й Піскошторму. Молода воячка вочевидь мала намір справити на них враження.

— Це якщо я дозволю, — нявкнула Голуболапка.

Вона промчала повз виховника й першою минула живопліт.

Левожар наздогнав її в яру. Шипокіготь і Піскошторма вже мчали схилом, сіпаючи носами. Кригохмара пробігла повз них, листя летіло з-під її лап навсібіч.

— Ти ніколи нічого не спіймаєш, якщо створюватимеш такий галас! — заверещала їй услід Голуболапка.

— Тихіше! — роздратовано попередив її Левожар. — Ти розлякаєш усю здобич.

— Я розлякаю? — Його виховниця подивилася вслід Кригохмарі, глянула на листя, яке падало за нею, а потім махнула на Левожара хвостом. — Який тебе сьогодні ґедзь вкусив?

Левожар насупився. Він не збирався зізнаватися, що його вразила байдужість Попелюшкосердої.

Але відповідь Голуболапку й не цікавила. Її вуха були нашорошені, а вуса тремтіли.

— На вершині схилу є миша, — оголосила вона. — Можна мені її зловити?

— Дай Кригохмарі спробувати, — порадив Левожар.

За словами Попелюшкосердої, Плющолапку вже взяли за печінки уміння сестри, тож він не хотів, щоб кожен кіт у Клані став заздрити його новачці.

— Але їй може знадобитися багато років, а мишу зараз можна легко зловити, — благала вона.

— Зачекай, гаразд? — огризнувся виховник. —Поки що Кланові вдавалося справлятися без твоїх здібностей.

Він побачив, як новачка здригнулася, і відчув провину. Йому не хотілося бути таким суворим.

Раптом далі в яру гучно зашелестів кущ, розсипаючи сухе листя. З нього різко злетів голуб. Кригохмара підскочила, змахнувши лапами, але голуб злякано відштовхнув її крилами й зник у гілках дуба. Незграбно приземлившись, Кригохмара випросталась і струснулася, її хутро скуйовдилося.

— Розійдімося! — крикнув котам Левожар.

Йому стало шкода молодої воячки. Було б легше, якби Кригохмарі не довелося змагатися з Голуболапкою перед очима Шипокігтя та Піскоштормої. Було б краще, якби менше лап шаруділо листям.

Піскошторма гукнула з вершини яру.

— Мене це влаштовує. — Вона кивнула Кригохмарі: — Спробуймо на березі озера.

Кішка помчала в глиб дерев, а Шипокіготь і Кригохмара бігли за нею.

— Ну, а зараз я спіймаю ту мишку, гаразд? —нявкнула Голуболапка.

— Вона, мабуть, уже сховалася десь.

— Я все ще чую її. — Голуболапка попрямувала вгору схилом, спритним кидком схопила мишу та швидко її загризла. Вона кинула здобич перед Левожаром. — Ти вважаєш це несправедливим, авжеж? — із викликом спитала вона.

— Що саме?

— Те, що я використовую свої здібності для полювання!

— Звичайно, ні. — Левожар шкодував, що був із нею таким різким. Вона тільки-но стала звикати до думки, що може відчувати далеко за межами можливостей своїх побратимів. — Твої здібності є частиною пророцтва, ти можеш ними користатися.

— Але я думала, що пророцтво стосується не тільки Громового Клану, — заявила Голуболапка. — Я думала, воно стосується кожного Клану. Хіба не було б справедливіше, якби я використовувала свої чуття, щоб ловити їжу для кожного Клану?

— Не думаю, що вони подякують тобі за допомогу, — зазначив виховник.

Однак Левожар зрозумів, що вона мала на увазі. Сам він відчайдушно кидався в будь-яку бійку, аби захистити побратимів від чужих Кланів. Але він завжди знав, що переможе. Тож чи був це чесний бій? Він похитав головою, не знаючи, як її заспокоїти.

— Гадаю, ми просто повинні пам’ятати про добро, яке вже зробили завдяки нашим особливим силам. Зрештою, якби ти не відчула бобрів, ми вже всі померли б від спраги.

Очі Голуболапки трохи прояснилися.

Відчувши полегшення, Левожар повів її вздовж яру та вище, на схил. З вершини було видно мисливський патруль Піскоштормої, який ішов біля озера. Раптовим ривком Піскошторма штовхнула фазана, що сидів у траві, а Кригохмара, яка присіла в очікуванні, стрибнула й мигцем його зловила.

— Молодець, Кригохмаро! — повеселішала Голуболапка.

Левожар напружився, коли її нявкання стихло, і вона нашорошила вуха.

— Що?

— Патруль із Плющолапкою.

Він махнув хвостом і спитав:

— Вони знайшли ще запахи Тіньового Клану? Тигросерд знову перетнув кордон?

Голуболапка похитала головою.

— Ні, але вони їх шукають.

Вона стояла нерухомо, підвівши вуха. Що вона хотіла відчути? Левожар дивився крізь дерева, але не бачив нічого, крім гілок і кущів, що затуляли йому огляд.

Голуболапка смикнулася, вирячивши очі.

— Що таке?

Левожар оголив пазурі.

— Нічого, — швидко відповіла вона.

Виховник примружив очі. Вона достеменно була якоюсь нервовою.

— Чому б нам не спробувати полювати ближче до кордону Вітряного Клану? — раптом нявкнула Голуболапка. — Я чую дятла. Можемо знайти його гніздо.

Левожар завагався. Можливо, краще було так і вчинити. Орлякошуб уже перевірив кордон Тіньового Клану. Він не зрадіє, якщо побратими наступатимуть йому на лапи.

Вони простежили постук дятла аж до дерева на узліссі. За кордоном простягалися вересові угіддя Вітряного Клану, сірі під сірим небом.

— Я залізу на дерево, — запропонувала Голуболапка.

— Я з тобою, — сказав Левожар.

Він не хотів мати славу кота, який не бажав лазити по деревах. Задосить уже того, що Попелюшкосерда його дражнила. Він видряпався стовбуром тополі за Голуболапкою і сів на товсту гілку високо над лісовою підстилкою.

Дятел замовк, але Голуболапка перелізла на наступну гілку.

— Шум долинав звідси, — крикнула вона. —Дивися!

Вона відсторонилася, щоб дати Левожарові піднятися за нею, а потім махнула хвостом у бік маленького гнізда, розташованого на вигині гілки. Усередині не було ні яєць, ані птахів, але воно було вистелене м’яким пір’ям, яке могло знадобитися їм для гнізд.

Левожар просунув голову в гніздо, зморщивши носа від смороду, і виліз із пір’ям у зубах.

Голуболапка замуркотіла:

— Ти маєш такий вигляд, ніби щойно проковтнув шпака!

Коли Левожар весело смикнув вусами, то зачув голоси.

«Сойкопер».

Медикоти спускалися від Місячного Ставу. Він чув, як вони прощалися на кордоні.

— Почекаймо на них.

Поки він промовляв, у нього з рота вилетіло пір’я, яке злетіло на лісову підстилку. Він бачив, як Сойкопер ішов від кордону разом із Дрібнохмаром та Жарохвостом.

— Ходімо. — Левожар шмигнув із дерева, приземлившись на вус перед котами Тіньового Клану.

Дрібнохмар підскочив від несподіванки.

— Коти Громового Клану перетворюються на білок? — спитав він і кілька разів різко лизнув своє скуйовджене хутро.

— Я не хотів вас лякати, — вибачився Левожар. — Ми просто збирали пір’я.

— Хм, ви намірилися вчитися літати? — нявкнув Жарохвіст.

Поки він це казав, стала спускатися Голуболапка. Вона щосили дряпала кігтями по стовбуру, посилаючи перед собою дощ із пір’я та кори. Жарохвіст угнувся, мов сполохана миша.

— Вибач! — нявкнула Голуболапка. Вона глянула на Сойкопера. — Як минула зустріч біля Місячного Ставу?

Левожар вдивлявся в братове обличчя. Він щось дізнався?

— Усе було добре, — повідомив Сойкопер. По тому обернувся й кивнув котам Тіньового Клану. — Я повернуся до табору зі своїми, — повідомив їх.

— Гаразд, — відповів Дрібнохмар. — Тоді ми вирушимо до нашого кордону.

— До наступної зустрічі! — крикнув Сойкопер, коли двоє котів подалися до дерев.

— Переказуйте від мене вітання Тигросердові! — нявкнула Голуболапка.

Левожар глянув на новачку. Чому це вона переказувала вітання Тигросердові?

Голуболапка помітила його погляд і збентежено смикнулася.

— І, е-е… також переказуйте вітання Світошубці, — швидко додала вона.

Сойкопер уже йшов додому. Його плечі опустилися, а очі блищали від утоми.

Левожар стрибнув до нього.

— Ну?

— Стривайте, а як же щодо цього?

Голуболапка дивилася на пір’я навколо, розсипане під тополею.

— Можемо повернутися за ним пізніше, — нявкнув через плече Левожар. — Що сталося?

Він притиснувся до Сойкопера, спрямовуючи його плечем. Той, здавалося, був радий притулитися до брата.

— Я побував у Темному Лісі, — повів Сойкопер.

— Що ти маєш на увазі? — здивовано запитала Голуболапка.

— Саме там наші справжні вороги, — сказав їй Левожар.

Голуболапка кліпала очима.

— Мертві вояки?

Левожара охопили прикрощі. Ну чому вони раніше не розповіли все Голуболапці? Зараз не було часу все пояснювати.

— Просто слухай, — наказав він. Кіт знову обернувся до Сойкопера. — То що ти бачив?

— Я зустрів Зорелома, — нявкнув Сойкопер. —Саме він бився проти мене з Бризошубом.

— Колишній провідник Тіньового Клану?

Левожарове хутро настовбурчилося.

Сойкопер кивнув.

— І ми бачили, як Шулікокриг тренував вояків.

У Левожара стиснулося серце.

— Вояків Кланів?

— Ні. Вояків Темного Лісу.

— Тож ми досі не маємо доказів того, що вони вербують котів із Кланів.

— Не маємо, — зітхнув Сойкопер. — Але вони щось намислили. Чому б інакше мертвим воякам тренуватися? Їхні бойові дні давно минули. До того ж вони використовували певні досить неприємні прийоми.

Левожар відчув, як Сойкопер здригнувся. Але сам він не боявся. Він випустив кігті. Сила пульсувала в м’язах під його шкірою. Левожарові нетерпеливилося стати в битву з Шулікокригом і Тигрозором! Він знав, що зможе перемогти їх обох.

Голуболапка йшла за братами, на її спині щетинилося хутро.

— Як коти Темного Лісу можуть вербувати вояків Клану?

— Через їхні сни, — сказав Сойкопер.

— Але чому, заради Зореклану, Кланові коти їх слухають?

— Ти не знаєш Тигрозора, — попередив Сойкопер. — Він полює на слабкості інших котів. Він може змусити їх почуватися сильними та шляхетними, поки вони робитимуть те, чого він від них хоче. Імовірно, вони навіть не усвідомлюють, що чинять щось погане.

Голуболапка ступала поруч із Сойкопером та не зводила з нього очей.

— А як якийсь кіт може бути таким йолопом?

Левожар відчув, як його охоплює гнів. Одного разу Тигрозір отак його й обдурив. «Ніколи такого не буде знову», — подумав кіт.

Сойкопер знизав плечима й нявкнув:

— Усі коти люблять похвалу. А Тигрозір досить розумний, щоб використати всяку образу, яка мучить кота. Він знає, що завжди трапляться вояки, котрі радітимуть шансу звести старі порахунки.

Він не обмовився про образу Бризошуба на своїх родичів у Громовому Клані.

Голуболапка вирячила очі.

— Жоден кіт Громового Клану навмисне не колупатиме давні рани, коли вони загоєні.

Левожарові було приємно чути, що його новачка говорить, як справжня воячка. Позаяк він турбувався через те, що ця битва могла скінчитися, заледве розпочнеться. Утім Голуболапчина невинність робила її нині вразливою.

— Ми просто намагаємося попередити тебе, що не всі вояки ідеальні, і Тигрозір першим із цього матиме зиск.

— А як нам битися з Тигрозором, якщо він мертвий? — дивувалася Голуболапка.

— Нам треба, щоб ти була напоготові, — нявкнув Левожар. — Прислухайся до всього незвичайного в інших Кланах. Розповідай нам усе, що чуєш чи бачиш і що тобі здається дивним. Усе, що може натякати на те, нібито коти Темного Лісу тренують Кланових котів.

— Ти маєш на увазі, я мушу шпигувати за ними? — з жахом промовила Голуболапка.

— Так, — просто нявкнув Сойкопер. — І не тільки в чужих Кланах. У Громовому Клані теж.

Голуболапка завмерла на місці.

— Шпигувати за побратимами? У жодному разі!

— Не те, щоб ми їм не довіряли, — спробував пояснити Левожар. — Ми не віримо Тигрозорові.

— Ти нікому не віриш! — обвинувачувано нявкнула Голуболапка. — Ти мені хоч довіряєш? — Її хутро здибилося. — Ти надмірно на все реагуєш. Просто шукаєш спосіб використати свою силу. Можливо, пророцтво не має нічого спільного з Тигрозором. Можливо, нам просто призначено бути найкращими вояками, якими ми можемо бути. Чому я маю відповідати за долю кожного кота? — Вона кинулася вперед, кричачи через плече: — Я повертаюся до табору! Я просто хочу бути нормальною! Я не шпигуватиму за жодним котом!

Вона поринула крізь дерева.

— Незлецько-таки, — пробурмотів Левожар, а тоді зітхнув. — Можливо, ми вимагаємо від неї забагато.

— Вона є частиною пророцтва, — прогарчав Сойкопер. — І не ми її обрали. Вона має бути сильною! — Його голос пом’якшав. — Я не хочу, щоб Голуболапка постраждала. Але вона одна з Трійки й повинна відіграти відведену їй роль.

Одна з Трійки. Левожарові помисли вернулися до Падуболистки. Чому не вона третя? Горе пекло його, коли він згадував її мудрість і гострі думки. Можливо, вона не була частиною пророцтва, але була його рідною сестрою, а іноді це важило понад усе.

Розділ 18

Голуболапка не хотіла повертатися до влоговини. Її хутро розпушилося від злості. Вона не була шпигункою й не збиралася дозволяти жодному котові змусити її стати нею! Це не могло бути сенсом пророцтва!

Вона мчала крізь дерева, огинаючи кущі й прориваючись крізь папороть. Їй було байдуже, чи не розлякає вона здобич. З її даром вона завжди знайде ще. Від неї нікуди не можна було сховатися.

Гнів пронизував її м’язи, змушуючи бігти щодуху. Завдяки своєму дару вона могла подбати про все.

«Знайди здобич, Голуболапко!»

«Врятуй нас від бобрів, Голуболапко!»

«Шпигуй за кожною кішкою навколо озера. О, і поки шпигуєш, пошпигуй заразом і за побратимами».

«Та звичайно! — Її думки закрутилися. — Чому б вам самим не шпигувати за побратимами? —Вона уявила вирази облич Левожара та Сойкопера, якби розповіла їм те, що насправді думала. — О, це так. Ви ж хочете мати друзів! А от я вважаю, що мені не потрібні друзі. Гадаю, нічого страшного, якщо моя сестра більше не хоче зі мною розмовляти».

В ній нуртувала образа.

Її вуха нашорошилися. Зашелестіло листя. Зашуміли кущі. Поряд був прикордонний патруль. Невже вона вже забігла так далеко? Вона зупинилася й понюхала. Стояла майже на кордоні Тіньового Клану. Вона повинна була зауважити, що ожинові кущі потовщали. Кішка стурбовано озирнулася. Як вона зможе пояснити, що перебувала так далеко від решти патруля?

Біля неї розпочинався схил. Вона чула патруль із Плющолапкою відразу за підйомом.

— Бачите щось? — крикнув Орлякошуб.

— Жодних клубків хутра, — повідомила Плющолапка.

Голуболапка пірнула в ожину.

— Наскільки свіжі мітки? — поспиталася Білокрила.

Плющолапка перескочила через верхівку маленького пагорба та обнюхала стовбур. Голуболапка з кущів дивилася, як її сестра морщить носа.

— Перший запах з’явився кілька днів тому, а потім учора ввечері запах іще раз оновився, —доповіла Плющолапка.

Голуболапка відчула приплив гордощів. З її сестри вийде блискуча воячка. Кожен мав бачити, яка вона чудова.

«На відміну від мене», — подумала кішка й зітхнула.

Кожен кіт у Клані обернувся б проти неї, якби дізнався, що вона використовує таємну силу, аби перевірити їх на відданість. «Справжній вояк довіряє побратимам!» — думала вона.

Орлякошуб, Джмільосмуг і Білокрила вже з’явилися на пагорбі, перевіряючи кожне дерево й кущ. Голуболапка прошмигнула далі в ожину, скрегочучи зубами, бо колючки шкрябали її шкуру. Орлякошуб підступав ближче.

«Мишаче лайно!»

Орлякошуб став нюхати край кущів, і вона заходилася звиватися ще глибше в колючу ожину. Відтак у розпачі залізла на одне з товстих ожинових стебел. Гострі колючки завдавали їй стільки болю, що вона вкусилася за язик, аби не нявкнути. Потім видряпалася на верхівку куща й стала пробиратися по ній. Колючки порвали їй шкуру й подряпали морду. Здригнувшись, вона визирнула крізь сплетіння стебел і побачила, як Орлякошуб іде в інший бік, обнюхуючи кущі. Мабуть, не зважав на запахи Громового Клану, шукаючи сліди Тіньового. Вона відчула хвилю полегшення та щосили почала видряпуватися крізь колючки, відтак подалася в інший бік від Орлякошуба. Зарості ожини гарно приховували її від побратимів.

Її лапи ковзали по гладких голках, що вкривали землю.

«О Зоряний Клане!»

Голуболапка покуштувала повітря.

Вона спустилася на територію Тіньового Клану.

Кішка глянула вздовж кущів. Якби їй вдалося обійти з дальнього боку, то вона могла б повернутися на територію Громового Клану, не залишивши жодного сліду. Намагаючись триматися якомога нижче, вона ковзнула попід краєм куща.

— Привіт!

«Тигросерд!»

З калатаючим серцем вона обернулася, щоб привітати вояка Тіньового Клану.

— Вибач! Я не мала на увазі… Тобто я маю на увазі, я не планувала…

Тигросерд стенув плечима.

— Усе добре. Я довіряю тобі. Ми ж бо друзі, еге ж?

Голуболапка відчула, як горять вуха.

— Гадаю, що так.

Смугаста Тигросердова шкура сяяла у світлі, що брижало крізь сосни. Він підійшов до неї та торкнувся її морди своєю.

— Приємно тебе бачити, — нявкнув він.

Кіт сів, лизнув лапу та провів нею по вусах.

— Я скучив за розмовами з тобою від часу подорожі.

— Я теж. — Голуболапка відчула, як її хутро влягається. — Раз друг — завжди друг. Чому кордони мають це зупиняти? Я маю на увазі, що є Зборище, — вела далі вона, — але це не те саме.

— Я знаю, що ти маєш на увазі, — погодився він і став облизувати свій бік, розгладжуючи пучок, що стирчав. — Там було весело, чи не так? Будувати гнізда під зірками й щоранку прокидатися в новому місці, але з тими самими знайомими обличчями.

Голос його звучав неспокійно, і Голуболапка подумала, чи не засмучений кіт тим, що повинен триматися суто власної території.

— Знаєш, а я намагалася відвідати Шевловусу.

— Ти до неї ходила? — Тигросерд звів очі від свого хутра. — Як вона?

— Її вкусив собака, але нічого серйозного.

— Я помітив рану на Зборищі, — примружив очі Тигросерд. — Мені було цікаво, що то таке.

— Але всі так розлютилися на мене! — У Голуболапки від розчарування засвербіли подушечки. — Їх турбувало лише те, що я перетнула кордон. Але ж я переживала за неї. Ми всі Кланові коти, чи не так? Хіба це зле — піклуватися одне про одного?

Тигросерд подивився їй в очі.

— Звісно, що незле.

Збентежившись, Голуболапка відвела погляд.

— Ти пам’ятаєш, як прорвало греблю? — Тигросерд занявкав дуже жваво, наче відчув сум’яття кішки й хотів відволікти. — Річка мало не змила нас до Зоряного Клану. — Він підвівся й затупцював. — І нам залишалося тільки чіплятися за гілки, аби мати змогу тримати над водою хоч голову.

Кіт стрибнув на низьку гілочку, яка стирчала зі стовбура сосни, і змахнув передніми лапами.

Голуболапка весело замуркотіла.

— А пам’ятаєш, як ми силилися витягнути колоди з греблі? То було все одно, що намагатися вирвати ліс із корінням!

— Я тоді подумав про тебе: яка ж вона смілива! — сказав їй Тигросерд.

— Ти був сміливішим, — заперечила вона.

— У жодному разі! Мені було страшно!

— Я б так не сказала.

Голуболапка помітила, що дивиться просто в його м’які бурштинові очі. Слова засохли на її язиці.

— Тигросерде! — поклик вояка Тіньового Клану змусив її завмерти.

У Тигросерда від несподіванки здибилося хутро, але кіт швидко опанував себе та хутко штовхнув новачку повз ожиновий кущ і спровадив через лінію із запаховими мітками.

— До зустрічі! — прошепотів він, перш ніж повернутися та зустрітися із своїм однокланівцем.

Голуболапка озирнулася. Її ніхто не бачив. Вона відійшла від кордону й попрямувала через дерева додому. Зігріта думками про Тигросерда, новачка відчула, як у горлі здійнялося муркотіння. Це була та дружба, яку Левожар і Сойкопер не могли зіпсувати, тому що вони ніколи про неї не дізнаються.

Вона задерла носа.

І якщо вони думали, що вона збирається для них шпигувати за Тіньовим Кланом, то дуже помилялися. Побратими побратимами, але й друзі для неї були так само важливі.

Розділ 19

— Побратими — це все. Ми тепер твої побратими.

Шулікокриг глибоко заглянув Плющолапці в очі, і вона стала розслаблятися. Сірий, оповитий туманом ліс раптом зробився менш дивним. Звук тренувань вояків за напівтінистими деревами здавався знайомим. Вона була з побратимами.

Спочатку, коли Плющолапці наснилося, як вона зайшла за квітчастий луг у ліс, кішка нервувала. Вона прокрадалася поміж високими стовбурами, напружуючись щоразу, коли з туманної глибини лісу долинало виття.

Але потім Шулікокриг її знайшов. Він вийшов із тіні, і, коли її побачив, то його синій погляд засяяв від задоволення.

— Не бійся, — заспокоїв її кіт, коли новачка аж підскочила від раптового приглушеного шуму.

— Але хто вони? — І Плющолапка махнула хвостом у бік двох примарних постатей, які боролися на галявині за кілька дерев від неї.

— Твої побратими, — відповів Шулікокриг.

— Вони коти Громового Клану?

Плющолапка кліпнула очима. Ну, якщо сюди приходив Громовий Клан, то це не могло бути поганим місцем.

Шулікокриг не відповів, лише прошкрябав тоненьку, як вус, смужку у вогкій землі.

— Подивімося, чи зможеш ти пройти за оцю позначку? — виклично спитав він.

«О, ще тренування!» — подумки зраділа кішка.

Плющолапка присіла, скривившись від болю в плечах. Біль переслідував її від сну до пробудження й навпаки. Коли вчора після сходу сонця вона полювала з Кригохмарою та Жабокроком, їй було важко встигати за ними. Нічні тренування із Шулікокригом давалися взнаки, але Плющолапка знала, що стає сильнішою, і його похвала вартувала значно більше саме тому, що її було так тяжко здобути.

Вона змахнула хвостом над землею і витріщилася на Шулікокрига. Він спокійно сидів і спостерігав за нею потойбіч лінії, яку накреслив. Кішка примружилась, тримаючи спину нерухомо, як він її навчив.

«Зачекай удар серця. Потім іще один, — прокручувала вона в голові попередній урок. — Поки супротивник не втратить упевненості в тому, що ти збираєшся робити».

Плющолапка кинулася, передні лапи її були витягнуті, кігті оголені. Вона шукала перші ознаки руху Шулікокрига й знала, що він двічі блефував, вдаючи, нібито рухається в один бік, потім у другий, а відтак назад. Новачка тримала задні лапи на землі, доки не була впевнена в його напрямку, а потім використала їх, щоб спрямувати свій кидок і вивести кота з рівноваги, хвицнувши його по морді однією передньою лапою.

Він сильно вдарив її по плечу, і кішка впала на землю. Вона сіла, струснувши з голови запаморочення.

Шулікокриг витріщився на лінію. Земля була потерта, але тільки з її боку.

— Ти не перетнула її, — гаркнув він. — Спробуй знову!

Плющолапка, зосередившись, підтягнула під себе задні лапи. Вона ледве помітила, як на краєчку її виднокола заворушилася тінь.

З туману пролунав голос:

— Вітаю, Шулікокриже.

Напружившись, Плющолапка обернулася. Вийшов великий темний кіт. «Ожинокіготь?» — здивувалася новачка. Ні. У цього кота були такі самі широкі плечі та смугасте хутро, але очі блищали хитро, як у лисиці.

— Хто... — Плющолапка не встигла закінчити своє запитання.

Шулікокриг урізався в неї, відкинувши додолу й притиснувши плечима до землі. Він нахилився до кішки, вискалюючи зуби.

— Я вже попереджав тебе про відволікання, —прогарчав він.

Вона насилу підвелася на лапи, прагнучи подивитися на новоприбульця, але боячись відвести очі від Шулікокрига.

Синьоокий кіт кивнув.

— Познайомся, це Тигрозір.

З його дозволу Плющолапка обернулася й витріщилася на темного вояка. Він був більший за Ожинокігтя, а його шкіра була всіяна шрамами.

— Т-тигрозір?

Вона чула багато історій про цього вояка — історій, від яких у неї тремтіли лапи.

Плющолапка була здивована, коли раптом його погляд пом’якшився.

— Не вір усьому, що чуєш, мала, — промуркотів той.

Чи міг він прочитати її думки?

— Я… я н-не вірила, — затинаючись, промовила вона. — Я маю на увазі, я не…

Тигрозір обвивався навколо неї, торкнувшись шкурою.

— Ти тепер серед друзів, Плющолапко, — муркотів він. — Я знаю, що Кланові коти говорять про мене. Але ж вони не можуть побачити мого серця. — Він сів. — Успіх робить кота самотнім. Мене покарали за жагу очолити свій Клан. Вони хибно зрозуміли моє бажання вести їх через труднощі. Тому змусили піти геть.

— Ти маєш на увазі Громовий Клан?

Плющолапка насилу пригадувала подробиці колись почутих дитячих казок.

— Це ж був мій рідний Клан, — зітхнув Тигрозір. — Якби я їх очолив, вони не мали б стільки втрат. Натомість мене вигнали. Але вони не похитнули мою вірність Кланові, який мене виховав.

Плющолапка звузила очі.

— Але ж ти очолив Тіньовий Клан.

— А що мені ще залишалося? — Тигрозір знизав плечима. — Стати волоцюгою? То який справжній вояк погодився б на таке? — Він нахилився, дивлячись на неї круглими й щирими очима. — Ми з тобою побратими в усіх значеннях.

Він звернувся до Шулікокрига.

— Як у неї справи?

Шулікокриг легенько вдарив хвостом по обличчю Плющолапки.

— Покажи йому.

— Показати йому що?

Плющолапка раптом занервувала.

Шулікокриг кивнув головою.

— Як швидко ти вмієш обертатися. Наскільки точно вмієш кидатися.

Плющолапка впала на живіт, потім підскочила, якомога дужче відштовхнувшись задніми лапами. Вона приземлилася й миттєво перевернулася на одній задній лапі, а потім стрибнула знову, приземлившись на гілочку, на яку пильно дивилася. Підхопила її передньою лапою і переломила в повітрі. Потім завмерла, відпочиваючи: лапи були випрямлені, хвіст опущений, м’язи напружені — щоб знову стрибнути, якщо доведеться.

— Дуже спритно, — пробурмотів Тигрозір.

Він підійшов до неї, без попередження простягнув свою величезну передню лапу й підкинув у повітря один зі зламаних шматочків гілки. Той описав дугу над її головою.

— Лови! — наказав кіт.

Недовго думавши, Плющолапка підскочила, перекрутилась мимохідь і потягнулася, щоб захопити гілочку в повітрі, без зусиль спіймала її та приземлилася на три лапи. Задоволена собою, вона поклала гілочку Тигрозорові в лапи.

Бурштинові очі Тигрозора світилися.

— Вона готова, — промурчав він Шулікокригові.

Приємне хвилювання охопило Плющолапку.

— Готова до чого?

Тигрозір перевів на неї погляд. Його очі зовсім трішки зіщулилися.

— Я ще не планував тобі розповідати… — Кіт глянув на Шулікокрига так, наче вагався. — Але я припускаю, що швидше ми почнемо діяти, то в більшій безпеці будуть твої побратими.

Плющолапка нахилилася вперед. Громовий Клан у небезпеці?

— Тіньовий Клан планує вторгнутися на вашу територію.

— Вторгнутися? — Серце Плющолапки прискорилося. Вона знала, що поблизу кордону була певна активність, але її було недостатньо, щоб припустити безпосередню загрозу. — Чому?

Зітхнувши, Тигрозір узявся пояснювати.

— Багато повень тому Вогнезір віддав велику частину вашої території Тіньовому Кланові. Він сказав побратимам, що вам та земля не потрібна. Що то лише зайвий клопіт — захищати її.

Плющолапка кліпала очима.

— Він віддав частину території? На зовсім?

Вона знала, що то був лише шматок землі, який Двоноги використовували для будівництва гнізд під час зеленлисту, але все, що відсувало кордон Тіньового Клану подалі від їхнього лісу, мало бути важливим. І вона завжди вважала, що Тіньовий Клан відібрав ці землі силоміць.

— Чому ж він їх віддав?

Тигрозір сумно похитав головою.

— Вогнезір боїться Тіньового Клану ще від часів, коли був кошеням. Після історій про їхню жорстокість його хутро завжди дибилося від страху.

— Але ж Вогнезір нічого не боїться! — заперечила Плющолапка.

— Та невже? — Тигрозір здивовано подивився на кішку. — Ну, гадаю, в очах новачки він і повинен здаватися безстрашним. Але ж я знав його ще до того, як він став вояком, коли він був малим кошеням і вірив у дитячі казки.

— Він би й тепер не повірив у якусь дурницю! — вигукнула Плющолапка.

— Звичайно, ні. — Тигрозір підібгав хвоста до лап. — Який вояк у них повірить? А проте, він вирішив, що легше віддати територію, ніж ризикувати життям і захищати її. І, на жаль, Тіньовий Клан побачив у цьому слабкість, а не мудрість.

Підозра вколола Плющолапку.

— І чому ти мені це кажеш? — запитала вона. —Колись ти був провідником Тіньового Клану. Тож чому зараз хочеш викрити їхні плани?

Погляд Тигрозора загострився.

— Але ж Громовий Клан — мій рідний Клан. Я відданий йому, навіть якщо мої побратими вигнали мене й змусили просити притулок в іншому Клані. — Кіт скромно глянув на свої лапи. — Я обрав бути простим вояком, а не жити поза Кланами, і без Вояцького правильника, який би керував моїми лапами. — Він підвів очі. — Громовий Клан треба обов’язково попередити про небезпеку.

— То ти справді думаєш, що вони нападуть?

Шулікокриг підійшов ближче.

— Вони вже відчули смак території Громового Клану.

— Скільки ще вони хочуть захопити?

У Плющолапки калатало серце. Вона мала захистити свій Клан!

Тигрозір схилив голову набік.

— Тільки землю до покинутого гнізда Двоногів, — відказав він.

— Але ж саме там Сойкопер вирощує свої трави!

— Гадаєш, вони цього не знають? — нявкнув Тигрозір.

Плющолапка почувалася дурною.

— Звичайно! Що я можу зробити?

Тигрозір на мить заплющив очі.

— А ти впевнена, що готова?

— Звісно, я готова!

— Тоді, — нявкнув Тигрозір, — ти маєш переконати Вогнезора повернути територію, яку він віддав Тіньовому Кланові.

— Це їх зупинить?

— Це стане їм гідним попередженням, — прогарчав Тигрозір. — Це доведе, що Громовий Клан їх не боїться.

Плющолапка вчепилася пазурами в землю.

— Ми й не боїмося!

Шулікокриг присунув морду до Плющолапки.

— Але чи знає про це Тіньовий Клан?

— Вони знатимуть, якщо ми атакуємо першими! — вигукнула Плющолапка.

Тигрозір був задоволений.

— Точно.

Плющолапка спохмурніла.

— А як змусити Громовий Клан напасти?

— Поговори з Вогнезором.

— Таж він мене не слухатиме! — Плющолапка виструнчила вуха. — Ба навіть якщо скажу йому, що повідомлення надійшло від вас, він ніколи в це не повірить!

— Тоді не кажи йому про нас. — Тигрозір підвівся. — Він повірить у все, що забажаєш, якщо ти знайдеш влучні слова.

У Плющолапки мозок гарячково запрацював. Які б вона знайшла слова, щоб переконати Вогнезора?

— Навіть і не знаю… — видихнула вона.

Тигрозір перехопив її погляд й уважно подивився їй у вічі.

— Ти знайдеш спосіб, посестро.

Розділ 20

— Я знайду спосіб, — пробурмотіла Плющолапка, коли Тигрозір повів Шулікокрига геть у туман.

— Який іще спосіб? — пролунало їй на вухо роздратоване нявкання Цвітопалої.

Плющолапка кліпнула, розплющила очі. Вранішнє світло просочувалося крізь гілки, які нависали над кублом.

Цвітопала гикнула на неї і повернулася до Джмільосмуга.

— Досить погано, що нам знову доводиться спати в кублі новаків, — поскаржилася кішка. —Бо вони цівкають уві сні, немов горобці.

Стривожена Плющолапка сіла. Що ще вона нявкнула?

Холодне повітря стиснуло їй ніс. Вона відчула різкий запах морозу. Першого в сезоні.

Біля неї в гнізді заворушилася Голуболапка.

— Що відбувається? — сонно нявкнула сестра.

Сіра кішка підвелася та, кліпаючи очима, оглянула кубло.

— Нічого, — відповіла їй Плющолапка і вискочила зі свого гнізда.

— Куди ти йдеш? — покликала її Голуболапка.

— Поговорити з Вогнезором.

Голуболапка сіла.

— Про що?

У Цвітопалої смикнулися вуса.

— Я припускаю, що Вогнезір останніми днями вже звик перемовлятися з новаками, — різким голосом зауважила вона.

Плющолапка знехтувала обох. Проскочила під гілку над входом і вийшла на галявину.

Попелюшкосерда біля ясел розмовляла з Карохвісткою та Маколедою. Кротик і Вишенька перекидалися по побілілій від морозу землі, намагаючись дістатися до клубка моху, що котився долі. Міллі проходила крізь ожину біля кубла медикотів, а Хмарохвіст і Ясносерда ділили мишу під Високим Каменем.

— Плющолапко! — покликала Попелюшкосерда.

— Я зайнята, — заявила їй Плющолапка.

Вона була вже на півдорозі до повалених валунів.

Попелюшкосерда заступила їй дорогу.

— Куди ти йдеш?

— Мені потрібно побачити Вогнезора, — відповіла Плющолапка, обходячи кішку. — І це терміново.

Вона подерлася по повалених валунах. Хмарохвіст і Ясносерда підвели очі від частування й витріщилися на новачку круглими очима.

Відчуваючи на собі погляд побратимів, Плющолапка йшла далі. Від неї залежало майбутнє Громового Клану. Вона зупинилася біля входу до кубла Вогнезора, гостро відчуваючи погляд Попелюшкосердої зі споду влоговини, і цей погляд обпікав її хутро.

— Вогнезоре?

Вона намагалася стримати тремтіння в голосі. Провідник ще подумає, що вона збожеволіла.

— Плющолапко? — пролунало з печери.

— Так, це я, — відповіла новачка. — Мені треба з тобою поговорити.

— Заходь.

Провідник Громового Клану був здивований.

Коли Плющолапка ступила в темне кубло, її серцебиття прискорилося. Разом із Вогнезором сиділи Сіросмуг й Ожинокіготь.

— Це не означає, що ми не повинні відряджати додаткові патрулі, — завзято доводив Сіросмуг.

Вона вочевидь застала трьох старших вояків посеред гарячої дискусії.

Вогнезір кивнув, потім повернувся до Плющолапки.

— Ну?

Кішка озирнулася на гладкі скелясті стіни, на м’яке гніздо з папороті й моху в дальньому кутку. Вона ніколи раніше тут не бувала.

— Гм-м.

Їй раптом закортіло точніше спланувати, що вона збиралася сказати.

Вогнезір повернувся до вояків.

— Поки Плющолапка здобудеться на голос, продовжуймо.

— То чи вартує це додаткових патрулів? —Ожинокіготь махнув хвостом. — З настанням гололисту ми радше більше полювали б, а окрім того, схоже, що Тіньовий Клан перестав перетинати кордон…

На цих словах Плющолапку немов жаром обдало.

— Неправда!

Троє вояків обернулися й витріщилися на неї.

— Ти їх бачила? — запитав Вогнезір.

— Ні…

Як, заради Зоряного Клану, вона збиралася пояснити, що знала дещо таке, чого не знають ці коти?

— Я… я б-бачила сон.

Ожинокіготь нашорошив вуха. Сіросмуг схилив голову набік.

— Продовжуй, — лагідно заохотив Вогнезір.

Плющолапка випалила перші слова, які їй спали на думку.

— Мені наснилося, що я стою на краю території Громового Клану… на тій смужці трави біля Зеленлистового угіддя Двоногів, — повела кішка. Вона намагалася прочитати вирази облич вояків. Чи серйозно вони сприймали те, що вона казала? — Біля місця, яке колись належало Громовому Кланові. Місця, яке ти віддав Тіньовому Кланові.

Вогнезір примружив очі.

— Хм, а звідки ти про це дізналася? То ж було ще до твого народження.

— Мабуть, чула від Мишошубки, — припустив Ожинокіготь.

Плющолапка похитала головою.

— Це все я бачила вві сні. Як ти віддав їх Тіньовому Кланові, бо це були території, не варті захисту.

— То кажи далі.

Вогнезір тепер нахилився вперед, нашорошивши вуха.

— Я бачила струмок, і в ньому текла кров. —Плющолапка відчувала, що слова вилітають із неї дедалі швидше. Зараз, коли вона розпочала, брехати було легше, ніж вона гадала. — Кров Громового Клану. А коти Тіньового Клану патрулювали узліссям, муркотіли й казали, що незабаром увесь ліс буде залитий кров’ю Громового Клану, а вони тепер заволодіють усім, бо Громовий Клан не страшніший за рій жуків, а жуків можна розчавити.

Коли Плющолапка замовкла, щоб відсапатися, вона збагнула, що троє вояків захоплено дивляться на неї.

Підбадьорена, вона повела далі:

— Тож я побігла назад в улоговину, але коти Тіньового Клану були всюди, по всенькому лісі: ховалися за кущами, полювали на білок, відточували бойові прийоми — аж до гнізда Двоногів. Вони збирали трави Сойкопера й казали, що Тіньовий Клан більше ніколи не хворітиме.

Тут у неї закінчилися слова. «Чи повірили мені?» — подумала вона.

Очі Сіросмуга були напівзаплющені.

— Можливо, у цьому є частка правди. — Він поглянув на Вогнезора. — Ти теж мав віщі сни, коли був новаком.

Ожинокіготь випустив кігті.

— Проте молоді коти часто мають яскраву уяву.

— Але ж її сестра попередила нас про бобрів, — нагадав Сіросмуг. — І то не було витвором її уяви.

— Чи варто нам наживати клопіт із Тіньовим Кланом? — спитав Ожинокіготь. — Ми не маємо реальних доказів. Як я вже сказав, коти Тіньового Клану перестали перетинати кордон.

Сіросмуг переступив на лапах.

— Це може бути частиною їхньої стратегії, — припустив він. — Уселити нам хибне відчуття безпеки, приспати нашу пильність.

Плющолапка не зводила погляду з Вогнезора. Провідник Громового Клану обгорнув лапи хвостом.

— Хто ще знає про цей сон?

— Ніхто, — запевнила його Плющолапка. — Я прийшла відразу до тебе.

— Чи були в ньому ще якісь коти, окрім тебе й вояків Тіньового Клану? — Його зелений погляд був непохитним. — Були коти із Зоряного Клану?

— Вона надто молода, щоб когось там знати, —зауважив Сіросмуг.

— Довгохвіст? — підказав Вогнезір.

Плющолапка похитала головою.

— Просто вояки Тіньового Клану.

— Ти впізнала когось із них? — наполягав Вогнезір.

— Крукомороз… і… е-е… Жеврошуб.

Серце Плющолапки калатало, коли вона намагалася пригадати імена котів, яких бачила на Зборищі. Зараз брехня здавалася цілком виправданою, адже вона брехала, щоб урятувати свій Клан. Вона ладна була зробити все, аби їй повірили.

— Гаразд, — нявкнув Вогнезір і звернувся до Сіросмуга та Ожинокігтя: — Що ви про це думаєте?

Від хвилювання шкіра Плющолапки аж свербіла.

— Це пояснило б, чому вони перетинали кордон, — прогарчав Сіросмуг. — Можливо, шукали найкращі місцини для бійок.

— І цікаво, що вона побачила саме території, куди приходять Двоноги. — Ожинокіготь глянув на Плющолапку. — Відмова від них зробила нас уразливими.

— То було правильне рішення, — гаряче захищав свого провідника Сіросмуг. — Воно врятувало нас від кровопролиття. Ми ніколи й не збиралися полювати на тих територіях. Тим паче, їх займають Двоноги саме тоді, коли там якнайбільше здобичі.

— Але нашу відмову від них Тіньовий Клан міг сприйняти хибно, — визнав Вогнезір. — Можливо, я не повинен був віддавати їх так легко. Ця щирість, здається, комусь видалася просто слабкістю.

«Вони вірять мені!» — подумала Плющолапка та від захоплення не могла промовчати:

— Якщо ми повернемо територію Двоногів собі, тоді вони знатимуть, що нас не перемогти!

Вогнезір підвівся.

— Дякую, Плющолапко, — нявкнув він. — Нам потрібно обговорити це з іншими вояками, і поки ми цього не зробимо, я хочу, щоб ти тримала це при собі. — Він вистрибом пройшов повз неї. —Навіть Голуболапці не кажи.

Плющолапка серйозно кивнула, поки вояки виходили повз неї з печери.

Вогнезір глянув через плече.

— Скажи мені, якщо побачиш іще якісь сни, —наказав провідник.

— Я скажу.

У Плющолапки калатало серце. Вона зробила це! Провідник замислився про напад на Тіньовий Клан! Вона не могла дочекатися, щоб повідомити Тигрозорові радісну новину.

Розділ 21

Терносяйна кашляла.

Хрипота, що з’явилася вчора ввечері, переросла в тяжкість у грудях. Щоразу, коли Сойкопер опускав голову, щоб послухати кішку, він чув ту тяжкість дедалі виразніше.

— Ось, — нявкнув він, штовхаючи до воячки ще один жмуток трав. — Проковтни це.

— Більше нічого, — жалібно сказала вона. — Я більше нічого не можу проковтнути.

— Я присмачив їх мишкою, — умовляв Сойкопер.

Терносяйна тихо застогнала, ніби від думки про їжу їй погіршало. Сойкопер відкинув темний спогад Дрібнохмара про повільний занепад Дикошуба. Він не збирався допустити, щоб те саме сталося з Терносяйною.

Крізь кущі ожини продиралася Міллі.

— Я прийшла допомогти Терносяйній із її вправами…

Її нявкання стихнуло, коли вона побачила, що її донька хвора.

— Що з нею? — спитала вона.

— Просто лихоманка. — Сойкопер навмисно зберігав легкий тон. — Кілька вправ допоможуть їй одужати.

— Хіба вона не має відпочивати, якщо хвора? — запитала Міллі.

Терносяйна вчепилася пазурами у своє гніздо і нявкнула:

— Я відпочивала цілу ніч!

Її охопив кашель, але вона подолала напад.

Сойкопер почув, як Міллі на мить завагалася, але потім хутко підбігла до них.

— Ну, тоді почнімо.

У Терносяйної перехопило дух, коли вона стала виконувати з матір’ю зміцнювальні вправи. Раптом кішка зупинилася, і Сойкопер почув, як вона плюхнулася у своє гніздо.

— Щось забагато вправ!

Сойкопер напружився. Терносяйна ще ніколи не здавалася.

— Ну ж бо, — закликав він. — Від цього тобі покращає.

— Ні, забагато вправ! — голосила Терносяйна. — Уранці вправи і ввечері вправи. Я тягнуся до кагату свіжини, неначе на гору дряпаюся. Я після них навіть не можу дихати чи зручно лежати, не кажучи вже про те, щоб пополювати чи погратися з братом і сестрою!

Сойкопер відчував, як перелякалася Міллі.

— Але подумай, за що ти маєш бути вдячною, — нявкнула вона якомога оптимістичніше. — Ти досі можеш ділитися язиками з братом і сестрою та насолоджуватися смачною мишкою. І весь Клан захоплюється тобою.

Сойкопер відчув, як кішка відчайдушно шукала ще приводи для Терносяйної бути щасливою та вдячною.

Він просунувся вперед і торкнувся мордою плеча Міллі.

— Чому б тобі не подивитися — може, ти зловиш їй щось справді смачненьке? — запропонував медикіт. — Я поки змішаю свіжих трав. — По тому звернувся до Терносяйної: — Ти наполегливо працювала. День відпочинку піде тобі на користь.

Коли Міллі вийшла з кубла, Сойкопер заходився розтирати груди Терносяйної, сподіваючись полегшити її дихання.

— Твоя мати радо зазнала б твоїх травм замість тебе, — пронявкав медикіт.

— Це тупо, — прохрипіла Терносяйна. — Чому хтось хоче бути на моєму місці?

— Просто матері завжди так думають.

Він згадав Листоплесу. Чи взяла б вона собі синову сліпоту, аби йому було легше?

— Обережно! — урвало його думки нявкання Терносяйної. — Я раніше вже язиком пригладила тут хутро, а тепер ти все псуєш.

— Вибач.

Сойкопер відчув полегшення, коли почув звичну сердиту нотку.

— Митися — це все, що я здатна сьогодні робити, — вела далі вона. — Тож не зіпсуй мій вигляд.

Медикіт промурчав і пригладив язиком її хутро.

Зашуміла ожина.

— Сойкопере?

На вході стояв Порохошуб.

— Вогнезір скликає нараду старших вояків, —нявкнув він. — Хоче, щоб ти теж був там.

Сойкопер вагався.

— А хто дивитиметься за Терносяйною?

— Зі мною все буде гаразд. — Молода воячка здогадалася, про що він думав. — Насправді я нарешті насолоджуся спокоєм.

— Ти впевнена?

— Цілком.

— Гаразд.

Він висунувся з кубла й обережно принюхався. Вогнезір сидів на вигині букової гілки. Сіросмуг, Ожинокіготь, Вивіркострибка, Порохошуб, Шипокіготь, Піскошторма, Ясносерда та Хмарохвіст сиділи під ним, у повітрі витав присмак їхнього передчуття. Сойкопер обрав місце біля них.

— Дякуємо, що приєднався до нас, — нявкнув Вогнезір, торкнувшись хвостом букової кори. Провідник був схвильований. — Плющолапці наснився сон.

— А ми тут до чого? — здивувався Порохошуб.

Вогнезорові кігті шкрябали кору.

— Мені здається, це повідомлення від Зоряного Клану.

— Для Плющолапки? — презирливо нявкнув Шипокіготь.

— Чому б ні? — спитала Ясносерда, ладна стати стіною за свою родичку.

— Кошеня нашої доньки не брехатиме, — гаркнув Хмарохвіст.

Хутро в Шипокігтя настовбурчилося.

— Таж я і не кажу, що вона бреше, — відповів він. — Просто хочу знати, чому Вогнезір сприйняв її сон так серйозно.

Сіросмугові лапи ворушилися.

— Здавалося, вона знала більше, ніж мала, як на її вік.

Шипокіготь хрипко заперечив:

— Новаки завжди знають більше, ніж мають!

— Це дещо інше. — Ожинокіготь мів хвостом по землі.

Сойкопер слухав мовчки. «Плющолапці? Сон? Про що думав Зоряний Клан, надсилаючи їй повідомлення?» — думав про себе медикіт. Він нашорошив вуха.

— Добре, добре, — нетерпляче форкнув Порохошуб. — Скажімо, цей сон дійсно був повідомленням від Зоряного Клану. І що в ньому було?

— Їй наснилося, що Тіньовий Клан вторгся на нашу територію, — повідомив Вогнезір. — Що в струмку вздовж галявини, де Двоноги таборують під час зеленлисту, текла кров Громового Клану.

Сойкопер відчув, як тривога охопила вояків.

— І що це означає? — поспитався Шипокіготь.

— Досить легко здогадатися, — глузливо відповів Порохошуб. — Тіньовий Клан хоче використати перевагу! Перевагу, яку здобув, коли йому дозволили користуватися тими землями. Тож, звісно, що тепер вони хочуть прибрати до лап ще більше нашої території.

В очах Вогнезора спалахнув гнів, але йому вдалося зберегти голос рівним.

— Мої рішення не завжди можуть бути правильними, але вони ґрунтуються на розумі та досвіді, — відповів провідник.

— Жоден кіт не сумнівається у твоїй мудрості, — визнав Порохошуб. — Але будь-який кіт із будь-яким досвідом повинен знати, що Тіньовий Клан завжди скористається, чим тільки зможе.

З горла Сіросмуга вирвався рик.

— Завжди є надія: якщо ми ставитимемося до них як до справжніх вояків, то вони теж почнуть діяти гідно. І не використовуватимуть слабкі сторони, хоч би де вони їх знайшли.

— Годі! — Вогнезорові урвався терпець. — Ми тут, щоб обговорити безпеку Громового Клану, а не честь Тіньового. Якщо сон Плющолапки віщий, треба діяти.

— Добре! — Порохошуб кігтями шкрябав землю. — Сойкопере?

Медикіт підвів очі.

— Чи не отримував ти попередження про Тіньовий Клан від Зоряного Клану?

— Ні. Про Тіньовий Клан — нічого.

— Нам не потрібні попередження Зоряного Клану! — гримнув Порохошуб. — Нам задосить попереджень від Тіньового Клану!

— Останнім часом вони перетинають кордон, — погодилася Вивіркострибка.

— Можливо, найкраще придушити всяку проблему в зародку, — сказала Піскошторма.

— Але як? — здивувалася Ясносерда.

Порохошуб підвівся.

— Ну, ми їм віддали галявину. Ми повинні забрати її назад!

— Спочатку вона була нашою, — погодився Хмарохвіст.

— А з приходом гололисту, — втрутився Сіросмуг, — додаткові угіддя для полювання стали б у пригоді.

Сойкопер відчував неспокій, що хвилями ринув від шкури Вогнезора.

— Мені не подобається не додержувати свого слова, — гаркнув провідник.

— Ми маємо справу з Тіньовим Кланом! — нагадав йому Шипокіготь. — Слово вояка для них нічого не означає.

— Що ж, якщо Плющолапка має рацію, то ми, зволікаючи, ризикуємо життям. — погодився Вогнезір.

Сойкопер зітхнув. Він знав, що це означає. Подумки став підраховувати трави у своїх запасах. Чи вистачить нагідок? Це були найліпші ліки від рваних ран і укусів.

— Ми повинні напасти першими, — вирішив Вогнезір.

— Зараз? — спитав Порохошуб, ступаючи перед ним.

— Ще ні, — застеріг Вогнезір. — Я повинен спочатку їх попередити.

— Попередити їх? — Голос Ожинокігтя звучав приголомшено. — Та ти програєш битву ще до того, як її розпочнеш!

— Ми здатні виграти будь-яку битву, — сказав йому Вогнезір. — Але я дам Чорнозорові шанс мирно віддати галявину.

Хмарохвіст недовірливо сопнув.

— Ото ще!

— Я мушу дати йому шанс, — наполягав Вогнезір. — Не хочу, щоб без потреби пролилася навіть краплина крові.

Він зіскочив із гілки.

«Де Левожар?» — Сойкопер раптом зрозумів, що брата в улоговині немає. Але ж він мав знати, що тут відбувалося. Сойкопер поквапився наздогнати Вогнезора.

— Може, я піду й знайду Левожара?

— Немає часу, — відповів Вогнезір. — Я хочу, щоб ти пішов зі мною.

Провідник підкликав воєводу.

— Ожинокігтю! Хай Сіросмуг закінчить організовувати патрулювання. Я хочу, щоб ти пішов із нами.

Сойкопер розправив вуха. З боку Вогнезора це було величезним виявом довіри — відвідати табір Тіньового Клану лише зі своїм воєводою і медикотом. Тим паче з такою пропозицією. Його черево роздулося від поганого передчуття.

А якщо Тигрозір хотів саме цього? Адже він залучив на свій бік Тигросерда. Скільки інших котів Тіньового Клану він завербував?

Здавалося, Ожинокіготь не дуже тривожився через візит до Тіньового Клану. Значно більше його турбував власний табір.

— Чи розумно залишати табір таким уразливим? — спитав він.

— Уразливим? — перепитав Сіросмуг. — Ти хочеш сказати, що в нас мишачі серця?

У нявканні сірого вояка відчувалася гарячковість. Але він мав рацію. Навіть якщо Вогнезір й Ожинокіготь підуть разом з улоговини, табір добре охоронявся.

«Але, — з похололим серцем запитав себе Сойкопер, — що, як ми ніколи не повернемося?»

***

Коли коти ступали лісом, під їхніми лапами хрустіло затверділе від морозу листя. Підійшовши до кордону Тіньового Клану, Вогнезір й Ожинокіготь покуштували повітря. Сойкопер учував хвилі надії, які линули від їхніх шкур. Медикіт здогадався: вони шукали сліди Тіньового Клану по цей бік лінії запахових міток. Чи був Плющолапчин сон достатнім приводом для нападу? Чи справді він був повідомленням від Зоряного Клану?

Вогнезір зупинився на кордоні, потім перетнув його. Повітря пахло сосною, земля була м’яка від опалої хвої. Сойкопер відчув, як провідник прогнав останній спалах сумніву. Ожинокіготь стояв біля нього, рішучий і спокійний, а Сойкопер плентався позаду.

— Не відставати! — наказав Ожинокіготь. — Ми на ворожій території.

Сойкопер відчув тривогу серед дерев попереду.

— Патруль! — попередив він.

Вогнезір зупинився.

— Ми прийшли поговорити із Чорнозором!

Його голос луною пронісся крізь сосни.

Сойкопер упізнав запахи Жабонога й Щурошрама. Їхні лапи тупцювали по голках, і здавалося, що через настороженість їхні шкури аж іскрять.

— Що тобі від нього потрібно? — гаркнув Щурошрам.

— Поговорити, — відповів Вогнезір.

Сойкопер уявив, як Жабоніг і Щурошрам обмінюються запитальними поглядами.

Відтак Щурошрам відповів:

— Ну, добре.

Медикотові була знайома звивиста дорога до табору Тіньового Клану, але ніколи раніше він не відчував такого неспокою, такої невпевненості у своїй причині перебування на цій території. Він пішов за вояками через колючий прохід. Серед котів Тіньового Клану прокотилася хвиля здивованого муркотіння.

— Вогнезір? — пролунало над галявиною запитальне нявкання Вохрошубки.

Щурошрам прямував до кубла свого провідника.

— Він хоче поговорити із Чорнозором, — гаркнув вояк.

Але Чорнозір уже вийшов.

— І чому це провідник Громового Клану завітав до Тіньового Клану? — різко та підозріло нявкнув кіт.

— Мені потрібно з тобою поговорити, — відповів Вогнезір. — Але у вузькому колі.

Хвіст Чорнозора немов шмагав повітря.

— У вузькому колі? — Він повільно обійшов Ожинокігтя й Сойкопера, вуса помітно смикалися від недовіри. — Чому так секретно?

— Не соромся запросити побратимів приєднатися до моїх, — запропонував Вогнезір.

— Як великодушно з твого боку, — посміхнувся Чорнозір. — Бурошубко! Дрібнохмаре! — покликав він. — Маєте компанію.

Сойкопер відчув заціпеніння в лапах Бурошубки, коли та йшла до них галявиною. Вона здавалася дуже слабкою, він учував у її диханні запах зміцнювальних трав. Воєвода Тіньового Клану постаріла, і Сойкопер із подивом зрозумів, що вона, либонь, не переживе цього гололисту. Дрібнохмар поспішив із кубла, лапи його досі пахли травами, які він змішував. Зважаючи на запахи мати-й-мачухи й котячої м’яти, які долинали від його шерсті, якийсь кіт хворів на білий кашлюк.

Сойкопер дозволив думкам поблукати табором. Спочатку він обшукав ясла. Там ніби ніхто не хворів. А потім почув кашель із кубла новаків. Соснолапка була хвора, але не мала лихоманки. Він подумав, що сильна молода новачка легко позбудеться хвороби.

Зморщивши носа, Сойкопер пішов слідом за Чорнозором, Вогнезором й Ожинокігтем до кубла провідника Тіньового Клану. Кіт приготувався до смороду. Він ніколи не зрозуміє смаку котів Тіньового Клану до щурів.

— Що ти хочеш? — Чорнозір був рішучий на вигляд, але Вогнезір йому не поступався.

— Я хочу, щоб ти повернув Громовому Кланові Зеленлистове угіддя Двоногів.

Сойкопер відчув, як від провідника Тіньового Клану пішли хвилі шоку. Кігті Бурошубки шкрябали землю.

— Що? — хрипко перепитав Чорнозір.

— Ми вам її подарували, — вів далі Вогнезір. — Але ви надто часто порушували наші лісові кордони.

— Неправда! — прошипіла Бурошубка. — Ви просто хочете отримати додаткові мисливські угіддя. Невже твої жадібні вояки вже геть цілком очистили від здобичі весь ліс?

— Здобичі нам вистачить, — рівно нявкнув Вогнезір. — Проте наш ліс не місце для полювання Тіньового Клану.

Гнів наповнив кубло — такий густий, що серцебиття Сойкопера стало прискорюватися, і він відчув, що йому бракує повітря.

— То ви звинувачуєте нас у порушенні кордонів? — кинув Чорнозір. — А ми вже подумали були, буцімто Громовий Клан забув, що означають запахові мітки.

Сойкопер відчув, як Ожинокігтя охоплювало напруження, ніби він стримувався, аби не накинутися на провідника Тіньового Клану.

— Ми хочемо повернути нашу землю, — прогарчав Ожинокіготь.

— Тепер це наша земля, — буркнула йому Бурошубка.

— Тоді ми заберемо її у вас силоміць, — попередив Вогнезір.

Чорнозорів хвіст шкрябав стіни кубла, його шерсть чіплялася за колючки.

— Якщо хочете битви, буде вам битва.

— Добре, — відповів Вогнезір. — Мої вояки запровадять нові кордони завтра на світанку. Це ваш вибір, чи зупиняти їх.

— Не грай у цю гру! — прошипів Чорнозір. —Ти ведеш Клан у бійку. Жабоноге! Крукоморозе! Щурошраме! — крикнув провідник котам, які перетинали галявину. — Випровадьте їх із нашої території.

Здавалося, гнів, який звучав у його голосі, камінням розсипався по всьому таборі.

Переставляючи сверблячі від неспокою лапи, Сойкопер вирушив за Вогнезором, намагаючись іти повільно, попри те що кортіло бігти якнайшвидше. Повітря в таборі наповнилося кислим смородом ворожнечі.

Жабоніг стрибнув до нього, грубо вдаривши по плечі.

— Чому ви просто не можете ладнати собі свої справи? — гаркнув вояк Тіньового Клану.

Сойкопер відсунувся від нього. Заплющивши очі, він молився, щоб сон Плющолапки принаймні був віщим.

Розділ 22

Плющолапка перевела подих. Холод обпікав її язик, але смак свіжих запахових міток Громового Клану був теплим. Вона виставила вперед груди. Її побратими вишикувалися вздовж кордону, мов яструби, ладні захищати свою нову територію. Їхнє дихання було чутно в молочному світлі світанку, а туман плив з-поміж темних стовбурів лісу Тіньового Клану й котився до них по траві.

— З тобою все гаразд? — спитала вона Голуболапку, що тремтіла біля неї.

— Усе гаразд. — Сестра переступила на лапах.

— Гадаєш, Тіньовий Клан прийде?

Голуболапка не відповіла. Вона дивилася на дерева, нашорошивши вуха й випустивши кігті.

На мить Плющолапці захотілося, щоб Голуболапки тут не було. Сестра не тренувалася із Шулікокригом. Тож як, заради Зоряного Клану, вона могла битися з вояками Тіньового Клану? Плющолапка раптом уявила Голуболапку жахливо пораненою, зі слідами від кігтів на боках. Вона здригнулася. Хай які суперечки вони мали останнім часом, кішки однаково були сестрами.

Вона вп’ялася пазурами у вологу землю, повертаючись думками назад у сьогодення. Це була її битва. Новий кордон був тут завдяки їй, і вона була ладна боронити його своєю кров’ю.

— Не заходь за лінію! — гаркнув Левожар Цвітопалій, коли молода черепахова воячка ступила крок уперед, посмикуючи вусами.

— Мені здалося, я щось почула, — заперечила Цвітопала.

— Повертайся в шеренгу! — гаркнув Вогнезір. Він похитав головою, дивлячись на лави вояків. — Залишайтеся на кордоні.

Цвітолапка вернулася на місце.

Голуболапка здригнулася.

Хтось ішов.

Плющолапці перехопило дух, коли з лісу вийшов Чорнозір в оточенні Бурошубки й Горобинокігтя. Його хутро блідо світилося в напівтемряві. Він здавався значно могутнішим, ніж на Зборищі: голова була зведена, очі блищали гнівом. Плющолапка боролася з бажанням позадкувати. «Шулікокриг навчив мене битися!» — сяйнула в неї думка, і вона не відпускала її від себе

Відвага знову стала просочуватися в її лапи. А Чорнозір зупинився й зморщив носа. Галявина була просякнута запахом Громового Клану.

— Ти здійснив свій вибір, — прогарчав він Вогнезорові. — Ви віддали нам цю територію. І не можете забрати її назад.

Вогнезір підвів голову.

— Ми дали вам шанс уникнути бійки. Навіть зараз не потрібно проливати кров.

Чорнозір презирливо скривив губу.

— Кров проллється, і кожна її краплина буде на твоїй совісті, — махнув хвостом він.

З тіні й туману лісу вискочили вояки Тіньового Клану з випущеними пазурами, вискаленими зубами. Зорю розривали скрики.

Плющолапка заклякла. Вояки були величезні! Тоді вона відчула, як тепла шкура Шулікокрига тисне на її боки. Вона знала: якщо поверне голову, то не зможе його побачити.

— Захищай те, що належить вам, — прогарчав невидимий кіт. — І ти знаєш як.

На них накинулася перша хвиля вояків.

Темно-смугастий кіт кинувся до Плющолапки. Вона була до цього готова. Новачка розвернулася й висунула задні лапи, схопивши ними його за щоку й відкинувши кота назад. Зойк здивування вирвався з його горла.

Шулікокригове дихання ворушило її шкуру:

— Не проливай відразу всю їхню кров, мала.

— Гаразд.

Плющолапка відвернулася від полеглого вояка й піднялася дибки, щоб зустріти котів Тіньового Клану, удвічі більших за неї.

«Щурошрам!»

Не злякавшись, новачка провела кігтями по його носі, роздираючи до крові.

Його очі спалахнули здивуванням.

— Не думай, що я буду з тобою поблажливий, — він сильно вдарив її по спині, — тільки тому, що ти новачка.

Запаморочившись від удару, вона перекотилася набік. Його передні лапи розірвали траву на вус від її вуха. Вона скочила на лапи й знову піднялася.

З’явилася Цвітопала.

— Потрібна допомога?

— Так, будь ласка, — натужно прохрипіла Плющолапка.

Вона почала замахуватися передніми лапами і, коли до неї приєдналася Цвітопала, пригнулася, прошмигнула позаду Щурошрама й присіла під його лапами. Цвітопала відштовхнула кота назад, і Плющолапка, коли він перечепився, різко підскочила, від чого той заточився та вражено похитнувся. Перш ніж він зміг відчути землю під лапами, вона вчепилася йому в спину, безжально дряпаючи її задніми лапами.

— Лізь під нього! — кинула вона Цвітопалій.

Молода воячка послухалася й ковзнула під розлюченого кота Тіньового Клану, знову змусивши його втратити рівновагу. Плющолапка відпустила Щурошрама, і він перекинувся горічерева, а відтак вона сильно вп’ялася передніми лапами йому в живіт. З його рота вирвалося дихання, і він якусь мить лежав приголомшений, а потім незграбно підвівся, хитаючи головою, ніби намагався повернутися до тями.

— Ого! — видихнула Цвітопала. — Мабуть, Попелюшкосерда — чудова виховниця!

Плющолапка зиркнула на молоду воячку, і її розум, здавалося, аж шипів.

— У мене кращі виховники, ніж ти можеш собі уявити!

Щурошрам змійкою поповз серед звивистої маси шкур. Плющолапка очима обшукала поле бою. Тіньовий Клан перетнув новий кордон і відтискав Громовий Клан далі у високу траву.

«Де ж Голуболапка?»

Вона шукала свою сестру.

У вирі хутра Плющолапка не могла її знайти. Вона кинулася в бійку, пробиваючись між котами. Битва була жорстокою. Голуболапку не тренував Шулікокриг. Їй напевно потрібна допомога.

Розділ 23

Голуболапка глибше встромилася лапами в траву, коли побачила, що Чорнозір вийшов з-за дерев разом із Бурошубкою та Горобинокігтем. Вона не збиралася поступатися, незважаючи ні на що. Плющолапка дивилася просто їй в обличчя. Голуболапка відчувала спокійну поставу сестри поряд із своїм тремтливим тілом. Невже Плющолапка не злякалася?

Вона чула, як наближався Тіньовий Клан, крадучись своєю територією, як їхні лапи шарпали на всипаній хвоєю лісовій підстилці, їхні шкури торкалися соснових стовбурів, а дихання коротшало й швидшало. Могла уявити, як вони прорізали зарості, залишаючи оголеними пазурами сліди на землі. Їхній сморід накотився на неї і душив, поки вона не відчула, ніби більше не може дихати.

Чорнозір кидав виклик Вогнезорові.

Кров шуміла у вухах. Вона бачила, як ворушився рот її провідника, але не чула нічого, крім пульсування власної крові.

Тоді вояки Тіньового Клану вирвалися, як зграя круків із туманного соснового бору.

— Нехай кожен удар буде вдалий!

Голуболапка, ледь почувши наказ Левожара, відскочила геть.

Низько присівши, намагалася пригадати всі бойові прийоми, адже її розум зараз був переповнений лише панікою. Коти кидалися одне на одного обабіч від неї, і вона відсахнулася, дико озираючись навкруги.

Потім здійнявся шум. Вона чула кожен вдих, кожен розрив хутра, кожне шкрябання зуба по кістці. Гарчання й вереск розривали її чуття. Поки вона намагалася заглушити хаос звуків, запах страху й крові заполонили її рот. Чи то був хрипкий видих Порохошуба, коли вояк кинув його на землю? Чи то був біль, що чувся в крику Карохвістки, чи то були звуки тріумфу?

Чиясь кремова шкура метнулася до неї. Лапи вдарили її по плечах і збили в польоті, потім пазурі вчепилися в боки. Кішка Тіньового Клану пахла Тигросердом.

«Світошубка?»

Інстинктивно Голуболапка била задніми лапами по животу воячки, поки кішка її не відпустила. То й була Світошубка! Голуболапка скочила на лапи й пірнула, проскочивши під її черевом. Вона просто бігла, вирвавшись із шереги, мчала вперед і прослизала крізь лави Тіньового Клану, відчайдушно намагаючись утекти від верескливої купи вояків.

Вуха смикалися від надто сильного галасу. Невже то був звук нових вояків Тіньового Клану, які наближалися до неї крізь зарості?

Її лапи ковзали. Коти Тіньового Клану відігнали Громовий Клан назад на середину галявини. Голуболапці не до снаги дати собі раду на слизькій траві. Кігті не могли дотягнутися до твердої землі.

Світошубка гналася за нею.

Вона обернулася, звелася дибки й зустріла воячку Тіньового Клану незграбним шквалом ударів. Світошубка відбивалася. Сильно вдарила її по обличчі. Вивела з рівноваги.

«Допоможи мені, Зоряний Клане!» — молила Голуболапка.

Спробувала підскочити, але Світошубка не дала, упившись у її хребет пазурами задніх лап. Біль обпік шкуру новачки, і вона завила. Звиваючись, аби втекти, побачила золотаве хутро.

Левожар дивився на неї згори вниз.

— Здається, ти далеченько відійшла від побратимів, — гаркнув він.

Голуболапка уздріла над собою якийсь розмитий рух, і раптом Світошубка відпустила її. Підвівши голову і зморщившись, Голуболапка побачила, що то Левожар відкинув воячку Тіньового Клану подалі.

— Зараз упораєшся? — запитав виховник.

Вона кивнула, сподіваючись, що впорається, і Левожар кинувся назад на бойовище.

Плющолапка, що пробігала повз, сповільнилася й зупинилася біля сестри.

— З тобою все гаразд?

— Гаразд, — задихалася Голуболапка.

Вона боролася з тим, аби заблокувати крики своїх товаришів.

— Обережно! — попередила її Плющолапка.

Голуболапка розвернулася, коли в неї вперся Лисостриб. Він підвів передні лапи та вдарив вояка Тіньового Клану, котрий якраз наступав.

«Крукомороз».

Двоє новаків Тіньового Клану — Шпаколап і Соснолапка — стояли обабіч від чорно-білого кота, їхні очі були прикуті до Лисостриба, і вони погнали вояка Громового Клану до соснового лісу, відокремлюючи його від побратимів.

Плющолапка кинулася вперед і вхопила Шпаколапа за передню лапу. Голуболапка знала, що їй робити. З криком кинулася на Соснолапку, відкинувши її назад із такою люттю, що Крукомороз обернувся, аби перевірити, чи все гаразд із посестрою. За мить Лисостриб відновив рівновагу, стрибнув на чотири лапи й кинувся вперед. Він штовхнув Крукомороза назад, і, коли вони вдвох відкотилися, Голуболапка впилася кігтями в боки Соснолапки й стала дерти їй шкуру, аж поки кішка не заверещала й не вирвалася.

Шпаколап намагався відповзти у траві, але Плющолапка відтягнула його назад і вп’ялася зубами в шию. Голуболапка завмерла. Її сестра мала такий вигляд, наче загризала здобич. Вона відчула полегшення, коли Плющолапка відпустила Шпаколапа, який помчав назад до своїх товаришів.

Плющолапка обернулася до Голуболапки, викрививши губи, й показувала закривавлені зуби.

— Хто наступний?

Раптом перед Голуболапкою та Плющолапкою з’явилися Орлякошуб і Шипокіготь, їхнє дихання затьмарило повітря.

— Ожинокіготь хоче, щоб ми спробували щось інше, — важко сказав Орлякошуб.

Його погляд упав на Лисостриба — рудий смугань відганяв Крукомороза назад, тепер йому допомагав Жабокрок. Приголомшений вояк Тіньового Клану розвернувся й прослизнув до своїх лав. Орлякошуб схвально кивнув і поманив побратимів хвостом.

Лисостриб помчав до нього, Жабокрок біг трохи позаду.

— Що?

— Тіньовий Клан далі перегруповується, — сказав їм Шипокіготь. — Вони виштовхують нас назад через галявину.

Жабокрок кивнув.

— Неможливо добре вчепитися лапами за цю траву.

— Ожинокіготь хоче, щоб ми обійшли їх із флангу, — сказав йому Орлякошуб.

Плющолапка нахилилася вперед.

— Як?

— Я збираюся очолити окремий патруль, —нявкнув Шипокіготь, — і спробую відтягнути Тіньовий Клан із галявини назад на їхню територію.

Орлякошуб потер морду однією лапою і прогарчав:

— У нас більше шансів у лісі. Там ожина й дерева. Земля стане більш знайомою. І ми можемо випробувати нашу нову тактику бою на деревах.

Голуболапка вирячила очі:

— Але хіба Тіньовий Клан не битиметься завзятіше, якщо ми вторгнемося на їхню територію?

— Це ризик, на який нам доведеться піти, —пронявкав Орлякошуб. — Ми ніколи не переможемо їх тут, просто неба.

Левожар кинувся до них, Ружопелюстка й Карохвістка бігли слідом.

— Ти готовий? — спитав він Шипокігтя.

Шипокіготь кивнув і попрямував до лісу Тіньового Клану.

Голуболапка глянула на сестру. А що, як раптом вони опиняться між двома шерегами вояків Тіньового Клану?

Утім Плющолапка ніби не злякалася. Вона поринула за Шипокігтем. І Голуболапка кинулася слідом, її серце калатало.

— Гей! Куди вони рушили? — почула вона позаду вражений крик вояка Тіньового Клану.

— Вони зламали шерегу!

Голуболапка намагалася зосередитися на побратимах: ковзаючи за ними по лісовій підстилці крізь сосни, вона відчувала під лапами голки і пристосовувалась до темряви лісу Тіньового Клану, проминаючи смугу ожини. Плющолапка вже підіймалася на дерево й чіплялась, як білка, за кору.

Озирнувшись крізь ожиновий пліт, Голуболапка подивилася на бій, що досі точився на галявині. Там панував рейвах. Де були бойові навички, яких їх усіх навчали? Звідси це було схоже на переплутану звивисту масу шкур, і вона з жахом відчувала кожен крик болю й страху, звук вирваної шерсті, хрускіт зубів — кожен кіт боровся у власному двобої. Як вони могли вчиняти так одне з одним?

— Голуболапко! — Її увагу відволікло нявкання Левожара.

Вояки Тіньового Клану стрибали до сосен, гучно тупали по траві, плювалися від люті.

— Лізь на це дерево, хутко!

Голуболапка злякано глянула на гладкий стрункий стовбур сосни. Її товариші вже видерлися на дерева й трималися за вузькі гілки, дивлячись униз, ладні стрибнути на вояків Тіньового Клану, які швидко до них наближалися.

— Поквапся!

Левожар носом підштовхнув її вгору, і вона подерлася кігтями до найнижчої гілки.

Унизу Левожар повернувся обличчям до нападників Тіньового Клану, які наближалися серед дерев із Чорнозором на чолі. Обличчя провідника Тіньового Клану спотворилося від люті.

— Ви навіть не можете поважати той кордон, який щойно позначили?

Він здивовано кліпав очима, дивлячись на Левожара й Шипокігтя.

Тоді запитав:

— Де решта ваших вояків?

Його власні вояки зупинилися біля провідника.

Левожар підвів погляд, а Чорнозір простежив за тим рухом, і його очі розширилися, коли він помітив вояків Громового Клану, що трималися за гілки вгорі.

Орлякошуб тремтів, намагаючись утриматися. Він упав за мить до того, як Шипокіготь дав сигнал.

— Уперед!

Інші коти Громового Клану стали стрибати на патруль Тіньового Клану. Голуболапка, тремтячи, вчепилася у свою гілку. Шкури плавали під нею, як риби. Вона спрямувала погляд на світло-коричневе хутро Совокігтя, а тоді стрибнула.

«О Зоряний Клане!» — пробурмотіла вона подумки.

Гілка під нею провисла. Лапи шалено ковзали. Зойкнувши, вона криво плюхнулася на спину Совокігтя. Стрибок вийшов незграбним, але цього було достатньо, щоб уразити кота. Він упав під її вагою.

— Що, заради Зоряного Клану, ти коїш? — Совокіготь піднявся й обернувся, звівши лапи.

Від першого удару Голуболапці вдалось увернутися, вона пригнулася та вхопила його за лапу.

— Потрібна допомога? — Ружопелюстка з’явилася поруч із нею і стала відштовхувати смуганя, притискаючи його до колючого куща ожини, аж поки він не заволав від болю.

Голуболапка оглядала найближчих до неї котів, що билися. Левожар притиснув Щурошрама до дерева. Плющолапка знову билася зі Шпаколапом. Невже новак Тіньового Клану не засвоїв науку? Жабокрок звивався під темним смугастим котом, його хвіст шалено хльоскав.

«Тигросерд!»

— Ви б’єтеся, мов білки! — прошипів Тигросерд. — Невже Громовий Клан не має гордощів? — І він люто розірвав хутро Жабокрока задніми кігтями аж до самого хребта.

Жабокрок дико скрикнув.

У грудях Голуболапки сколихнулася злість. Вона мусила допомогти побратимові. Аж раптом затихла. Це ж був Тигросерд! Чи могла вона справді завдати болю другові?

«О Зоряний Клане! Невже ми повинні воювати одне з одним?»

Поки вона вагалася, Лисостриб збив Тигросерда зі спини Жабокрока. Голуболапка відчула полегшення.

— Допоможи мені! — за її спиною пролунало розлючене нявкання Карохвістки.

Голуболапка обернулася й побачила, як її товаришка замахується на Димонога. Темний вояк Тіньового Клану гарчав, вишкіривши зуби й виблискуючи гострими пазурами. Карохвістка підвелася й стрибнула на нього. Коли Димоніг підвівся, щоб зустріти її виклик, їхні груди зіштовхнулися. Задні лапи Карохвістки шкрябали по лісовій підстілці, обсипаючи голками шкуру Голуболапки. Голуболапка кинулася на допомогу, вдаривши Димонога по лапах так, що той, голосно нявкаючи, гепнувся на живіт.

— Дякую, — крикнула Карохвістка й кинулася на кота.

Відхилившись від шквалу лап, Голуболапка побачила Плющолапку. Вона билася зі Шпаколапом, змушуючи того відступати, її передні лапи завдавали ударів зі зловісною точністю.

Голуболапку це вразило. Плющолапка була блискучою воячкою. Аж тут Голуболапка напружилася, бо в її видноколі промайнула темно-коричнева шкура. Вона підвелася, аби краще роздивитися поверх клубка шкур.

Тигросерд мчав на Плющолапку.

Він не повинен завдати їй болю!

Паніка підступила Голуболапці до горла, вона продиралася крізь котів, які билися. Пірнула під Крукоморозом і вирвалась саме вчасно, щоб побачити, як Тигросерд стрибав до Плющолапки.

— Плющолапко! — застереження Голуболапки загубилося серед галасу бійки.

Вона побачила, як її сестра повернулася й помітила Тигросерда, що кинувся до неї. «Дякую, Зоряний Клане!» — подумала Голуболапка. Вона розім’яла кігті й приготувалась іти Плющолапці на допомогу. Аж тут завмерла.

Тигросерд якось зависнув просто посеред стрибка й незграбно приземлився на всі чотири лапи. Він ззирнувся з Плющолапкою, і двоє котів витріщилися одне на одного.

Голуболапка відчула, як стиснулося їй у грудях.

Тигросерд кивнув Плющолапці. Маленький кивок. Такий крихітний, що Голуболапка подумала, чи, бува, їй не здалося. По тому вояк Тіньового Клану розвернувся й зник на полі битви, його хутро майнуло поряд із Совокігтем, який бився з Шипокігтем і Лисострибом.

Голуболапка розуміла, що їй мало б полегшати. Сестра була в безпеці. Тигросерд не завдав їй болю. Але полегшення не було. Навпаки, якесь інше почуття встромилося в її живіт. Відчуття, яке говорило, нібито вона не хоче, щоб Тигросерд так дивився на Плющолапку. Так само він дивився на Голуболапку, коли казав, що хоче залишитися з нею друзями.

«Невже я ревную?» — запитала себе новачка.

Голуболапка спробувала облишити дошкульні думки.

Чому Тигросерд так подивився на Плющолапку? Чи впізнав він у сіро-білій кішці сестру Голуболапки?

Ні, то був не такий погляд. Щось інше засвітилося в його очах, щось значно ближче. Здавалося, наче вони зустрічалися раніше. «Але я про це знала б!» — щетинилася Голуболапка. Невже Плющолапка таємно прокрадалася з табору, щоб зустрітися з вояком Тіньового Клану? Невже тому між сестрами нині така відстань? Невже саме тому Тигросерд домагався дружби з Голуболапкою?

На це нема часу! Внутрішній голос казав їй, що вона наражає себе та свій Клан на небезпеку. Товариші потребували її. Новачці доведеться почекати, щоб потім розібратися, що відбувалося з Плющолапкою. Саме зараз потрібно було битися.

Вона обернулася й ударила по задніх лапах Совокігтя, а потім уп’ялася зубами у хвіст Крукомороза. Його болісний зойк викликав у ній приплив енергії, і, коли він повернувся, кішка підвелася, ладна з ним упоратися.

Гнівний крик розтинав повітря. Голуболапка ухилилася від Жабонога й розвернулася. На краю лісу Бурошубка атакувала Вогнезора. Вона тримала його горло своїми щелепами, з її напруженої морди текла слина. Вогнезір відчайдушно відбивався, але кішка не відпускала.

Золотава смугаста шкура замайоріла серед дерев.

Левожар!

Голуболапка кліпала очима, коли її виховник кинувся на Бурошубку. Спочатку та не рухалася. Тоді, витягнувши кігті, Левожар із шаленими очима схопив воєводу Тіньового Клану й потягнув її назад, збивши з лап. Коли він це зробив, Вогнезір спіткнувся й упав на землю: з його шиї текла кров.

Розділ 24

Левожар змусив Голуболапку дряпатися вгору стовбуром дерева й повернувся до Тіньового Клану. Ідея Ожинокігтя мала спрацювати. Бій на галявині не задався, тому що ніхто з них не міг утриматися на гладкій, короткій траві. Їм потрібно було перевести протистояння туди, де Громовий Клан мав перевагу. Можливо, Вогнезір мав рацію, коли став навчати новаків управно лазити по деревах. Кіт сподівався, що вони битимуться краще посеред сосен.

Чорнозір вирвався з ожини.

— Ви навіть не можете поважати той кордон, який щойно позначили?

Левожар оголив пазурі.

— Де решта ваших вояків?

Золотавий кіт відчув проблиск задоволення від розгубленості Чорнозора. Сила пульсувала в його лапах, і він приготувався до атаки. Крізь дерева йшли вояки Тіньового Клану. Вони були розлючені, їхні обличчя були перекошені від обурення, їхні зойки були сповнені люті. Вони здивовано оберталися.

— Уперед!

За сигналом Шипокігтя вояки Громового Клану злетіли з гілок, наче яструби. Левожар насолоджувався здивуванням Тіньового Клану. Навколо нього розгорівся бій, серед сосен лунав вереск.

«Жеврошуб».

Левожар помітив смугу сірої шкури за мить до того, як вояк Тіньового Клану накинувся на нього. Він упав і, ковзаючи по голках, угамував себе, глибоко впиваючись пазурами в землю. «Жеврошуб не здогадується, з ким зв’язався», — подумав золотавий вояк. Підхопившись на лапи, Левожар зіткнувся з нападником.

Обличчя Жеврошуба перетворилося на маску гніву. Очі сірого кота спалахнули люттю, наче його скривдила вже сама ця битва.

Можливо, так і було.

Аж тут Левожар відчув, як його лапи заклякають.

І все це через сон однієї новачки. Новачки, яка ніколи раніше не виявляла жодних ознак зв’язку із Зоряним Кланом.

Він відкинув сумніви.

Плющолапка — сестра Голуболапки. Це було достатнім доказом того, що вони могли їй довіряти.

Жеврошуб підвівся і вчепився кігтями у вухо Левожара. Золотавий кіт відчув лише віддалений укол болю. Сила ворушилася під його шкірою. Сила підіймалася з його живота, наповнюючи кожен м’яз.

Навколо нього битва ніби затихла.

Коти билися, наче у воді: кожен удар, стрибок здавалися дуже повільними. Навколо Левожара нібі згаснув вереск, і все ж таки він бачив прокльони, які випливали з роззявлених щелеп.

Він побачив, як Снігопташка стикнулася з Ружопелюсткою — і воячки запурхали, як метелики. Зелені очі Снігопташки, здавалося, видавали кожну її думку: оцінювали позицію Ружопелюстки, рухалися, щоб зафіксувати точку удару, наполовину заплющувалися, коли Снігопташка напружувала м’язи й готувалася до стрибка.

«Це занадто легко», — подумав Левожар і ступив уперед, збиваючи зі шляху Совокігтя, відкидаючи назад Багроверба, який намагався атакувати. Левожар побачив прикутий до нього погляд Горобинокігтя, почув дихання, яке вирвалося з його рота, коли кіт присів для нападу, відчув приплив повітря, коли вояк повільно летів на нього, вискаливши ікла. Левожарові досить було підвестися та звести лапу, щоб ударити його та відкинути назад до побратимів.

На краю галявини пролунало глибоке тужливе виття.

Обернувшись, він побачив Вогнезора, якому Бурошубка вчепилася в горло. Воєвода Тіньового Клану глибоко вп’ялася зубами в шию провідника Громового Клану. Вогнезір намагався струснути її, але вона не зважала на те, що її тіло бовталося туди й сюди: щелепи були затиснуті, а Вогнезір хитався, ковзаючи лапами у власній крові.

Левожар кинувся на воячку Тіньового Клану. Ударив по ній, загрібаючи бік напівприхованими пазурами. Хотів лише, щоб вона послабила хватку. Але вона тільки звивалася, далі тримаючи Вогнезора за горло.

Вогнезір повільно опустився на живіт, його очі були так широко розплющені, що виднілися білі облямівки навколо райдужок.

У розпачі Левожар обхопив Бурошубку лапами за шию і відтягнув геть. Коли вона відпустила кота, він похитнувся назад, а його лапи все ще міцно обхоплювали її худорляве тіло. Він важко приземлився горічерева, і Бурошубка впала на нього, як мертва здобич.

Шум бою раптом відновився в його вухах. Верескливий рейвах урізався у свідомість, немов хвиля.

— Ти вбив Бурошубку! — розколов повітря крик Совокігтя.

Левожар схопився на лапи. Кішка непорушно впала на землю, її широко розплющені очі затьмарилися смертю.

Він важко дихав.

— Я ж нічого не зробив!

Він навіть не подряпав її. Лише відтягнув. Як вона могла бути мертвою?

Чорнозір проскочив повз нього й схилився над млявим тілом.

— Бурошубко! — Він поторсав свою воєводу важкими чорними лапами, але та не поворухнулася. — Бурошубко!

— Годі! — Ожинокіготь струснув Щурошрама зі спини й сів. — Бій виграно, — прогарчав він. —Галявина наша. Ви погоджуєтеся чи ми битимемося за неї знову?

Чорнозір блиснув через плече поглядом палкої ненависті.

— Забирайте, — прошипів провідник. — Вона ніколи не вартувала крові, яка пролилася тут сьогодні.

Навколо них затиналася й спотикалася бійка. Замішання наповнило повітря, і Левожар стояв, застиглий і охоплений жахом, доки Карохвістка не скрикнула.

— Вогнезір!

Ошелешено обернувшись, Левожар побачив кров навколо шиї Вогнезора. Провідник Громового Клану сіпнувся, його морда заклякла. Хвіст звивався позаду, немов мертва здобич.

«Він утрачає життя!» — із жахом зрозумів кіт.

Під Левожаром захиталася земля. Цього не мало статися!

Навколо Бурошубчиного тіла стали збиратися вояки Тіньового Клану. Вони просувалися вперед, щоб облизати її хутро.

Левожар позадкував.

Карохвістка схилилася над Вогнезором, її очі помутніли, коли біля краю лісу з’явилася Піскошторма.

— Що таке? — блідо-руда кішка кинулася туди й сіла біля свого друга.

— Він утрачає життя, — похмуро доповіла Карохвістка.

«Дві смерті?»

У голові Левожара майнула думка: «Що це був за бій? Зоряний Клан ніколи не послав би сну, який повів би нас у таку смертоносну битву». Його шерсть, липка від крові інших вояків, похолола. У його череві ямою розверзнувся жах.

А якщо це сон не від Зоряного Клану? А якщо його надіслали з-за меж території Зоряного Клану? Невже то вояки Темного Лісу вирядили їх на цю смертельну битву проти своїх суперників? Двоє старших котів мертві — й один назавжди, — і ще багато вояків і новаків важко поранено. Обидва Клани будуть слабкими протягом тривалого часу, просто на початку гололисту. Зоряний Клан ніколи не забажав би такого, принаймні не через галявину, не потрібну обом Кланам.

Левожар пильно дивився на нерухомі тіла Бурошубки й Вогнезора.

Ошелешені вояки мовчки проходили повз нього, збираючись біля мертвих.

«Ця битва ніколи не мала відбутися!»

1 Так письменниця називала родину фанатів своєї творчості, які супроводжували її на кожній зустрічі з читачами.

2 Птилотус; багаторічна рослина заввишки до 90 см із прямим чи розгалуженим, знизу задерев’янілим стеблом.