УДК 821.111-3-93=161.1
Г19

Серія «Коти-вояки»

Перекладено за виданням:
Erin Hunter. Warriors: Omen of the Stars
Book Six: The Last Hope

Переклад з англійської Ольги Чалої-Піддубняк

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською
для опису загального устрою котячих кланів
та громадянства була використана термінологія
Національної скаутської організації України «Пласт».

Гантер Е.

Г19 Коти-вояки. Остання надія / Ерін Гантер; пер. з англ. О. Чалої-Піддубняк. — Х. : АССА, 2025. — 400 с. — (Серія «Коти-вояки»).

ISBN 978-0-06-238263-4 (англ.)

ISBN 978-617-8387-91-4 (укр.)

© Working Partners Limited, 2011

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2025

ТОВ «Видавництво АССА»
Свідоцтво суб’єкта видавничої справи
ДК № 5981 від 29.01.2018 р.

Анотація

На порозі вирішальної битви проти грізних сил Темного Лісу Трійка обраних має чимшвидше відшукати четвертого кота, без якого не вдасться дати гідну відсіч ворогу і врятувати вояцький світ. Крізь горнило випробувань пройде кожен вояк, і треба знайти сили вистояти. Саме зараз вирішується подальша доля Кланів: або вояки стрінуть вистражданий світанок, або їх назавжди поглине морок.

Особлива подяка Кейт Кері
Денові — з надією

Громадянство

Громовий Клан

Провідник

Вогнезір — рудий кіт із полум’яним хутром.

Воєвода

Ожинокіготь — темно-брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Медикіт

Сойкопер — світло-сірий смугастий кіт з блакитними очима.

Вояки
(дорослі коти і кішки без кошенят)

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда кішка із зеленими очима.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Хмарохвіст — довгошерстий білий кіт із блакитними очима.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Міллі — смугаста кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Вояки

Вивіркострибка — темно-руда кішка із зеленими очима.

Листоплеса — світло-кара смугаста кішка з бурштиновими очима (колишня медикішка).

Косариконіг — довголапий чорний кіт з коричневим животом і жовтими очима.

Березопад — світло-коричневий смугастий кіт.

Білокрила — біла кішка із зеленими очима.

Бубконіс — кремовий кіт.

Ліщинохвоста — маленька сіро-біла кішка.

Мишовус — сіро-білий кіт.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка.

Левожар — золотавий смугастий кіт.

Лисостриб — рудий смугастий кіт.

Кригохмара — біла кішка.

Жабокрок — чорно-білий кіт.

Ружопелюстка — темно-кремова кішка.

Терносяйна — темно-коричнева кішка з небесно-блакитними очима.

Цвітопала — черепахова кішка з білими плямами у формі пелюсток.

Джмільосмуг — світло-сірий кіт із чорними смугами.

Голубокрила — пухнаста сіра кішка з блідо-зеленими очима.

Плющоплеса — сіро-біла смугаста кішка із синіми очима.

Падуболистка — чорна кішка із зеленими очима.

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Карохвістка — черепахово-біла кішка з бурштиновими очима, мама кошенят: Лілейки, темної смугастої кішечки з білими плямами, і Зернинки, світло-рудої кішечки.

Папоротехмарка — світло-сіра (з темнішими плямами) кішка із зеленими очима.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка.

Маколеда — черепахова кішка, мати кошенят від Бубконоса: рудої кішки Вишнелапки та брунатно-кремового кота Кротолапа.

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Мишошубка — маленька темно-коричнева кішка.

Мурко — пухнастий смугастий кіт із сірою мордою (колишній самітник).

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Горобинокіготь — рудий кіт.

Медикіт

Дрібнохмар — дуже маленький смугастий кіт.

Вояки
(дорослі коти й кішки без кошенят)

Дубошуб — маленький коричневий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Яблукошубка — ряба коричнева кішка.

Крукокриг — чорно-білий кіт.

Щурошрам — коричневий кіт із довгим шрамом на спині.

Снігопташка — сніжно-біла кішка.

Вохрошубка — черепахова кішка із зеленими очима.

Оливоноса — черепахова кішка.

Совокіготь — світло-коричневий смугастий кіт.

Кротоніжка — сіра кішка з чорними лапами.

Жеврошуб — темно-сірий кіт.

Багроверб — рябий буро-рудий кіт із широкою головою.

Тигросерд — темно-коричневий смугастий кіт.

Світошубка — кремова кішка.

Сосноноса — чорна кішка.

Тхорокіготь — кремово-сірий кіт.

Шпакокрил — рудий кіт.

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить навсібіч.

Плющохвоста — черепахова кішка.

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довголапа світло-коричнева смугаста кішка.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгим хутром, сліпа на одне око.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Бориліт — рябий сірий кіт

Вояки
(дорослі коти й кішки без кошенят)

Воронокрил — темно-сірий кіт.

Совопух — світло-коричневий смугастий кіт (виховник Вусолапа).

Білохвістка — маленька біла кішка.

Ночехмара — чорна кішка.

Дрокохвіст — сіро-білий кіт із блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт з білими лапами.

Зайцестриб — біло-коричневий кіт.

Листохвіст — темний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Вугленіг — сірий кіт, дві передні лапи в якого чорні.

Вересохвістка — світло-коричнева смугаста кішка з блакитними очима (виховниця Верхолапки).

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима (виховник Гальколапа).

Вояки

Смичковуса — світло-коричнева смугаста кішка.

Ластівкохвоста — темно-сіра кішка.

Сонцемітка — черепахова кішка з великою білою міткою на чолі.

Новаки
(старші шести повень коти,
які готуються стати вояками)

Вусолап — світло-коричневий кіт (новак Совопуха).

Верхолапка — сіро-біла кішка (новачка Вересохвістки).

Гальколап — великий світло-сірий кіт (новак Бризошуба).

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.

Клаптевух — смугастий кіт.

Річковий Клан

Провідниця

Мрячкозірка — сіра кішка з блакитними очима.

Воєвода

Шуваровус — чорний кіт (виховник Дірколапа).

Медикішки

Мільгокрила — золотиста кішка із поцяткованим хутром (виховниця Вербоясої).

Вербояса — сіра смугаста кішка (новачка Мільгокрилої).

Вояки
(дорослі коти й кішки без кошенят)

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка (виховниця Пструголапки).

М’ятошуб — світло-сірий смугастий кіт.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Вояки

Мілкохвоста — темно-сіра кішка (виховниця Мохолапки).

Ріненіг — рябий сірий кіт (виховник Очеретолапа).

Ружоніс — світло-коричневий смугастий кіт.

Вільшанокрил — черепахово-білий кіт.

Звисловусий — коричнево-білий смугастий кіт.

Пелюсткошубка — сіро-біла кішка.

Травошуб — світло-коричневий кіт.

Пстругострумка — світло-сіра смугаста кішка.

Дірколет — темно-коричневий смугастий кіт.

Мохоніжка — коричнево-біла кішка.

Очеретохвіст — світло-коричневий смугастий кіт.

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Смеркошубка — коричнева смугаста кішка.

Мохошубка — черепахова кішка з блакитними очима.

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Рябоноса — ряба сіра кішка.

Стрибохвіст — рудо-білий кіт.

Коти поза кланами

Димок — м’язистий сіро-білий кіт, який живе в сараї на конярці.

Пушинка — маленька сіро-біла кішка, яка живе на конярці.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Пролог

Гіріський хребет розітнув обрій, пронизуючи зубчастими піками чорне небо. Чотири фігури, поцятковані зоряними лелітками, причаїлися на сріблястому гранітному плато найвищої вершини, де гуляв борвій.

— Ми прийшли, — сказала біла кішка, зіщулившись під пронизливим вітром. — Як ви й просили.

Її супутник схилив голову до котів, які на них чекали.

— Вітаю, Совина Пір’їно, Зламана Тіне.

— Вітаю, Схиле. — Зламана Тінь настовбурчила своє густе хутро, намагаючись захиститися від холодного вітру. Коли вона ззирнулася з білою кішкою, у тієї в очах відбивалися зірки. — Приємно знову зустрітися з тобою, Півповне.

Не встигла вона договорити, як на скелі з’явилися ще два силуети.

— Синьозірко, Плямолистко, рада вас бачити, — привітала Півповня воячок Зоряного Клану, коли ті присіли біля чотирьох Древніх котів.

Синьозірка обкрутила лапи хвостом.

— Ми прийшли готуватися до кінця, — урочисто нявкнула вона.

Совина Пір’їна примружила жовті очі.

— І ти повіриш тому, що ми тобі розповімо?

— Синьозірка завжди вірила! — скрикнула Плямолистка. — Нам треба переконати інших.

— На те вже майже нема часу! — рявкнув Схил.

По цих словах небо над ними пішло обертом, і зірки помчали так швидко, що здавалися розмитими срібними смугами, але вершина гори залишалася нерухомою. Завмерла, немов вояк перед останньою атакою.

Очі Синьозірки заблищали.

— Клани самі зроблять свій вибір. Я більше нічого не вдію.

Схил пригнувся до неї ближче.

— Але ж пророцтва раніше допомагали, чи не так?

— Так. — Синьозірка глянула на свою медикішку. — Плямолистка побачила полум’яну зірку, що привела мене до Вогнезора.

Совина Пір’їна глипнула на Плямолистку — і впізнала її.

— Вона добре використала свій дар. Увесь цей час саме Вогнезорів рід тримав у своїх лапах останню надію Кланів.

— А як щодо четвертого кота? — Схил нагнувся вперед, із тривогою дивлячись на інших. — Коли вони знайдуть четвертого кота?

— Четвертого треба знайти якнайшвидше, — схвильовано відповіла Зламана Тінь. — Залишилося обмаль часу.

Совина Пір’їна смикнула хвостом.

— Ти впевнена, що ми достатньо зробили?

— Ми зробили все, що могли. — Бурштиновий погляд Півповні ковзнув у бік двох постатей, що дерлися до них скелями. — Півноче, це ти?

— Я, а зі мною Скеля. — Кремезна борсучиха важко видряпалася на гладенький граніт. За нею в місячному сяйві біліло безшерсте тіло Скелі.

Зламана Тінь переступила на місці.

— Вітаю, Півноче. Я… я і не знала, що ти знайома зі Скелею.

— Ми знаємо одне одного від світанку ваших часів, — сказала Північ, повертаючи свою широку смугасту голову. — Відколи перший кіт наблизився до води.

Скеля сів на холодний камінь, вирячивши сліпі блакитні очі — круглі та білуваті, як два місяці в повні.

— Ми спостерігали перший схід сонця над озером.

— І в його світлі спалахнула вода, — згадувала Північ. — А в полум’яному відблиску ми побачили майбутнє всіх котів: Племені Стрімкої Води, по тому котів п’яти Кланів, чотирьох Кланів, котів, що жили в лісі та живуть біля озера.

— Ми бачили весь ваш шлях від озера до лісу й назад. — Скеля схилив голову, ніби спостерігав за котами, що проминали його. — Усі пророцтва походили від того першого, відбитого у воді на сході сонця: про кота з полум’яним хутром, який урятує Клан, про сріблястого кота, який урятує Плем’я Стрімкої Води, і, нарешті, про Четвірку котів, які триматимуть у своїх лапах останню надію не лише для Кланів, а й для самого Світу.

Північ пошкребла кігтями гранітну скелю.

— Тепер ми боїмося, що побачимо останній захід сонця, який завершить вашу історію.

Півповня виступила вперед.

— Але Четвірка котів? Вони ж нас мають урятувати, хіба ні?

— Вони прийшли, як ми й передбачали, а коли прийшли, розпалили найтемніші вогні. — Північ пильно подивилася на Древніх котів чорними оченятами-зернинками. — Тож ви і всі давно померлі коти знову палаєте, як зірки.

— Але зло насувається, — попередив Скеля.

— Ми бачили, як народилася темрява поряд зі світлом, немов брат і сестра, — урвала його Північ. — Тепер усі повинні підвестися і боротися.

Скеля окинув настраханих котів своїм невидючим поглядом.

— Дякую, що так довго зберігали пророцтва й передавали їх від давно зниклих котів, про яких нині забули, — нявкнув він.

— Так багато котів померло, — зітхнула Зламана Тінь.

— У всіх життя короткі, — нагадав їй Скеля.

— Життя мого сина було занадто коротким! — Зламана Тінь звинувачувально блиснула очима. — Чому ти не міг урятувати Опале Листя?

— Я ніколи не був зобов’язаний когось рятувати! — сердито відказав їй Скеля. — Який сенс у тому житті, котре тримає в лапах хтось інший? Має бути вибір. Має бути свобода. Я можу вказати шлях, але кожна кішка ходить на своїх лапах.

— То що, Клани самі вирушать в останню битву? — зіщулив очі Схил.

Півповня притисла вуха до голови.

— У жодному разі! — Вона задерла носа. — Я битимуся пліч-о-пліч із Сойкопером.

Зламана Тінь випустила кігті.

— І я битимуся разом із сином.

— Я битимуся поруч зі Щербатою Блискавкою та моїми кошенятами, щоб перемогти темряву, — заявила Совина Пір’їна, зблиснувши очима.

Синьозірка хльоснула хвостом.

— А я вдесяте помру, щоб захистити Громовий Клан!

— Ці коти ніколи не залишаться на самоті, — заявила Півповня. — Ми з ними, як і завжди.

— Світло проти темряви, — прогарчала Північ. — Це кінець усього — це останній схід сонця.

Скеля легенько торкнувся її боку кінчиком хвоста.

— Саме на це ми чекали, подруго.

Розділ 1

«Когось поранено!»

Плющоплеса заціпеніла. Спогад про смерть Му-рахошуба заполонив її розум, як і завжди, коли вона відчувала запах крові. Кішка досі пам’ятала, як рвалася під її кігтями його плоть, досі бачила його останній болісний спазм перед тим, як він назавжди знерухомів. Вона була змушена вбити вояка Вітряного Клану, щоб переконати Тигрозора у своїй вірності. За це вона здобула похмуру честь тренувати вояків Темного Лісу, але знала, що ніколи не змиє зі своїх лап той запах крові.

— Стійте! — несамовито закричала вона.

Березопад завмер на півдорозі й пильно подивився на молоду воячку.

— Що трапилося?

— Я відчуваю запах крові, — різко сказала Плющоплеса. — Ми ж лише тренуємося. Мені не потрібно, щоб ви травмувалися.

Березопад спантеличено блимнув на неї очима.

Багроверб видерся з-під його лап.

— Це ж просто пошморг, — нявкнув вояк Тіньового Клану.

Він показав Плющоплесій своє вухо. З тонкої подряпини на кінчику цебеніла кров.

— Тільки обережно, — застерегла Плющоплеса.

— Обережно? — почула вона за своєю спиною гарчання Шулікокрига та обернулася. — Наближається битва, і її не виграти з кігтями в піхвах. — Шулікокриг скривився й пильно подивився на Плющоплесу. — Я думав, ти допомагаєш навчати наших новаків битися, як справжні вояки, а не як тендітні Кланові коти.

— Кланові коти не тендітні! — заперечив Березопад, розпушивши хутро.

— Тоді чому ви сюди прийшли? — спитав Шулікокриг.

Багроверб махнув хвостом.

— Нашим Кланам треба, щоб ми були наймайстернішими вояками, якими лишень можемо. Ти ж казав нам це, пам’ятаєш?

Шулікокриг повільно кивнув.

— А потрібні для цього навички ви опануєте лише тут. — Він кивнув носом у бік Березопада. — Знову атакуй Багроверба, — наказав він. — Цього разу не зупиняйся за першого-ліпшого запаху крові.

Він примружив очі, дивлячись на Плющоплесу.

А вона глитнула, налякана тим, що видала себе. Жоден кіт Темного Лісу нізащо не повинен дізнатися, що вона прийшла сюди шпигувати на доручення Голубокрилої, Сойкопера і Левожара. Рикнувши, вона з викликом підвела підборіддя і проскочила повз Березопада.

— Атакуй ось так, — сказала вона йому.

Із шипінням воячка кинулася на Багроверба, ухилившись від його кігтів, і затиснула в щелепах його передню лапу. Залучивши вагу самого кота, вона вибила його з рівноваги, відтак різко повернула голову й спритно перевернула суперника на спину. Вояк приземлився з глухим ударом, що, як вона знала, звучав жахливіше, ніж відчувався. Вона ледве торкнулася Багровербового хутра зубами, а кинула вояка так учасно, що збила його з ніг, не вивихнувши лапу.

Плющоплеса глянула на Шулікокрига та з полегшенням побачила, що в його очах блиснуло схвалення. Він побачив лише мішанину хутра та кігтів і почув удар тіла об слизьку землю.

— Шулікокриже!

Березопад і Багроверб широко розплющили очі, тільки-но побачили Яблукошубку, що вийшла з туману. Очі в кішки Тіньового Клану блискотіли, а ряба коричнева шкура аж вібрувала після тривалого тренування.

— Цвітопала й Дірколет хочуть битися з вояками Темного Лісу.

І ці двоє новаків Яблукошубки виступили з тіні.

— Кланових котів ми вже годні перемогти будь-якої миті, — заявила Цвітопала.

Дірколет кивнув.

— Ми прийшли сюди опанувати навички, яких не здобудемо більше ніде.

Шкура в Річкового кота була поплямована кров’ю. Уздовж хребта в нього стирчали жмути хутра.

«Чи тобі мало дісталося?» — подумала Плющоплеса, а тоді глипнула на Шулікокрига.

— А чи є поблизу вояки Темного Лісу? — наважилася спитати вона, молячись про себе, щоб їх не було.

— Таж звісно! — І Шулікокриг покуштував повітря.

Котячий вереск тих, котрі билися, луною розносився крізь туман. Плющоплесій це стало схоже на пташиний гомін, який наповнював ліс, — такий знайомий, що вона чула його лише тоді, коли прислухалася.

— Чому ж ми не тренуємося з ними сьогодні вночі? — спитала вона.

Зазвичай вояки Темного Лісу не могли дочекатися моменту, щоб поділитися своїми жорстокими навичками з Клановими котами.

Шулікокриг уліз поміж Цвітопалою і Яблукошубкою.

— Я хочу, щоб ви дізналися, як б’ються інші Клани, — заявив він.

Плющоплеса здригнулася.

— Можливо, одного дня ви битиметеся пліч-о-пліч, — провадив Шулікокриг.

«От брехун!»

— Вам потрібно знати прийоми своїх спільників, щоб ви билися злагоджено, кіготь-у-кіготь.

«Ні, ви навчаєте їх для того, щоб вони знищили одне одного в останній битві».

— Чотири Клани об’єднаються в один найважливішої миті, — пролунало з-за дерев хрипке гарчання. Тигрозір виступив із темряви, високо здійнявши широку смугасту голову. — Це закон Темного Лісу. Запам’ятайте його.

Березопад урочисто кивнув.

— Чотири Клани об’єднаються в один найважливішої миті, — повторив він.

— І коли це буде? — запитала Цвітопала, округливши очі.

— Ти дізнаєшся, коли настане час, — непомітно виринула з-за дерев Кленотінь.

Її черепахова шкура була тепер такою прозорою, аж через білі латки виднівся ліс позаду неї. Плющоплеса здригнулася, подумавши про те, що вона сама теж колись зникне з усіх спогадів.

— Тигрозоре? — дивилася на темного вояка Цвітопала. — Ми тренуємося для чогось особливого?

Плющоплеса здригнулася.

— Ще ні, — швидко нявкнула вона, зиркнувши одним оком на Тигрозора. Той кивнув, і вона продовжила: — Але хтозна. — І згадала запеклу битву з Вітряним Кланом у тунелях, яка сталася лише чверть повні тому. — Можливо, окрім Сола, є ще коти, ладні повести один Клан проти іншого.

Яблукошубка виступила вперед.

— Наступного разу, якщо той волоцюга спробує нас роз’єднати, я стану поряд із Громовим Кланом, а не проти нього!

Плющоплеса переступила на лапах. «Ці коти вірять, що їхня відданість Кланам зростає, — подумала вона, поглянувши на Березопада. — Але кому вони будуть віддані, коли настане остання битва? Своїм побратимам чи воякам Темного Лісу?»

Тигрозір махнув хвостом.

— Повертайтеся до своїх гнізд, — наказав він Клановим котам.

Дірколет нахилив голову.

— Але ще рано, — зауважив він.

— У старших вояків Зборище, — Тигрозір кивнув Кленотіні й Шулікокригові.

— Можна й мені прийти? — запитала Плющоплеса.

Кленотінь зіщулила очі.

— Ні.

— Я тепер виховниця, — наполягала Плющоплеса.

Їй потрібно було дізнатися, коли коти Темного Лісу планують напасти на Клани, котрі живуть біля озера.

— Поки твій язик пам’ятає смак здобичі, ти ще не одна з нас, — прогарчала Кленотінь.

Тигрозір кивнув.

— Повертайся до свого Клану й відпочинь, — наказав він. — Тобі знадобляться сили завтра вночі.

Він повернувся та пішов у темряву, і Кленотінь поквапилася слідом.

Цвітопала знизала плечима.

— Гадаю, ми можемо удосконалювати наші нові прийоми і в лісі, — сказала вона Березопадові.

Заплющивши очі, вона почала зникати.

Плющоплеса спостерігала, як її посестра щезає з Лісу. «Її рани ніде не дінуться. Так само, як і навички», — подумала вона. Плющоплесій закололо шкуру. Сама вона не хотіла тягнути ці спогади, ці жахливі навички до Громового Клану!

— Ти йдеш? — махнув хвостом Березопад.

Плющоплеса смикнула вухами.

— Я піду одразу за тобою.

Дірколет, Яблукошубка і Багроверб щезли. Зник і Березопад. Щойно вони пішли, Плющоплеса звернулася до Шулікокрига.

— Тож тренувати котів у Темному Лісі ви мені довіряєте, а ходити на Зборища старших вояків — зась?

— Ти справді хочеш прийти? — спитав Шулікокриг, блиснувши очима.

Плющоплеса кивнула.

Шулікокриг нахилився ближче.

— Уперта як камінь, — сказав він.

Відтак розвернувся і поплентався за Тигрозором.

Плющоплеса випустила кігті. «Я піду — хочеш ти цього чи ні!» — подумала вона. Коли Шулікокригова шкура замаячила між деревами, вона кинулася вперед і пішла назирцем, відчуваючи, як калатає в неї серце. Намагалася триматися подалі й ховалася в тумані та за кущами так, що ледве могла розрізнити його фігуру десь далеко попереду.

— Снігочуб? — Шулікокриг раптом загальмував.

Плющоплеса й собі зупинилася, нашорошивши вуха.

— Ти на Зборище? — прогарчав Шулікокриг однокланівцю замість привітання.

— Я такого не пропустив би навіть заради всіх мишей у справжньому лісі, — прохрипів Снігочуб. — Де Кланові коти?

— Тигрозір відіслав їх до гніздечок, — глузливо пирхнув Шулікокриг.

Снігочуб пошкрябав кігтями землю.

— Ти впевнений, що навколо тренувального каменя ніхто не вештатиметься?

— Зорелом подбає, аби нікого не було, — проричав Шулікокриг.

«Ага, біля тренувального каменя! — подумала Плющоплеса й задоволено махнула хвостом. — Тож вони зустрічаються біля річки!» Вона вже досить добре знала Темний Ліс, тому могла знайти дорогу так, щоб її не помітив Шулікокриг. Їй потрібно просто йти вздовж старого струмка до дуплистих стовбурів, а потім — прямувати до берега річки.

Вона пластувала, ховаючись за кущами, аж доки не почула голоси старших вояків. Тоді прослизнула за стовбур й озирнулася. Там, де річка зміїлась поміж дерев, туман розсіювався. На березі з багнюки стирчав великий валун. Плющоплеса підібгала вуха. Саме на ньому вона провела свій перший вишкіл з однокланівцями з Темного Лісу. Тепер його оточували м’язисті вояки. Вона відчувала, як від тривоги стискається живіт, але намагалася відштовхнути свої страхи. «Я воячка Темного Лісу, — нагадала вона собі. — Я така сама вправна, як і будь-хто із цих котів!»

На камені стояв Зорелом, його густа темна шерсть настовбурчилася від хвилювання.

— Час близько, — прогарчав він.

Кленотінь підвела свою збляклу напівпрозору морду.

— Добре, — прошипіла вона. — Не хотіла б я цього пропустити.

Шулікокриг сидів і спостерігав примруженими, синіми як крига очима за кожним Зореломовим рухом. Клаптехвіст і Чортополох походжали сюди й туди, а Тигрозір напружено виструнчився, шмагаючи в боки хвостом.

— Куди ми завдамо першого удару? — поцікавився він.

Зорелом зісковзнув із валуна та накреслив лінію на багнистій землі.

— Тут — де озеро врізається в сушу.

Ляп.

Ляп.

Ляп.

Спритними кігтями він креслив фігури на вологому ґрунті.

— Ми нападемо на них звідси й звідси. — Він накреслив ще одну лінію. — А поки вони битимуться там, інший патруль завдасть удару сюди.

Плющоплеса потягнулася вперед, намагаючись побачити, куди він указує, але Тигрозір і Клаптехвіст підступили ближче та все їй затулили. Відчувши, як стукотить серце, Плющоплеса натомість вирішила прислухатися до їхніх слів як підказок.

— Там, де пагорб спускається до струмка, їхні сили будуть слабшими, — прогарчав Зорелом. — Ми можемо несподівано спуститися та відкинути їх назад.

— А що, як ми підійдемо звідси? — Тигрозір ткнув кігтем у план.

Плющоплеса здригнулася, побачивши, як у Зореломових очах спалахнув інтерес.

— У самісіньке серце Клану!

— Щойно кошенята загинуть, їхнім матерям не буде за кого битися, — зазначила Кленотінь.

— Ти маєш рацію. — Зорелом сів. — Тоді погоджено.

Шулікокриг озирнувся через плече, його погляд ковзнув по дереву, за яким ховалася Плющоплеса. Вона припала до землі, і її охопило полегшення, коли погляд Шулікокрига промайнув повз неї і він її не викрив, а вояки Темного Лісу тим часом поволі розходилися від річки. Тільки-но берег спорожнів, вона вислизнула зі свого сховку й поповзла до плану Зорелома. Напружена, як кролик, вона помітила лінії, прокреслені в багнюці.

Раптом її чимдуж затермосили чиїсь лапи. Вона смикнулася, зашипіла й кинулася в бік нападника.

— Плющоплесо!

Почувши здивоване нявкання Голубокрилої, Плющоплеса прийшла до тями.

Вона лежала у своєму гнізді.

— Ти мене розбудила! — загарчала вона на сестру.

Голубокрила витріщалася на неї нажаханими очима.

— Плющоплесо? З тобою все гаразд?

— Я бачила його уві сні! — розчаровано простогнала Плющоплеса.

Вона ось-ось мала побачити Зореломів план!

— Ти вже прокинулася? — невпевнено запитала Голубокрила.

— Так, — буркнула Плющоплеса. — Я не сплю.

Голубокрила перехопила її погляд.

— Ніколи не думала, що ти ладна видряпати мені очі за те, що я тебе розбудила.

— Ти ж знаєш, що трапляється, коли я бачу сни.

— Саме тому я тебе розбудила. У тебе шерсть стояла дибки. Я злякалася, раптом щось… — Голубокрила зіщулила очі. — Ти хотіла залишитися в Темному Лісі?

Плющоплеса виструнчилася. Тут, у безпечному затишку власного гнізда, той жах, який охопив її уві сні, зник. Але відчуття небезпеки досі дриґотіло в неї під шерстю.

— Я займалася дечим важливим!

Голубокрила нахилилася ближче.

— Чим?

Плющоплеса відвернулася.

— Уже надто пізно. План Зорелома до ночі змиє вода.

Голубокрила раптом зморщила носа.

— Від тебе смердить.

Плющоплеса глянула на свої брудні лапи й дужче підібгала їх під себе.

— Не хвилюйся. Я помию.

— Добре.

Голубокрила обійшла її і попрямувала з кубла.

Плющоплеса глянула на порожні гнізда Кротолапа й Вишнелапки. Ті вже пішли виконувати свої обов’язки. Потягнувшись, вона вилізла з кубла.

— Плющоплесо! — покликав її Джмільосмуг від кагату свіжини.

М’язистий сірий кіт тримав у лапах товстого дрозда.

Плющоплеса проігнорувала його та прошмигнула крізь терновий тунель у ліс. Як вона могла залишатися в таборі, замкнена в улоговині, немов у пастці зі своїми побратимами, поки її голова все ще паморочилася від запахів і звуків Темного Лісу?

Вона вистрибом здійнялася на пагорб. Усе тіло було сповнене сили. І цю силу дав їй Темний Ліс. Він навчив її бути вправнішою воячкою, ніж її побратими, але ж і підказав тактику, яку вона використає проти Темних котів, коли настане остання битва.

Розсікаючи кігтями ожинові кущі, Плющоплеса здійнялася на схил і вискочила з лісу. Внизу під блідим світанковим небом виблискувало озеро. Падолист уже потроху забарвив верхівки дерев. Зелений серпанок, що огортав ліс повнями, став набувати бурштинового кольору. Під шерстю в Плющоплесої вирувало хвилювання. Не було такої здобичі, якої вона не спіймає, не було такого вояка, якого вона не переможе. Її лапи аж свербіли, щоб це довести.

Зненацька перед її очима з’явилося видіння. З берегів вискочили вояки та кинулися в ліс. Вони бігли — пошрамовані, з розідраними вухами, а очі блищали ненавистю. Ліс, здавалося, здійнявся, раптом оживши від спраглих до битви котів — тремтіли папороті, тряслася ожина. Лунали верески, і весь світ затремтів у кігтях вояків Темного Лісу. Плющоплеса чула тільки глухий стукіт тіл об скелю.

Коли видіння зникло, вона ще відчувала присмак крові та страху. Плющоплеса зрозуміла, що труситься, а подушечки лап у неї спітніли. Усіх бойових навичок, здобутих у Місці Без Зірок, буде замало, щоб зупинити невблаганну хвилю смерті.

Розділ 2

На влоговину спускався вечір. Сойкопер, у якого від роси змокло хутро, узяв мишу з кагату свіжини й сів біля ожини попоїсти.

На чистому світло-сірому небі чітко виднівся півмісяць. Чи послухається решта медикотів страшних попереджень від своїх предків? Чи триматимуться подалі від інших Кланів? Чи вирушать до Місячного Ставу, щоб поділитися своїми снами із Зорекланом?

«Чи варто мені йти?» — загадувався кіт.

Глибоко в нутрі він відчував, як його кличе місяць. Намагався ігнорувати той поклик, але від цього лише стискалося серце. Але відколи Світошубка виступила на Зборищі й звинуватила Сойкопера у вбивстві Жарохвоста, Клани наказали йому відмовитися від своїх обов’язків медикота. Вогнезір дозволив далі допомагати побратимам, як і завжди, але Сойкопер був змушений відмовитися від усіх своїх обов’язків поза Кланом.

Він ще дужче відчув поклик місяця. Воля Зоряного Клану була сильнішою за волю будь-якого живого кота. І, за пророцтвом, Сойкопер — сильніший за Зоряний Клан. Окрім того, він знав, що невинний. Він спробував урятувати Жарохвоста, коли той провалився під лід. Жоден інший кіт не намірився тоді витягнути медикота Тіньового Клану з крижаних озерних глибин.

Сойкопер розлючено куснув свою мишу.

Поблизу зашелестіла ожина, і з кубла медикотів виповзла Терносяйна. Її передні лапи тепер були такими сильними, що вона легко пересувалася табором попри скалічені задні кінцівки.

— Хочеш шматочок? — Сойкопер підчепив свою мишу кігтем.

— Ні, дякую, — відповіла Терносяйна, зупиняючись поруч із ним. — Я хочу полівку.

Він відчув шелест гладенької шерсті, коли Терносяйна повзла до кагату свіжини. Вона була найохайнішою кішкою в Громовому Клані, невпинно милася, двічі на день перевіряла себе на кліщів і безжально видирала кожну блоху. Запалення від укусу могло її ослабити, утім кішку сповнювала рішучість тренуватися далі, доки вона не стане якомога сильнішою і без задніх лап.

Сойкопер зауважив, як їй нетерпеливилося, поки вона рилася в кагаті свіжини, а потім — крихітний проблиск задоволення, коли Терносяйна вхопила гострими зубами зі споду полівку та витягла її. Кішка спритно перетнула траву та всілась біля Сойкопера.

— Ти не голодний? — Вона тицьнула лапою його ледь торкнуту мишку. — Зараз півповня. Тобі знадобляться сили, щоб дістатися Місячного Ставу.

Сойкопер тихо прогарчав:

— Мені ж бо заборонили туди ходити, ти хіба забула?

Терносяйна вкусила свою полівку.

— І відколи це чиїсь заборони тебе зупиняють? — промимрила вона з повним ротом.

Він почув Ясносерду — кроки лап прошкрябали по землі поблизу них.

— Що зупиняють? — спитала вона.

— Не твого носа діло, — форкнув Сойкопер.

— Півповня, а Сойкопера не пускають на Місячний Став, — охоче повідомила Терносяйна.

— А ти не можеш ділитися снами із Зоряним Кланом у своєму гнізді? — Ясносерда погладила хвостом Сойкопера по спині.

Він струсив її хвіст.

— Відвідини Місячного Ставу — це дещо більше, ніж просто бачити сни!

Кіт рішуче подався через галявину. Прослизнув до входу в табір і зашипів, коли колючка зачепила його за кінчик вуха, та й пішов у ліс.

Сойкопер почув, як його наздоганяли чиїсь лапи. Тоді вловив запах Вогнезора. Провідник Громового Клану вийшов за ним з улоговини.

— Я знаю, це неприємно, — співчутливо почав Вогнезір.

— Справді? — різко повернувся до нього Сойкопер. — Гадаєш, Клани повірили б Світошубці, якби я не був наполовину Клановим котом?

Вогнезір зупинився.

— Або якби Листоплеса не порушила Правильника медикотів, коли народила мене? — Сойкопер відчув Вогнезорове здивування. — Чи ти забув? — запитав він.

— Я про це ніколи не думав, — щиро нявкнув Вогнезір.

Сойкопер кліпнув.

— Ти про це не думав? — перепитав він.

Щоразу, коли Сойкопер бачив Листоплесу, Вивіркострибку чи Ожинокігтя, він згадував про зраду. Був упевнений, що він — чистокровний Громовий кіт, що його батьки — Вивіркострибка й Ожинокіготь, доки Падуболистка не виявила, що їхня мати — Листоплеса, а батько — Воронокрил, вояк Вітряного Клану.

Вогнезір хльоснув хвостом по опалому листю.

— Ти один із Трійки. Твоє народження було визначено наперед. — Він підійшов ближче. — Чи щось важить те, як саме ти народився?

— Так, важить! — Сойкопер, охоплений люттю, походжав навколо Вогнезора. — Я клята помилка Листоплесої! Кожен кіт вважає мене несьогосвітнім, бо моє народження порушило два Правильники — вояків і медикотів! Не дивно, що вони так прагнуть виставити мене вбивцею. І вже, певно, й не думають, що мене благословив Зореклан.

Вогнезір ворухнув лапами.

— Але ми обидва знаємо, що Зореклан благословив тебе. Більше, ніж будь-якого іншого кота.

— Ні, дякувати Листоплесій! — Сойкопер учепився кігтями в землю. — Або Вивіркострибці.

— Листоплеса зберегла твою таємницю, — суворо нагадав йому Вогнезір. — Вони з Вивіркострибкою зробили все, що могли, для тебе і твоїх брата й сестри. Це Падуболистка сказала правду. Вона вважала, що мусила, а тепер — що зроблено, те зроблено. Вивіркострибка і твоя мати не відповідальні за упередження інших Кланів. І ти теж.

— Це несправедливо. Чому Листоплеса не могла просто дотримуватися Правильника медикотів? — нявкнув Сойкопер, відступаючи глибше в ліс. — Це не так уже й складно!

— А якби дотрималася? — гукнув йому вслід Вогнезір. — Що тоді? Якби вона ніколи не закохалася у Воронокрила, де б ти був? Подумай про пророцтво!

Сойкопер загрібав кігтями листяну мульчу.

— Чому я бодай раз не можу подумати про себе? — прогарчав він і пішов геть, продираючись крізь папороть і крокуючи корінням дерев, доки не відчув, як навколишні сутінки перетворюються на темряву.

Раптом відчув чиєсь хутро. Хтось заступив йому шлях. Кіт відскочив назад.

— Хто там?

Не встиг він це спитати, як долинув огидний сморід Жовтоіклої. Її морда менш ніж за мишу від його носа.

— «Чому я бодай раз не можу подумати про себе?» — передражнила вона.

— Дай мені спокій! — відсахнувся Сойкопер, але її смердюча морда не віддалялася.

— Ти не важливий! — прошипіла стара кішка. — Важливе лише виживання Клану! Ти один із Трійки і маєш знайти четвертого, щоб перемогти Темний Ліс, поки не пізно!

— Та що ти таке кажеш, як це я не важливий? — виплюнув у відповідь Сойкопер. «Як вона сміє?» — обурено подумав він, а вголос додав: — Звідки ти знаєш, що я не найважливіший? — Гнівні слова хлинули з нього потоком. — Якщо Клани завадять мені бути медикотом, усе пророцтво марне.

Жовтоікла обвилася навколо Сойкопера, грубо торкаючись його скуйовдженим хутром.

— Як думаєш, трави врятують Клани від Темного Лісу? — різко вигукнула вона.

— Бути медикотом — це не тільки лікувати травами!

Сойкопер спробував обійти її, але вона перегородила йому шлях.

— А що ще?

— Ще спілкуватися із Зоряним Кланом!

Хвіст Жовтоіклої із шелестом зашмагав по папороті.

— А що ти зараз робиш, мишомізкий коте?

— Навіщо ти мене дратуєш? — прогарчав Сойкопер.

— Тобі потрібно знайти четвертого вояка!

— Ми не знаємо, чи то вояк! — огризнувся Сойкопер. — Ми не знаємо, до якого Клану належить той кіт. Ми навіть не знаємо, чи то кіт!

— Годі виправдань! Ти навіть не сказав іншим, що має бути четвертий кіт, чи не так?

Сойкоперові вуха винувато сіпнулися. Спогади прояснили йому розум, і раптом він знову опинився на темній, продуваній вітром вершині гори. Його оточувало Плем’я Вічного Полювання, очі в котів сяяли надією. Скелевидці з минулих століть шепотіли слова, які досі лунали в його думках: «Кінець Зір наближається. Трійка повинна стати Четвіркою та кинути виклик вічній темряві».

— Ти їм не сказав, — повторила Жовтоікла.

— Ні. — Сойкопер сів. — Я чекав слушної нагоди.

— Справді? — недовірливо спитала Жовтоікла. — Гадаю, правда в тому, що ти не хочеш, щоб був четвертий кіт. Не можеш знести думки про те, що потребуєш допомоги.

— Неправда!

Сойкопера обсипало жаром. «Як вона здогадалася?» — подумав він.

— Тоді навіщо тримати пророцтво Племені в таємниці, якщо знаєш, що час спливає?

Сойкопер заплющив очі, раптово охоплений утомою.

— Хіба наших сил замало, щоб урятувати Клани?

Жовтоікла торкнулася його своєю шкурою.

— Ти зіткнувся з Темним Лісом! Тобі потрібна вся можлива допомога! Знайди четвертого кота!

— Гаразд! — відрізав Сойкопер. — Але де ж мені його шукати?

— Якби я знала, я тобі сказала б, — відповіла Жовтоікла й пішла геть крізь папороть.

— Зачекай! — Сойкопер кинувся за нею, спотикаючись через ожину. — Мені треба, щоб ти дещо для мене зробила.

— Хіба я недостатньо для тебе зробила? — спитала Жовтоікла, не зупиняючись.

— Хочу, щоб ти знайшла Жарохвоста й попросила навідати Дрібнохмара, — кинувся за нею Сойкопер. — Жарохвіст має пояснити, що я намагався його врятувати, а не вбити.

Жовтоікла похитала головою.

— Вибач, Сойкопере. Зоряний Клан нині розділений. Я не можу перетинати Кланові кордони.

— Але ти колись була в Тіньовому Клані, — нагадав їй Сойкопер.

Вона повернулася до нього, і він відчув, як палають її очі.

— Я — Громова кішка! — прошипіла вона.

— Але…

Сойкопер уже благав порожнє повітря.

Бо Жовтоікла пішла.

— Мишаче лайно! — розлючений Сойкопер подався бігцем.

Мчав просто по пам’яті вгору схилом, поки не вирвався з-під дерев і не відчув з озера свіжий, холодний вітер, що обвівав йому шерсть. Він смикнув вусами, коли до нього полинув ще один запах.

— Листоплесо?

Кішка тихо вийшла з лісу й зупинилася біля нього.

— З тобою все гаразд?

Сойкопер напружився, ладний заперечити, але не вимовив жодного слова. Він відчував порожнечу.

— Коли Вогнезір повернувся до табору, то здався мені схвильованим, — тихо нявкнула Листоплеса. — Я переживала за тебе.

«Припини поводитись як моя мати! Уже надто пізно для цього!» — розлючено думав Сойкопер.

Листоплеса підійшла ближче, утім не торкаючись його.

— Я знаю, як воно — утратити місце медикота.

— Вогнезір каже, я далі можу лікувати побратимів, — нагадав їй Сойкопер.

— Ясносерда теж може лікувати Клан, — зазначила Листоплеса. — Але це не робить її медикішкою. — Раптом його обдало хвилею гніву, що струменів від її шкури. — Тобі треба знайти можливість відвідати Зореклан і поділитися снами з іншими медикотами й нашими предками.

Сойкопер відсахнувся, збентежений тим, що вона так чітко все зрозуміла.

— Мені байдуже, — уперто нявкнув він.

Кіт не збирався поринати в оманливу близькість.

— Іди до Місячного Ставу, — сказала Листоплеса, пустивши повз вуха його протест. — Поділися снами із Зоряним Кланом. Знайди Жарохвоста й змусь розповісти побратимам правду.

Сойкопер притиснув до голови вуха.

— Та як же я піду? Мені заборонено бути медикотом поза межами Громового Клану!

— Тобі ніхто не заборонить відвідувати Місячний Став, — не погодилася Листоплеса. — Як думаєш, чи ризикне будь-який кіт заступити тобі шлях і цим розгнівати Зоряний Клан? Піди до них і змусь Жарохвоста сказати правду!

Розділ 3

Сойкопер, заплющивши очі, слухав, як шелестіло листя під лапами Листоплесої, коли та йшла геть. Відчував, що на його шкурі танцює зоряне сяйво. Далеко внизу крихітні хвилі хлюпали об берег. Хоча йому й не хотілося цього визнавати, Листоплеса мала рацію.

Дійшовши до Місячного Ставу, Сойкопер із надією гукнув:

— Є хтось?

Йому відповіла тільки луна. Він був сам.

Намагаючись не піддатися розчаруванню, він пішов звивистою стежкою вниз, у самісіньку середину балки. Вітер бився об скелю та скиглив, немов покинуте кошеня, котре шукає матір. Сойкопер прагнув відчути шкури давно померлих котів, які колись торкалися його та підганяли до крайки води. Але не було жодної ознаки Древніх, які стільки поколінь дряпали своїми лапами кам’янисту стежку.

Сойкопер зупинився біля води, відчуваючи таку самотність, як ніколи раніше. Заплющивши очі, він присів біля Місячного Ставу й торкнувся носом води.

— Сойкопере.

Сойкопер сів. Він очікував прокинутися на теплих луках Зоряного Клану, але досі був у балці.

— Сойкопере.

Біля нього сиділа кішка.

Сойкопер бачив видіння: бачив її білу шерсть, на боках поплямовану чорними цятками. Вона обнюхала його, посмикуючи рожевим носом.

Сойкопер кліпнув.

— Хто ти?

— Острожина з Річкового Клану.

«Острожина?»

Раптом Сойкопер упізнав шкуру, яку часто бачив у мисливських угіддях Зоряного Клану. Це була ласкава Річкова медикішка, яка допомагала своєму Кланові ще до провідництва Леопардозірки та Мрячкозірки.

— Тебе послала Вербояса? — Сойкопер відчув надію.

Можливо, медикішка Річкового Клану намагалася поспілкуватися з ним попри розкол між Кланами.

Острожина похитала головою.

— Я прийшла закликати до твоєї мудрості, а не до її.

— Але ж ти належиш до Річкового Клану.

— То й що? — У круглих блакитних очах Острожини відбилося зоряне сяйво. — Клани подібні до жимолості. Один пагін душить інші, прагнучи дотягнутися до світла, і вважає, що всі ростуть з окремих стебел.

Сойкопер нашорошив вуха, поки її слухав.

— Коли світить сонце, молоде листя бореться за його тепло. Ця боротьба робить кущ міцним, кожна гілка шукає світла та підіймається дедалі вище. — Очі Острожини потемніли. — А втім, коли сонця немає, коли листя починає опадати, а гілки в’януть одна по одній, стебло мусить живитися зі свого коріння.

— Тож не чотири гілки, а один корінь, — пробурмотів Сойкопер. — Але як? Клани були розділені споконвіку.

— Ви створюєте власні кордони, облаштовуєте їх і охороняєте, — схилила голову набік Острожина. — Але вони є лише у вашій свідомості. Інакше навіщо б вам щодня позначати їх свіжими запаховими мітками?

«Вона хіба хоче сказати, що ми повинні жити як один Клан?» — насупився Сойкопер.

— Але нам потрібні кордони, — заперечив він, — щоб стати сильними. Ти так сказала.

— Можливо, — погодилася Острожина, — коли світить сонце. — Вона нахилилася ближче. — А нині насувається велика темрява.

Сойкопер знічено переступив на лапах.

— Але я не хочу змішуватися з Тіньовим, Вітряним чи Річковим Кланом.

Острожина м’яко подивилася на нього.

— Ти вже наполовину Клановий кіт.

Хутро Сойкопера стало дибки.

— Я Громовий кіт від носа до кінчика хвоста. І моє серце віддане лише цьому Кланові.

— Це ти прив’язав своє серце до Громового Клану, — наполягала Острожина. — Але ти наполовину Вітряний кіт, так само, як кошенята Сіросмуга й Срібнострумки були наполовину Річковими. І Бурешубове серце тепер б’ється для Племені. Хто знає, кому була б віддана Перохвоста, якби вижила? — Стара медикішка понурила голову. — Відданість робить Кланових котів сильними. Але в жодного Кланового кота не тече чиста кров.

— Чому ти мені це кажеш? — смикнув хвостом Сойкопер. — Бути наполовину Клановим котом — це не ознака сили. Так стається, коли коти не віддані. — Він випустив кігті. — Так стається, коли вони зраджують Вояцький правильник!

Погляд в Острожини закам’янів.

— Ти мене взагалі слухаєш? — прогарчала кішка. — Чи ти надто поринув у переживання про те, чим пахне твоя кров — лісом чи вересовою пусткою? — форкнула вона. — Клани повинні об’єднатися! Не шукайте кордонів, яких нема. Шукайте ті, які є.

Подих вітру звивом опустився в балку і здійняв хвилі на Місячному Ставі. Сойкопер обернувся і побачив, що колір водної поверхні почав змінюватися, аж поки раптом на ній не з’явився краєвид. У центрі сяяло коло води, оточене пагорбами та деревами.

— Це озеро! — задихнувся він. — А там територія Громового Клану!

Він подивився на яскраво-зелений ліс. Мабуть, саме так території Кланів бачить згори орел. Сойкопер примружився, намагаючись розгледіти більше деталей.

— Ти шукаєш запахові мітки? — махнула хвостом Острожина. — Ти їх бачиш?

— Це надто далеко.

Сойкопер бачив лише, як один краєвид переходив в інший — пологі схили долин і виразні стежки, прорізані річками та струмками.

— Саме так Зореклан бачить вашу домівку, — пояснила Острожина. — Ми бачимо її красу та щедроти. Ми не бачимо, яке дерево якому Кланові належить. Не шукайте кордонів, яких немає…

— …шукайте кордони, які є, — повторив Сойкопер її слова, знову озираючи краєвид. — Але де вони?

Острожина торкнулася кінчиком хвоста Сойкоперової щоки, привертаючи його увагу.

— Єдині справжні кордони є між днем і ніччю, між життям і смертю, між надією і втратою.

Сойкопер витріщився на медикішку й спитав:

— То чому ж Зореклан каже нам залишатися на своїх територіях, дослухатися лише до однокланців?

Острожина ворухнула лапами.

— Ми більше не бачимо ваших територій, — зізналася вона. Кішка скинула оком у бік Ставу. — Тепер для нас вони лежать у мороці, і нам страшно.

Сойкопер змахнув хвостом.

— Що ж я можу вдіяти?

— Змусь їх побачити!

— Клани?

— Зоряний Клан!

— Чому ти не можеш цього зробити?

— Я не народилася із силою зір у лапах! — Острожина повернулася і рушила звивистою стежкою з балки. — Дай їм зрозуміти, що Клани повинні боротися разом або загинути поодинці.

— Зачекай! — кинувся слідом Сойкопер. — Як мені їх переконати?

Острожина озирнулася.

— Ти вже знаєш відповідь, — пролунав її голос від краю балки. — Трійка має стати Четвіркою, щоб урятувати всі Клани.

Сойкопер дивився, як біла шкура зникала в темряві. Він глянув на Місячний Став. Там відбивалося лише зоряне небо. Кліпнувши, кіт спробував прокинутися від свого видіння, і балка зникла. З полегшенням Сойкопер знов усвідомив свою сліпоту.

Раптом щось блиснуло скраєчку його зору.

«Я не сліпий! Я досі бачу сон!» — зрозумів він.

Навколо рухалися постаті. Зусібіч височіли дерева. Темрява огортала все навколо.

— Ти нас не побачиш, — прошепотів йому на вухо голос.

Сойкопер смикнувся. З іншого боку його торкнулася шкура. Злякавшись, він обернувся, щоб роздивитися, хто там. Але постаті, що далі рухалися, були надто темні, тож зась було їх розгледіти.

— Твоя смерть буде повільна й болісна, — прогарчав хтось позаду.

Сойкопер обернувся, напружуючи зір і вдивляючись у дерева.

— І ти ніяк цьому не зарадиш.

«Я знаю цей голос!» — подумав Сойкопер. Він згадав той смак повітря, від якого йому зсудомило язик. Він уже зустрічав цього кота раніше, у Темному Лісі, коли ходив туди із Жовтоіклою.

— Зорелом?

Тінь завмерла перед ним. З темряви світилися бурштинові очі. Сойкопер відскочив назад.

— Що, досі мене боїшся? — кепкував Зорелом.

Сойкопер виклично здійняв підборіддя.

— Ми готові зустрітися з вами!

— Справді? — спитав Зорелом, підморгнувши. — Гадаю, дехто з твоїх побратимів навіть більш готовий, ніж ти думаєш.

— Що ти маєш на увазі? — спитав Сойкопер, заціпенівши. Його наче морозом обсипало.

— А ти прислухайся.

Сойкопер нашорошив вуха.

— Шикуйтеся! — десь посеред стовбурів шипів накази кіт. — Випустіть кігті та приготуйтеся до атаки!

— Вони тренуються, — пояснив Зорелом.

— Який прийом для атаки нам треба використати?

Хутро в Сойкопера стало дибки, коли він упізнав нявкання Цвітопалої.

— Можливо, спрацює хват за горло.

А це ж був Березопад!

— І не просто хапати за горло! — прогарчав Бризошуб із Вітряного Клану. — Смерть не повинна настати надто швидко. Ми маємо налякати наших ворогів, перш ніж убити.

— Якщо ми порвемо на шматки котів, котрі йдуть попереду, це налякає тих, хто позаду, — додав Тигросерд.

— Спочатку їх треба налякати, а потім пошрамувати.

— Гарно сказано, Кригокрило, — похвалив посестру Звисловусий.

Усе гірше, ніж Сойкопер собі уявляв. «Ми втратили стільки котів у темряві!» — із жахом подумав він. Якщо Клани хочуть перемогти військо Темного Лісу, то просто мусять битися як один і лютіше, ніж будь-коли раніше.

Сойкопер чув, як шкури торкалися кущів, хутро чіплялося за колючки, лапи стукотіли по землі. «Вони йдуть!» Він випустив кігті, відчувши, як коти швидко наближаються крізь дерева. Першим із темряви вирвався Шулікокриг. За ним, низько пригнувшись до землі, мчали лави сухоребрих вояків. Сойкопер удивлявся в їхні обличчя, але нікого не впізнавав. Бачив лише очі, що блищали жорстокістю. Це інші коти, вояки Темного Лісу. Вони кинулися до нього, вишкіривши зуби.

Сойкопер спробував бігти, але лапи наче заклякли. Його поглинула перша хвиля вояків, і він лише відчував, як коти штурхають його зусібіч. Чув гарчання, що виривалося з горла в кожного кота.

Кіт моргнув.

Він знову сліпий. Місячний Став хлюпнув йому в ніс. З полегшенням відчув під лапами гладенький камінь. Його шкура змокріла від смердючої роси. Відхекуючись, насилу звівся на лапи.

Аж тут його налякав голос.

— Сойкопере?

— Мільгокрило? — досі силкуючись розгледіти щось, Сойкопер покуштував повітря.

У холодному запаху скелястої балки відчув теплий запах медикішки Річкового Клану.

— З тобою все гаразд?

Вона нахилилася ближче, торкаючись вусами його щоки.

— Зі мною все добре.

Сойкопер струснувся та насупився.

Чому тут Мільгокрила? Хоча вона зналася на травах та вміла лікувати будь-які хвороби, утім не мала жодного зв’язку із Зорекланом. Вона давно перестала приходити до Зборищ на півповню і дозволила спілкуватися з предками Річкового Клану своїй новачці Вербоясій.

— Ти прийшов сам? — нявкнула вона.

Сойкопер сів.

— Так.

— Вербояса відмовилася йти. — Мільгокрила підійшла до краю Ставу, і Сойкопер почув, як вона нюхала воду. — Що відбувається в Зореклані? Вербояса сказала мені, що їй наказали триматися подалі від інших медикотів. — Подряпавши камінь, вона повернулася до Сойкопера. — Це не має сенсу. Наш спільний Правильник допомагає Кланам боротися з хворобами. А колись він допомагав підтримувати мир.

Сойкопер пильно подивився на кішку.

— Нашого Правильника вже недостатньо. Зоряний Клан наляканий.

Він зловив ті хвилі здивування, що поринули від Мільгокрилої.

— Через що?

— Через Темний Ліс.

Сойкопер розмірковував, чи варто ділитися тим, що він знає. Якщо Мільгокрила не вірить, що її предки живуть серед зір, вона точно не повірить у ліс, повний лихих котів. І все ж таки, можливо, її невіра могла стати в пригоді. Завдяки цьому її не дістануть ані Зореклан, ані вояки Темного Лісу.

«А що, як то вона четверта кішка!» — раптом сяйнула в нього думка.

Мільгокрила обійшла його.

— Вербояса каже, що буде битва між Зоряним Кланом і Темним Лісом.

— Вона має рацію, — нявкнув Сойкопер. — Але коли битва відбудеться, то не лише в наших снах, вона буде реальною. Це буде битва між живими вояками на території Кланів.

Мільгокрила зупинилася.

— Як таке може бути?

— Вояки Темного Лісу тренували Кланових котів, поки ті спали.

Сойкопер чекав, що недовіра затьмарить думки Мільгокрилій, але, дарма що їй у душі похолонуло, як він відчував, розум у кішки був схожий на відкрите небо.

— Деякі з моїх побратимів поводяться дивно, — пробурмотіла вона. — Неспокійні та сварливі.

Сойкопер нашорошив вуха.

— Хто?

— Дірколет, Кригокрила…

— А як щодо Звисловусого?

Мільгокрила поворушила лапами.

— Як ти знаєш?

Сойкопер проігнорував її запитання. Не було часу розводити теревені.

— Нам треба об’єднати Клани. — Він став походжати сюди й туди. — Цього разу битва станеться не за кордони. Ми битимемося за наше життя.

— Чим я можу допомогти? — схвильовано спитала Мільгокрила.

Її пропозиція вселила в Сойкопера нову надію, але він знав, що має бути чесним.

— Тут замішаний Шулікокриг.

— Мій брат? — здивувалася Мільгокрила. Сойкопер почув, як її хвіст шарудить по кам’яній долівці. — Як?

— Він обрав темряву замість світла.

Мільгокрила відчула спалах горя, але швидко опанувала себе.

— Я не мій брат, — заявила вона. — Я завжди обирала інший шлях, відмінний від його. Я віддана живим побратимам, а не мертвим.

— Тож ти з ним билася б, якби довелося?

— Битися з ним? Він уже мертвий!

— Але живі і мертві тренуються разом, щоб знищити Клани! — І Сойкопер уявив собі побратимів, які тренуються в Темному Лісі.

«Вони ж не можуть знати, що коять? Жоден кіт не вмовив би Березопада чи Цвітопалу завдати шкоди своїм товаришам!» — з надією подумав кіт.

А вголос промовив:

— Вони налаштовують проти нас наших побратимів.

Мільгокрила шкрябнула кігтями по каменистій землі.

— Як ми дізнаємося, кому довіряти?

Сойкопер повільно видихнув.

— Ми не дізнаємося, доки не розпочнеться битва. Але якщо ми застережемо Зореклан від розколу, то матимемо шанс на перемогу.

— Я не можу тобі допомогти змінити те, що роблять мертві коти, — нявкнула Мільгокрила. — Але можу допомогти напоумити живих. Спробую вмовити Вербоясу знову відвідати Місячний Став.

— Чи послухає вона тебе, а не Зоряний Клан?

Мільгокрила якусь мить помовчала.

— Я не знаю, — зізналася нарешті кішка. — Але мушу спробувати. — Сойкопер розпізнав рішучість Річкової кішки. — І якщо я придумаю спосіб змусити інших медикотів до мене дослухатися, я прийду і знайду тебе. — Вона нахилилася нижче, і Сойкопер відчув на своїй морді її дихання. — Ти більше не сам, Сойкопере. — Вона повернулася й почала видиратися крученою стежкою. — Ти йдеш?

Сойкопер пішов за нею. Мільгокрила була останньою кішкою, яку він міг уявити своєю споборницею проти Темного Лісу. Але, можливо, вона єдина кішка, здатна допомогти.

Розділ 4

Улоговину осявало яскраве сонце. Клан відпочивав після ранкового патрулювання.

Левожар неохоче відкусив від миші, що лежала біля його лап, і побачив Міллі, що влаштувалася біля вояцького кубла.

— Принеси-но мені землерийку! — гукнула вона до Сіросмуга.

— Їх багато, — відгукнулася Ружопелюстка, що ділила зі Цвітопалою чорного дрозда. — Ми знайшли ціле гніздо.

Сіросмуг поспіхом підійшов до кагату свіжини. Той був чималенький. Вогнезір посилив мисливські патрулі, щоб відгодувати Клан до настання гололисту. Провідник дбав про те, щоб його коти зустріли прийдешні повні не менш бадьорими та сильними, ніж коти в інших Кланах.

— Можна мені приєднатися? — Падуболистка перетнула галявину й кинула свого дрозда біля Левожара.

— Коли ти так хочеш, — байдуже відповів Левожар, катаючи лапою сюди й туди свою мишу.

Сестра влаштувалася поряд, притулившись до поваленого бука.

— Сойкопер не повернувся, — зауважила вона, перш ніж відкусити від свого дрозда.

— Знаю, — сказав Левожар, задумливо катаючи мишу.

— Чому він пішов до Місячного Ставу? — промимрила Падуболистка з повним ротом. — Вогнезір сказав йому обмежити табором обов’язки медикота.

— Мабуть, він мав на те свої причини.

Левожар неспокійно смикнув вухами. Сойкопер учинив необачно, подорожуючи самотою. Що, як він наскочить на патруль Вітряного Клану? Чи виявлять вони милосердя до кота, якого вважають убивцею?

До них підійшла Попелюшкосерда. Левожар зосередився на своїй миші, поки вона вітала його сестру.

— Сьогодні гарний ранок для полювання.

Падуболистка змахнула пір’їнку з морди.

— Стільки здобичі я ще зроду не бачила.

Левожар підвів голову та швидко глипнув на Попелюшкосерду. Її м’яка сіра шерсть блищала, а довгий хвіст був гладеньким і доглянутим. Його серце стиснулося. Чому вона тут вештається? Хіба їй не слід сидіти в кублі медикотів? Вона насправді не Попелюшкосерда, кішка, у яку він закохався, вона Попелюшка — стара медикішка, яку привів Зоряний Клан, щоб справдилась якась дурнувата доля.

— Стули рота, поки з нього здобич не випала, — прошепотіла йому на вухо Падуболистка.

Левожар здригнувся, раптом усвідомивши, що витріщається на кішку. Він відвів погляд, відчуваючи, як жар обсипав його хутро.

— Чого тобі? — різко запитав він Попелюшкосерду.

— Ожинокіготь хоче, щоб ми очолили мисливський патруль до озера.

— Хіба в тебе немає обов’язків медикішки?

Він бачив, як вона пірнала в Сойкоперове кубло, відколи до неї повернулися її колишні знання про трави.

— З якого це доброго дива? — спитала Попелюшкосерда, розпушивши хутро на карку.

— Бо Сойкопер на Місячному Ставі.

— Але ж він скоро повернеться.

— Сподіваюся.

— Падуболистко! — гукнув Ожинокіготь з-під Високого Каменя. — Виведи патруль на галявину Двоногів, — наказав воєвода. — Я чув там минулої ночі собаку й хочу знати, чи він прив’язаний.

Падуболистка сумовито глянула на свого недоїденого дрозда, а потім рушила через галявину. Левожар спостерігав за сестрою, нервуючи через те, що Попелюшкосерда затрималася поруч із ним.

— Хіба ти не хочеш піти з нею? — запропонував нарешті вояк.

— Ми ж очолюємо патруль, пам’ятаєш? — Вона сіла ближче. — Кого візьмемо?

Левожар оглянув галявину і з полегшенням побачив, що до них клусом біжить Хмарохвіст.

— Вітаю, Хмарохвосте. — Він підвівся. — Хочеш піти на полювання?

— Ні, не хоче! — підбігла слідом за Хмарохвостом Ясносерда. — Ми полювали весь ранок, і він пообіцяв принести мені щось смачненьке з кагату свіжини. — Вона штовхнула в бік свого партнера. — Хочеш, я піду до здобичі, поки ти тут теревені розводитимеш? — спитала вона, блиснувши очима.

Хмарохвіст поворушив своїм пухнастим білим хвостом.

— Я вже йду! — промурчав він.

Левожар заздрив їхньому легкому панібратському тонові. Колись він думав, що й у них із Попелюшкосердою можуть бути такі самі стосунки. Але повернення її спогадів усе змінило. Тепер він відчував, ніби ніколи її не знав.

— Ти сьогодні вранці оглядала Терносяйну? — спитала Ясносерда Попелюшкосерду.

— А я мала? — здійняла тривожні очі Попелюшкосерда.

— Ні, — знизала плечима Ясносерда. — Я просто подумала, що за відсутності Сойкопера… — Вона метнула оком у бік кущів ожини біля входу до кубла медикотів. — О, вона виходить! — І кішка поспішила назустріч скаліченій воячці, що повзла до кагату свіжини.

— Почекай на мене!

Хмарохвіст швидко потупотів за нею.

— Так могло бути і в нас, — пробурмотів Левожар Попелюшкосердій. — Ми могли бути щасливі разом.

— Я не думаю, що наші долі передбачають такий складник, як щастя, — виплюнула Попелюшкосерда. Потім її вираз обличчя змінився, і вона сумно подивилася на Левожара. — Не мучмо себе бажаннями. — Відтак підвелася і потягнулася, вигнувши спину. — То з ким ти хочеш полювати?

Левожар оглянув табір. Цвітопала закінчила їсти й пустувала біля ясел, грайливо б’ючись із Шипокігтем. Вона повернулася, махнувши хвостом та ухилившись від влучного удару. Було щось розслаблене та комфортне в тому, як коти повторювали рухи одне одного.

— А як щодо цих двох? Шипокігтю!

Золотавий смугастий кіт озирнувся через плече.

— Що таке?

— Ми полюємо біля озера, і нам потрібні додаткові лапи.

Шипокіготь радісно звів хвоста.

— А можна й Цвітопалій?

Левожар кивнув, і коти вдвох побігли до тернової загорожі. Попелюшкосерда помчала за ними назирцем. Левожар прикопав свою недоїдену мишу поряд із дроздом Падуболистки та пішов із табору за своїми товаришами.

Він наздогнав їх, коли Шипокіготь і Цвітопала вже підіймалися схилом, петляючи крізь ожину, ніби бавилися в «спіймай білку», і торкаючись хвостами одне одного. Ще сезон чи два, і Цвітопала годуватиме кошенят Шипокіготя. Його хвіст обвис.

— Ой! — заскиглила Цвітопала.

Левожар кинувся бігцем, поковзом зупинившись поруч із черепаховою воячкою.

— Що трапилося?

Цвітопала корчилася на землі, її передня лапа заплуталася в ожині, а обличчя спотворилося від болю. Шипокіготь присів біля кішки. Він тримав ожину між щелепами, обережно розмотуючи її з лапи.

— Не рухайся, — прошепотів він. — Якщо смикатимешся, то дасться взнаки вчорашня рана.

— Тс-с! — закликала Цвітопала Шипокігтя, та Левожар упіймав той винуватий погляд.

Левожар завмер. Ці коти не пара! Вони тренувалися разом у снах. Левожар відчув, немов дерева змикаються навколо нього. Йому забракло повітря. «Вони не знають, що роблять», — подумав він.

Тремтячи від хвилювання, Левожар спостерігав, як Шипокіготь відриває ожину та допомагає Цвітопалій звестися на лапи. Якщо він не міг довіряти своїм побратимам, то кому ж міг довіряти? Поглянув через плече на Попелюшкосерду, яка квапилася оглянути свою посестру. Невже й вона тренується в Темному Лісі? Левожарові думки металися від одного однокланця до іншого. Знайомі обличчя раптом здалися йому чужими й холодними.

— Оглянь її, — наказав він Попелюшкосердій, але та вже обнюхувала плече Цвітопалої, а потім ніжно натиснула лапою.

— Так боляче?

Цвітопала застогнала, але похитала головою.

— Зовсім трохи.

— Можеш наступати на лапу? — запитала Попелюшкосерда.

Цвітопала спробувала, її мордочка напружилася, потім розслабилася, коли подушечка притиснулася до землі.

— Так, — видихнула вона. — Болить, але ходити можу.

Попелюшкосерда повернулася до Левожара.

— Плече не постраждало, — сказала вона. — Просто легке розтягнення. Їй потрібно бути обережно…

— Ти впевнена? — урвав її Левожар.

Очі Попелюшкосердої спалахнули.

— Звісно, впевнена!

І Левожар примружив очі. Чи обурювалася вона, що ставлять під сумнів її здібності? Чи тому, що її просять поводитись як медикішка? Перш ніж він устиг вирішити, Попелюшкосерда подалася вгору схилом, підтримуючи Цвітопалу.

Шипокіготь зі стурбованим виглядом пішов за ними.

— Ти впевнена, що з тобою все гаразд? — запитав він товаришку.

— Усе минеться, поки ми дістанемося до озера, — пообіцяла Цвітопала.

Попелюшкосерда озирнулася через плече, ззирнувшись із Левожаром.

— Наші новаки діставали й гірші травми, — сказала вона йому. — Якщо вона не бігатиме й не стрибатиме кілька днів, з нею все буде гаразд.

— Може, їй варто повернутися до табору? — спитав Левожар.

— Ні, я залишуся з вами. Навіть якщо не зможу бігати за здобиччю, допоможу донести її до табору, — гукнула Цвітопала.

На підтвердження цих слів вона трохи набавила ходи. Зітхнувши, Левожар поплентався за ними.

Зрештою свіжини в табір принесли мало. Шипокіготь полював незграбно, відразу послизнувся на ковзкій гальці та здійняв стільки гамору, що птахи тривожно заголосили вздовж усього берега. Левожар був неуважний, бо пильнував побратимів, намагаючись уловити якісь підказки щодо їхнього вишколу в Темному Лісі. Попелюшкосерда думками була деінде, тож проґавила мишу просто з-під носа.

Левожар повів їх назад у табір, несучи в щелепах горобця. У влоговині Вогнезір дрімав на Високому Камені поряд із Вивіркострибкою. Сіросмуг і Міллі лежали біля ясел, а Маргаритка й Папоротехмарка розстеляли клаптики моху, щоб ті висохли на сонці.

Біля входу до кубла старійшин сиділа, утупившись у порожнечу, Мишошубка, а поруч із нею стояв Мурко. Старий кіт гудів, немов бджолиний рій.

Левожар попрямував до кагату свіжини. За ним ішла Попелюшкосерда. Цвітопала шкутильгала назирцем, несучи землерийку.

— І це все, що ти вполювала? Ще ж не гололист! — здивувався Джмільосмуг.

Попелюшкосерда відштовхнула його носом.

— Вона поранила ногу. — І понюхала вивихнуте плече Цвітопалої. — Як почуваєшся?

Цвітопала смикнулася.

— Я ж казала! Зі мною все гаразд!

Левожар побачив спалах образи в очах Попелюшкосердої. Він поклав свого горобця.

— Візьми трохи маку в Сойкопера, якщо думаєш, що біль заважатиме тобі спати вночі, — порадив він. Відтак глянув на Джмільосмуга. — Сойкопер повернувся?

Джмільосмуг кивнув.

— Повернувся відразу після того, як ви пішли.

— І що, з ним усе гаразд?

Джмільосмуг знизав плечима.

— Ну, він огризнувся на Ліщинохвосту за те, що вона заважала йому пройти, зашипів на Вишнелапку за те, що та потопталася по моху, який розкладала Папоротехмарка, і наказав Лисострибові та Жабокрокові принести живокосту. — Він сторожко озирнувся. — Тож, гадаю, з ним усе гаразд.

Зашелестів терновий пліт. Левожар обернувся й побачив, що в табір входить Падуболистка, а за нею Ружопелюстка, Бубконіс і Білокрила. Бубконіс, високо задерши голову, ніс пухкого голуба. Очі в нього сяяли.

Вогнезір на Високому Камені звівся на лапи.

— На кордонах усе спокійно?

— Так. — Падуболистка зупинилася біля підніжжя Каменя. — І ми зробили запахові мітки вздовж кордону з Тіньовим Кланом. Вони були не дуже свіжими.

— Добре. — Вогнезір стрибнув униз, на галявину. — А ви перевірили входи до тунелю?

Падуболистка кивнула.

— Жодної ознаки вторгнення.

Сіросмуг пройшов до них галявиною.

— Вітряний Клан не наважиться повернутися після того, як ми минулого разу побили їх упень. — Його очі засвітилися, коли він помітив голуба, якого ніс Бубконіс. — Гарний видобуток.

Вуса Вогнезора весело сіпнулися.

— Гадаю, наступний патруль варто очолити тобі, — сказав він, пильно подивившись на кругленьке черевце свого давнього друга. — Тобі не завадить розім’яти ноги.

Сіросмуг витріщився удавано обурено.

— Це ж хутро, хіба не розумієш?

Він сів, продемонструвавши густий сірий смух на череві.

— Ти схожий на голуба! — промурчала Падуболистка.

Білокрила обійшла навколо Сіросмуга, оглянувши його з усіх боків.

— І вже напевно переживеш гололист, — зауважила вона.

Сіросмуг підвівся й обтрусився.

— Хороший вояк має залишатися сильним, — заявив він.

Левожар напружився, відчувши поколювання під шкірою.

«Хороший вояк повинен залишатися сильним». Невже Сіросмуг теж тренувався в Темному Лісі?

— З тобою все гаразд? — пробурмотіла йому на вухо Падуболистка.

— Гаразд.

— То ходімо, — Падуболистка підштовхнула кота до виходу. — Ходімо прогуляємося.

За межами табору раннє падолистове сонце пронизувало листя крихкими уламками світла. Воно плямами вкривало чорну шкуру Падуболистки. Левожар пішов за нею стежкою до Старого дуба.

— Що трапилося? — спитала Падуболистка, не зводячи очей зі стежки.

— Нічого.

Падуболистка помахала хвостом.

— Ти майже не розмовляв сьогодні вранці.

— Я маю багато справ, про які треба поміркувати.

Невже вона забула, що він мав зупинити вояків Темного Лісу однією лапою?

— Я бачила, як пильно ти дивився на Попелюшкосерду.

Стежку перегородила поросла мохом колода. Сонячне проміння брижами грало на її корі.

— То й що? — нявкнув Левожар.

— Тебе це хвилює, чи не так? — здогадалася Падуболистка.

Левожар зупинився.

— Що саме?

— Те, що Попелюшкосерда виявилася Попелюшкою. — Падуболистка махнула хвостом і переступила на лапах. — Мене теж це хвилює. Вона була моєю найкращою подругою до того, як я… — Її голос на мить ослаб. — До того, як я пішла. Але тепер я не знаю, до кого повернулася. Вона Попелюшкосерда чи Попелюшка? Вона колись була Попелюшкосердою?

Левожар хотів заспокоїти сестру, але не зміг.

— Не знаю, — зізнався він, сідаючи. — Чи є різниця? Я маю на увазі, якщо вона народилася з душею Попелюшки, то вона завжди була Попелюшкою…

— Думаєш, усе так просто? — насупилася Падуболистка. — Попелюшка була медикішкою. Попелюшкосерда — воячкою. Як вона може бути тією і тією водночас?

Левожар похитав головою.

— Не думаю, що вона сама знає.

Падуболистка нахилила голову набік, замислившись.

— Зоряний Клан дав їй другий шанс, — нявкнула вона. — Ми повинні довіряти їм і просто поводитися з Попелюшкосердою зважаючи на те, яка вона тепер. Чи медикішка вона, чи воячка, вона однаково наша подруга, хіба не так?

— Так, — погодився Левожар.

«Але якщо вона медикішка, то ніколи не знайде собі пару», — додав він про себе.

— Ходімо! — штовхнула його Падуболистка. — Ти стаєш надто серйозним. — Вона стрибнула на колоду. — Ходімо до дуба!

Левожар підморгнув сестрі.

— Я ще пам’ятаю, як ти була надто маленькою, щоб перелізти через цю колоду. Вивіркострибка мала тебе носом підштовхувати.

Падуболистка бігала по стовбуру.

— А ти черевом об нього чіплявся, коли ми були новаками.

І вона зникла потойбіч колоди, а він почув, як її лапи застукотіли стежкою.

Левожар кинувся слідом, перестрибнувши через колоду так, що навіть її не торкнувся. Він помітив чорне хутро Падуболистки між деревами й погнався за миготливою тінню. Наздогнав сестру, і вони помчали пліч-о-пліч, перестрибуючи через звивисті коріння та чіпляючись шкурами за кущі.

Коли попереду замаяв Старий дуб, кінчики гілок якого вивищувалися над іншими деревами, Левожар поковзом зупинився.

— Так, ніби ти нікуди й не зникала.

Падуболистка різко розвернулася і зупинилася перед ним.

— На жаль, зникала. — Її очі раптом потемніли. — За цей час багато що змінилося. Ви із Сойкопером тепер маєте стільки всього на своїх плечах. Не лише через пророцтво. Ви змінилися. Стали важливою частиною Клану. Усі залежать від вас.

— Ти також багато зробила для Клану!

— Що, наприклад? — Падуболистка стала колупати лапою землю. — Поки ви билися та полювали заради товаришів, я ховалася від вас усіх. Ховалася від того, що накоїла.

Вона втупилася у свої лапи.

— Але ти повернулася. — Левожар підійшов ближче й торкнувся носом її плеча. — І я дуже радий.

Вона звела очі й ззирнулася з ним.

— Не вдавай, що минулого ніколи не було, Левожаре. — Вона повільно рушила до Старого дуба. — Воно як моя тінь. Завжди мене переслідує.

Десь поза ними зашелестіла папороть, і Левожар, обернувшись, побачив, як на стежку вибігли Сойкопер і Голубокрила.

— Я тобі казала, що вони тут, — нявкнула Голубокрила.

— Гаразд, Великі Вуха, — відрізав Сойкопер. Його невидючий погляд ковзнув у бік Падуболистки. — Нам треба поговорити.

Падуболистка кліпнула.

— Зі мною?

— Без тебе, — безцеремонно заявив Сойкопер, чимало здивувавши тим Левожара. — Вибач, Падуболистко, — додав він, здвигнувши плечима. — Але це стосується лише Трійки.

Падуболистка понурила голову.

— Гаразд. — І розвернулася назад на стежку. — Я пополюю біля озера, — ще промуркотіла вона, але якось вимушено. — Можливо, спіймаю щось краще, ніж отой млявий горобець, якого ти приніс, Левожаре.

Кішка намагалася дражнитися, але її очі сумно блищали.

Левожар погладив хвостом її по спині.

— Ти завжди була найвправнішою мисливицею.

— Дякую, — відповіла сестра.

Відтак зійшла зі стежки та зникла в папороті.

Левожар повернувся до Сойкопера.

— То що таке? Темний Ліс готовий до атаки? — спитав він, оголивши кігті.

— Я маю повідомлення від Племені Вічного Полювання, — оголосив Сойкопер.

— Племені? — Голубокрила сіла між Сойкопером і Левожаром. — Коли ти його отримав?

— Коли був у горах.

Сойкопер нетерпеливо замахав хвостом.

— І ти тільки зараз нам про це говориш? — здивовано нявкнула Голубокрила.

— Просто послухай, добре? — буркнув Сойкопер. — Вони сказали, нам конче треба знайти четвертого кота.

Левожар здивовано схилив голову набік.

— Четвертого кота?

— З пророцтва, — нявкнув Сойкопер.

Голубокрила ворухнула лапами.

— Але ж у пророцтві сказано, що «їх буде троє».

— То було пророцтво Зоряного Клану, — пояснив Сойкопер. — Плем’я Вічного Полювання дало мені інше: «Кінець Зір наближається. Трійка повинна стати Четвіркою та кинути виклик вічній темряві».

Левожарові здалося, ніби його шпичкою вкололи в хутро.

— Невже вони думають, що ми самі не впораємося?

Сойкопер приплющив вуха.

— Звісно, ні.

— Ми щось зробили не так? — Очі Голубокрилої затьмарилися від тривоги.

І Сойкопер заходився походжати перед ними.

— Та яка вже різниця? Нам треба знайти четвертого кота, — нявкнув він.

Левожар намагався не зважати на те, що від тривоги йому судомило живіт.

— Вони сказали, хто це?

Сойкопер зупинився.

— Якби сказали, я повідомив би!

— Це має бути Плющоплеса! — Очі Голубокрилої проясніли. Вона встала, змахнувши кінчиком хвоста. — Вона єдина наша спільниця серед вояків Темного Лісу.

Сойкопер повернувся до неї.

— Плющоплесу просто закликав Темний Ліс. Вона не має особливих здібностей. — Він знову став походжати сюди і туди. — Можливо, це кіт з іншого Клану.

Думка вразила Левожара, немов промінь сонячного світла.

— Це ж Падуболистка! Тому вона й повернулася! Щоб стати четвертою кішкою.

— Якби це був хтось із Клану, ми вже помітили б його особливу силу, — заперечив Сойкопер.

— Але той кіт, мабуть, має бути Вогнезорового роду! — доводила Голубокрила.

— Ну, у такому разі, Мільгокрила — родичка Ожинокігтя, а Ожинокіготь — Вивіркострибки. — Сойкопер хльоснув хвостом. — Тоді вона рідня.

— Мільгокрила? — Левожар здивовано подивився на брата. — А якою особливою силою вона володіє?

— А яку особливу силу має Падуболистка? — у тон йому відповів Сойкопер.

— Плющоплеса вміє ходити у снах до Темного Лісу! — наполягала Голубокрила.

— Як і багато Кланових котів! Я ж казав, що сперечатися безглуздо. — Сойкопер пішов геть. — Нам просто варто сподіватися на те, що, коли знадобиться четвертий кіт, ми дізнаємося, хто це.

Левожар дивився йому вслід, і від роздратування йому кололо під шкірою. Як Сойкопер може бути таким упертюхом? Падуболистка мала бути частиною пророцтва від самого початку. Звісна річ, вона і є четвертою кішкою.

Голубокрила поряд із ним ворухнулася.

— Це має бути Плющоплеса, — заявила вона.

Левожар заплющив очі.

— Та хай вже хто це буде, але як, заради Зоряного Клану, нам у цьому переконатися?

— Може, Зореклан дасть нам знак, — нявкнула Голубокрила.

— Вони навіть не знали про четвертого кота.

Левожар відчув, як світ під лапами перевертається догори дриґом: Попелюшкосерда вже не Попелюшкосерда, Трійка тепер стала Четвіркою. Як їм виграти битву, якщо нема жодної сталості?

У нього розверзлася порожнеча в животі. Чи розуміє Зореклан, що відбувається? Ніщо з того, що вони казали, не мало сенсу, і тепер навіть їхнє пророцтво виявилося хибним.

Як Левожар міг довірити їм долю Кланів?

Розділ 5

Голубокрила дивилася вслід Сойкоперові.

«Має бути четвертий кіт, — повторила вона про себе, і лапи їй затремтіли. — Хіба я не управляюся зі своїми обов’язками?» Можливо, Зореклан сподівався більшого, коли зробив її третьою кішкою у пророцтві. Що з того, що вона може почути, як наближаються вояки Темного Лісу? Це ж бо не означало, що вона здатна їх перемогти.

Вона глянула на Левожара.

— Ходімо полювати?

— Іди без мене.

Голубокрила переступила на лапах. Левожар був її виховником. Він один із найсильніших, найхоробріших вояків Громового Клану. Чому він здавався таким розгубленим?

— Тоді побачимося пізніше?

— Гаразд, — відповів Левожар, не дивлячись на молоду воячку.

Вона побігла між деревами, кинувши погляд через плече, адже бажала, щоб він пішов за нею. Але кіт стояв на місці.

Голубокрила перестрибнула невеликий струмок і рушила глибше в ліс, заспокоєна затінком, її тішив затхлий аромат кропиви й папороті. Перше цього сезону опале листя вкривало лісову підстилку. Невже Плющоплеса — четверта кішка? Вона щоночі ризикувала життям, б’ючись із вояками Темного Лісу. Вона заслуговувала бути четвертою.

— Ой! — пискнула Голубокрила, коли їй у лапу встромилася колючка.

Вона так замислилася, що не помітила й вступила в кущі ожини, що простелилися в неї на шляху.

Різке гарчання змусило її завмерти.

— Ти це чув?

Сморід Тіньового Клану заполонив Голубокрилій ніс. «Я на кордоні!» — зрозуміла вона. Кішка й не помітила, як підійшла до лінії запахових міток, бо була приголомшена, наче миша. Завмерла, пригнувшись біля ожини, що тягнулася через кордон. Затамувавши дух, вона слухала, як потойбіч нипають вояки Тіньового Клану.

— Не хвилюйся, Голубокрила, — пролунало шипіння крізь гілки. — Я їх відведу. Тільки стій на місці.

«Тигросерд!»

— Це просто кролик! — гукнув Тигросерд побратимам. — Утік на територію Громового Клану.

— Я не відчуваю запаху кролика.

Голубокрила впізнала гарчання Щурошрама. Кущ зашелестів, коли кіт продирався крізь ожину. Вона помітила в листі його руду, мов у лисиці, шкуру. «Зоряний Клане, допоможи мені!» — закликала вона. Легені в неї боліли від браку повітря, але вона не наважувалася дихати.

— Ходімо! — гукнув Горобинокіготь своїм воякам. — Чорнозір хоче, щоб ми пішли на берег. Там гасає якийсь собака. Треба його відлякати, аби він не поткнувся до лісу.

Голубокрила почула невдоволене Щурошрамове гарчання:

— Але я відчуваю запах Громового Клану.

— Я залишуся і перевірю, — запропонував Тигросерд.

— Гаразд, але будь по цей бік кордону, — попередив Горобинокіготь.

— Дозволь мені теж залишитися, — не вгавав Щурошрам. — Якщо коти Громового Клану тут щось винюхують, я хочу переконатися, що вони знають…

— Тигросерд перевірить, — осадив Горобинокіготь вояка. — Треба зустрітися із Чорнозором. Можеш повернутися сюди з патрулем пізніше й знову позначиш кордони.

Голубокрила глибоко вдихнула, щойно патруль Тіньового Клану помчав до озера.

— Голубокрило? — прошепотів Тигросерд крізь колючки. — Ти мене шукала?

— Звісно, що ні! — Полегшення переросло в лють. Він, мабуть, вважає її дивакуватою кішкою! І зрадницею! — Не забувай, я чула, як ти звинуватив Сойкопера у вбивстві!

Тигросерд виповз з-під куща.

— Мені довелося підтримати Світошубку. — І він благально подивився на неї.

— Чому? — прошипіла Голубокрила. — Вона ж брехала!

— Вона моя сестра. — Тигросерд моргнув. — І посестра. А чого ти від мене очікувала?

— Ти міг і притримати язика — Голубокрила шмагала хвостом. — Чи ти їй віриш?

Тигросерд сіпнув вухами.

— Я не міг бути від неї осторонь. Надто коли вона висунула таке серйозне обвинувачення. — Кіт підійшов ближче, округливши очі. — Ти зробила б те саме для Плющоплесої, чи не так?

— Ні, якби я не вважала, що вона каже правду.

Тигросерд примружив очі.

— А що, якби Плющоплеса вчинила щось жахливе? Ти від неї відвернулася б?

Шкіру Голубокрилій закололо.

— Плющоплеса не могла вчинити нічого жахливого! — Її рознервував тон Тигросерда. — Вона не стала б такого чинити!

— Невже? — спитав він, і очі його виклично заблищали.

— Що ти маєш на увазі? — вимогливо спитала Голубокрила.

Вона знала, що Тигросерд разом із Плющоплесою тренувався в Темному Лісі. Невже там сталося щось таке, що Плющоплеса прагнула приховати?

Тигросерд понурив погляд і нявкнув:

— Пусте.

Голубокрила звела голову.

— Це не має жодного стосунку до Плющоплесої. Це стосується лише тупої брехні Світошубки!

— Світошубка вірить у те, що сказала.

— А ти? — вигнула спину Голубокрила.

— А я сумую за тобою, Голубокрило, — зізнався Тигросерд, пронизуючи її бурштиновим поглядом. — Чому ми весь час маємо сперечатися?

Вона здригнулася, коли він нахилився ближче.

— Чому не можемо зустрічатися, як раніше? — Він зірвав кігтем листок ожини й спостерігав, як той падає на землю. — Коли ми тільки вдвох, усе значно простіше.

Голубокрила розтулила рота, щоб заперечити. Вони з різних Кланів. Їй навіть не слід про нього думати, годі вже й казати, що не слід розмовляти. Ось так, як зараз…

— Я… я не знаю, — пробурмотіла вона.

— Таж знаєш! — Він ступив крок уперед, і їхні морди майже торкнулися. — Ти відчуваєш те саме, що і я. Я бачу.

«Він тренується в Темному Лісі!» — подумала Голубокрила. І спробувала відступити, але його сила й тепло притягували її ближче. Уперше за багато повень вона почувалася в безпеці, ніби могла розчинитися в ньому й більше ніколи не боятися. «Плющоплеса теж там тренується, — нагадала вона собі. — Можливо, Тигросерд шпигує на користь свого Клану, як і вона».

Його подих ніжно торкався її щоки. Так само, як тоді, коли вони сиділи разом у старому будинку Двоногів, далеко від території Клану, самі під місяцем.

— Тигросерде! — зойк Щурошрама змусив її смикнутися.

Вояк Тіньового Клану прибіг з того боку ожини.

— Іду! — Тигросерд подерся під кущем. — До зустрічі нині ввечері! — прошипів він Голубокрилій. — Я чекатиму тут на тебе.

Голубокрила, затремтівши, повернулася і побігла. «Я не можу з ним зустрітися!» Її думки мчали так само швидко, як і лапи, поки вона неслася пожухлою травою між деревами.

«Але чом би й ні? Я стрінуся з ним лише одненький раз. Якщо відчую, що це недобре, то більше не зустрічатимуся».

Перед нею блиснула яскраво-руда шкура. Голубокрила на бігу зашпорталася та різко зупинилася на вус від того, щоб урізатися у Вогнезора.

Він здивовано відсахнувся.

— Голубокрило! — Віднайшовши рівновагу, провідник пильно подивився на неї. — Вибач. Я замислився. Навіть не чув, як ти підбігаєш.

— То мені слід було пильнувати, куди я біжу.

Він співчутливо подивився на неї.

— Ти теж хвилювалася?

«Так. Стосовно Тигросерда», — подумала вона. А вголос відказала:

— Я просто…

Коли вона винувато затнулася, Вогнезір перебив:

— …прислухалася, чи немає небезпеки?

Голубокрила наїжачилася. «Я — більше, ніж просто вуха! Я також можу полювати й битися!»

Провідник Громового Клану похитав головою.

— Важко це усвідомлювати, чи не так?

Голубокрила спохмурніла.

— Ти маєш на увазі Темний Ліс?

— Так. — Вогнезір вдивлявся глибоко в ліс. — Клан теж це відчуває, навіть якщо вони не знають, у чому небезпека. Вони знають, що щось не так. Я наказав їм збільшити патрулі та зміцнити кубла. Вони ж не мишомізкі. І відчувають небезпеку. — Він раптом повернувся до юної воячки. — З тобою все гаразд? — Його погляд був зеленим, як ліс. — Ти ще замолода для такої відповідальності.

Голубокрила випрямилася.

— Я впораюся.

— Знаю, — кивнув головою Вогнезір. — Але переконайся, що ти вдосталь їси та відпочиваєш, і пам’ятай… — Провідник замовк, ще раз глянувши на дерева. — …остаточна відповідальність на мені. Ти не тримаєш увесь Клан у своїх лапах. Мені просто потрібно, щоб ти зробила те, що можеш. — Він звів голову. — Я подбаю про решту.

Розділ 6

Прозорі сонячні промені просочувалися до кубла.

Плющоплеса позіхнула й стала потягуватися, вигнувши спину, аж поки лапи не затремтіли. Вона відчувала, як напружується під шкірою кожен м’яз і як кожен став трохи міцнішим після чергової ночі вишколу в Темному Лісі. Тепер, коли вона наставниця Березопада й Багроверба, кішка прокидалася не така поранена, але була дуже втомлена від того, що доводилося показувати прийоми, ще й безкінечно їх повторювати. Багроверб учився швидко, та й Березопад вочевидь прагнув довести, що він такий самий здібний вояк Темного Лісу, як і Громового Клану. Він підхопив випад на задні лапи, який вона йому показала, з першої спроби, і, хоча кіт — її батько, а не новак, Плющоплеса відчула гордощі.

Голубокрила позіхнула.

— Ти зморена на вигляд, — сказала їй Плющоплеса.

Вона побачила втому в блакитних очах сестри, ще й шкура в Голубокрилої була неохайна, уся в шматочках листя. Вона що, гуляла поза табором?

— Я постійно прокидалася через лісові шуми.

Плющоплеса здогадалася: мабуть, складно спати, коли в тебе вуха чують ген далеко за стінами кубла.

— Можна спробувати набити їх мохом.

Голубокрила розгублено закліпала.

— Що?

— Твої вуха, — насупилася Плющоплеса.

Голубокрила здавалася якоюсь несьогосвітньою.

Кротолап перевернувся і важко підвівся.

— Шкода, що я не набив собі вуха мохом, — сонно нявкнув він. — Тоді мене не розбудила б ваша балаканина. Розщебеталися, як дроздихи.

Вишнелапка потягнулася.

— Світанок, — озвалася вона. — Час прокидатися.

— Але Ружопелюстка та Лисостриб вправляються з Косариконогом у лазінні по деревах, — нагадав їй Кротолап. — Це означає, що в нас нині не буде тренувань.

Вишнелапка підвела голову.

— Чому ми не можемо потренуватися з ними?

— Косариконіг, бач, вважає, буцімто ми замалі, щоб стрибати з гілок. — Кротолап хльоснув хвостом. — Закладаюся, я зможу стрибнути зі Старого дуба й чудово приземлитися.

Плющоплеса ніжно ляснула його по вуху.

— Нам не можна так ризикувати й зазнавати травм.

«Надто тепер, коли Темний Ліс готується атакувати», — додала вона про себе. Кішка вискочила з кубла та підійшла до Ожинокігтя, який саме роздавав ранкові обов’язки.

— Здобич починає ховатися під землю, — заявив воєвода Громового Клану. — Ми повинні полювати, поки можемо. Але не можна забувати про бойову підготовку. Клани нервують. А знервовані Клани небезпечні.

— Це тому Вітряний Клан намагався напасти на нас через тунелі? — обізвалася Карохвістка.

Хмарохвіст примружив очі.

— І тому Тіньовий Клан звинуватив нашого медикота у вбивстві?

Вогнезір спустився з Високого Каменя до Ожинокігтя.

— Ми не повинні вплутуватися в міжкланові чвари. Треба зосередитися на приготуваннях до гололисту.

«І до нападу Темного Лісу», — подумала Плющоплеса, смикнувши хвостом. Товаришів непокоїли загрози з боку сусідських Кланів. Вони й гадки не мали, що над лісом нависла значно більша загроза.

Ожинокіготь вийшов уперед.

— Вогнезір має рацію. Ми повинні готуватися до холодних повень, але далі тренуватися. Бубконосе!

Він подивився на кубло вояків. Звідти вигулькнула широка кремова голова.

— Так?

Ожинокіготь поманив його помахом хвоста.

— Я хочу, щоб ти допоміг Косариконогові тренувати Лисостриба й Ружопелюстку в бійці на деревах.

Бубконіс вислизнув зі свого кубла та стрибнув на галявину. Струснувся і повів широкими плечима.

— От і чудово! — сказав він, а його очі засяяли.

Він мав кігті міцні, як в орла, і був серед найкращих верхолазів у Клані. І знав, як розрахувати час стрибка, щоб приземлитися простісінько на спину будь-якого вояка, який проходив під гілкою.

Косариконіг очікувально глянув на Ожинокігтя, а коли воєвода Громового Клану кивнув, попрямував до тернового тунелю. За ним пішли Ружопелюстка й Лисохвіст. Бубконіс теж помчав притьмом. Кротолап дивився їм услід, настовбурчивши брунатно-кремову шкуру.

Ожинокіготь глипнув на новака.

— Ви з Вишнелапкою можете сьогодні потренуватися з Голубокрилою і Плющоплесою.

Хвіст Плющоплесої обвис. Вона й так усеньку ніч тренувала новаків у Темному Лісі.

— Ти чула, Голубокрило? — гукнула Вишнелапка, вистрибуючи зі свого гнізда. — Ти сьогодні нас тренуєш.

Голубокрила й собі вислизнула, позіхаючи.

Плющоплеса насупилася. «І чому вона така натомлена? Це ж я всю ніч не спала».

— Ходімо, — покликала сестра Голубокрилу, прямуючи повз неї до входу.

— Чи можемо ми вивчити кілька бойових прийомів? — Великі бурштинові очі Кротолапа прикувалися до Плющоплесої. — Цвітопала сказала, що ти знаєш кілька приголомшливих атакувальних прийомів.

— Краще зосередьмося сьогодні на захисті.

Вона минулої ночі в Темному Лісі вже достатньо навчала смертельних прийомів.

— Але можемо потренуватися і в нападі, якщо хочеш, Кротолапе, — сказала Голубокрила, ідучи стежкою.

Плющоплеса дивилася їй услід. «Хіба ти не чула, що я сказала?» — роздратовано подумала кішка. Вона розтулила була рота, щоб заперечити, але Вишнелапка та Кротолап уже мчали до тренувальної западини.

— Обережно! — крикнула їм услід Плющоплеса. — Не хочу ніяких травм. Не випускайте кігтів.

«Це вам не Темний Ліс», — додала вона подумки.

Коли новаки зникли на стежці, Плющоплеса наздогнала Голубокрилу.

— Що сталося?

— Нічого.

— Тоді чому ти поводишся так, ніби прокинулася не в тому Клані?

— Я нормально поводжуся, — Голубокрила непохитно дивилася вперед.

— Що тобі насправді заважало спати минулої ночі? — напосідала Плющоплеса.

— Я ж тобі сказала, — знизала плечима Голубокрила. — Гамір.

Вони дісталися тренувальної западини, і Плющоплеса зістрибнула з короткого крутосхилу. Кротолап і Вишнелапка вже билися на гладенькій піщаній землі.

— Прибрати бойового присіду! — наказала Плющоплеса.

Новаки відкотилися одне від одного й плюхнулися на животи.

— Не смикайте хвостами. — Плющоплеса натиснула лапою на кінчик Кротолапового хвоста, що смикався, і повернулася до Вишнелапки: — Опусти плечі та підібгай задні лапи. — Вона ткнула носом у зад Вишнелапки, і руда кішка підтягнула задні лапи міцніше під себе. — Це додасть твоєму стрибку потужності. Тепер потренуйся стрибати й подивися, як далеко ти можеш приземлитися.

Вона неквапом повернулася до Голубокрилої, яка влаштувалася скраю на галявині.

— Не забувайте витягувати передні лапи! — гукнула вона до новаків. — Ви повинні зустріти ворога кігтями, а не носом.

Кішка сіла поруч із сестрою.

— Я знаю, щось не так, — прошипіла вона.

Кротолап і Вишнелапка кинулися навскач через галявину. Вони більше скидалися на переполошених кроликів, ніж на вояків.

— Спробуйте ще раз, — запропонувала Плющоплеса. — І продовжуйте спроби, доки не буде результату.

Вона повернулася до Голубокрилої:

— Ну?

Круглі блакитні очі Голубокрилої блищали.

— Це все пророцтво, — прошепотіла вона.

— А що з ним?

— Плем’я Вічного Полювання казало Сойкоперові, що є четвертий кіт.

Плющоплеса напружила хвіст.

— Четвертий кіт? Хто?

— Сойкопер думає, що це Мільгокрила. — Голубокрила дивилася в одну точку на дальньому боці галявини. — Левожар думає, що це Падуболистка.

— Хіба Плем’я не сказало, хто це має бути?

Плющоплеса випустила кігті. Чому Древні коти так усе ускладнюють?

— Не думаю, що вони знають.

— А Зоряний Клан?

Голубокрила знизала плечима.

— А ти як гадаєш, хто цей четвертий кіт? — пробурмотіла Плющоплеса.

— Ти.

— Я? — кліпнула очима Плющоплеса. — Те, що я твоя сестра, не означає…

— Ти щоночі в Темному Лісі ризикуєш своїм життям, — різко зауважила Голубокрила.

— Я просто шпигую для вас, — похитала головою Плющоплеса. — Зоряний Клан зі мною не розмовляв.

Голубокрила нахилилася ближче.

— Ти впевнена? Ти бачила якісь особливі сни?

Плющоплеса пустила очі під лоба.

— Я не маю часу на особливі сни, — зазначила вона. — Я щоночі тренуюся в Темному Лісі.

— Можна ми тепер спробуємо маневрувати? — перебив їх Кротолап.

— Скоро спробуєте, — озвалася до нього Плющоплеса. Відтак знову повернулася до Голубокрилої. — Напевно, то Падуболистка?

— А що з Падуболисткою? — спитала Вишнелапка, підходячи до них.

— Тренуй стрибки, — наказала Плющоплеса.

— Але ж Кротолап зайняв усю галявину! — поскаржилася Вишнелапка.

Плющоплеса зиркнула на брунатно-кремового новака.

— Кротолапе! Тримайся краю, а сестра хай тренується посередині.

— Але це несправедливо…

— Ти готуєшся стати вояком чи кошеням? — прогарчала Плющоплеса.

Бурмочучи щось собі під ніс, Кротолап доплентався до краю галявини й присів, ладний знову стрибнути. Вишнелапка зухвало звела хвоста й попрямувала до середини западини.

Плющоплеса повернулася назад до Голубокрилої.

— Навіщо б інакше Падуболистці повертатися саме тепер?

— Якби вона була частиною пророцтва, то вона й не зникала б, — заперечила Голубокрила. — Це маєш бути ти!

— Я не маю жодної особливої сили, — зазначила Плющоплеса.

— Ти маєш сміливість, — сердито нявкнула Голубокрила. — Ти щоночі шпигуєш за нашими найлютішими ворогами. Це, певно, ти!

Вереск, що пролунав западиною, змусив Плющоплесу обернутися. Кротолап і Вишнелапка билися посеред галявини. Плющоплеса кинулася до них і відтягнула Кротолапа.

— Що ви, заради Зоряного Клану, коїте?

— Він увесь час застрибав на мою доріжку! — прошипіла Вишнелапка.

— Ви ж побратими! — різко вигукнула Плющоплеса. — Яка з вас користь у битві, якщо ви зрештою поб’єтеся одне з одним?

Поки вона говорила, то в неї у грудях ніби розверзлася безодня розпачу. Які жахи та зради чекають попереду на її невинних побратимів?

Коли над табором зійшло сонце, Плющоплеса підійшла до світлої плями біля поваленого бука й лягла. Її живіт був повним, а шерсть — теплою. Стомившись від ранкових тренувань, вона заплющила очі. «Невже я справді четверта кішка?» — загадалася вона. Голос Голубокрилої досі відлунював їй у вухах: «Ти щоночі шпигуєш за нашими найлютішими ворогами. Це, певно, ти!». Плющоплеса спробувала викинути з голови сестрині слова й міркувала собі: «Якби я була четвертою, то я знала б! Я мала б особливу силу, чи не так?».

— Плющоплесо! — вирвало її з дрімоти Березопадове шипіння.

Вона сіла.

— Що?

Молода воячка побачила темний батьків силует на тлі яскравого сонця. Закліпала, звикаючи до світла, і розгледіла, що поруч із батьком стояв Мишовус. Плечі в Плющоплесої опустилися. Певно, вони хотіли щось їй сказати про вишкіл у Темному Лісі.

— Нам потрібно поговорити. — Березопад кивнув носом у бік виходу з табору. — Наодинці.

Плющоплеса оглянула залитий сонцем табір. Маколеда й Листоплеса ділили мишу біля кубла старійшин. Поруч із ними Мишошубка поклала носа на передні лапи, заплющивши очі, а Мурко вилизував їй шерсть. Вишнелапка та Кротолап змагалися між собою, відпрацьовуючи біля ясел свої атакувальні стрибки.

— Ходімо тоді. — І Плющоплеса стомлено рушила до виходу, уникаючи погляду на Мишовуса, щоб той не помітив її нехоті.

Вона ніколи не уявляла, що стільки її товаришів ладні повірити брехні Шулікокрига.

«Але я теж повірила», — нагадала собі кішка. Вона так прагнула вивчити нові бойові прийоми, що їй було байдуже, хто її навчатиме. А Шулікокриг був дуже переконливим і просто зачарував її, змусивши повірити, що допомагає стати найвправнішою воячкою, якою лишень можна. То чому Мишовус мав бути мудрішим за неї?

Ліс поза межами влоговини був прохолодним під суцільним затінком гілок, листя шелестіло на леготі. Плющоплеса пройшлася стежкою із Березопадом та Мишовусом і зупинилася на краю тренувальної западини.

— Ми зустрічаємося з Темними котами з інших Кланів, — тихо сказав Березопад.

Почувши це, Плющоплеса насторожилася.

— Коли?

— Просто зараз.

Плющоплеса глитнула.

— Чому?

— Нам потрібно практикуватися битися вдень, — вставив Мишовус.

Березопад нахилився вперед, його очі блищали.

— Якщо зможемо відпрацьовувати тут те, чого вчимося в Темному Лісі, то покращимо свої навички.

— І ще треба придумати, як воякам Темного Лісу дістатися нашої території, якщо нам знадобиться їхня допомога, — додав Мишовус.

Плющоплеса затамувала дух.

— Та навіщо нам їхня допомога?

Від думки про Шулікокрига й Тигрозора, що вільно гасають біля озера, їй стало зле.

Березопад глипнув на неї.

— Бо якщо одному Кланові загрожуватиме небезпека, ми всі зможемо йому допомогти.

«Невже вони справді в це вірять?» — думала Плющоплеса, поглядаючи на побратимів. Ті стояли із широко розплющеними та ясними очима. «Усе перевернулося догори дриґом!» — у розпачі подумала кішка. Клани вже дійшли межі, вони ладні були порушити кордони, вони боялися дедалі дужче, а тим часом вояки, котрі тренувалися в Темному Лісі, ставали дедалі ближчими одне до одного.

Вона хотіла ззирнутися з батьком, відчайдушно бажаючи зізнатися в тому, що знала, і попередити його: він переслідує вовків, а не мишей.

Серце їй тьохнуло. Молода воячка не могла зізнатися, що вона шпигунка. А раптом вони її викажуть?

Рвачкий вітер свистів у гілках над головою.

— Ну що? — запитав Мишовус. — Ти йдеш?

Плющоплеса тупцювала.

— Куди?

Березопад схвильовано махнув хвостом.

— Ми домовилися зустріти Сонцемітку на кордоні.

— Вона приведе Жайвіролапку і Зайцестриба, — додав Мишовус.

Плющоплесу охопив жах, і вона щосили зосередилася на тому, щоб хутро лежало гладко. Чому вони такі нерозумні? Вона дивилася на Березопада. Його світло-коричнева смугаста шкура була блискучою і гладенькою, він гордовито випнув груди, порослі густою шерстю. Невже він справді думає, що виявляє вірність своєму Кланові, зустрічаючись із Вітряними вояками, щоб повправлятися в бойових прийомах?

«Я маю це зупинити!» — подумала вона.

Коли Березопад і Мишовус пішли крізь дерева, Плющоплеса нашорошила вуха, шкодуючи, що не має такого слуху, як у сестри. Не могла наказати їм не йти, бо тоді довелося б розповісти про те, до чого вона залучена в Темному Лісі. Вона мала шпигувати якомога довше. Мала дізнатися, коли і де Зорелом планує напасти.

— Зачекайте на мене.

Вона поквапом рушила за своїми побратимами, коли ті вийшли на стежку, що вела до кордону з Вітряним Кланом. Здіймаючись тим шляхом, вона оглядала ліс. Птахи пурхали з гілки на гілку. Білка шмигала лісовою підстилкою в папороті.

Раптом вона помітила в ожині руду, як у лисиці, шкуру. Хтось підкрадався до білки.

Її серце завмерло.

— Я вас наздожену, — мовила вона.

Березопад озирнувся на Плющоплесу.

— Ми зустрічаємося біля струмка, — нявкнув він.

— Гаразд.

Вона звернула зі стежки й присіла в папороті. Висунувши голову з іншого боку, побачила, як біжить білка. Руда, як у лисиці, шкура майнула слідом за нею. Тоді кіт приземлився просто на білку та загриз її одним укусом.

— Лисострибе! — покликала Плющоплеса, вибігаючи до нього з папороті.

Вояк обернувся, труснувши білкою, що звисала у нього з рота. Він її впустив.

— Що сталося?

Плющоплеса озирнулася. Мишовус і Березопад уже зникли за пагорбом.

— Приведи патруль до кордону з Вітряним Кланом, — прошипіла вона. — Ні, не так. Ідіть стежкою до озера.

Вона не хотіла, щоб патруль Громового Клану наздогнав Березопада й Мишовуса і простежив за ними просто до місця зустрічі.

Лисостриб кивнув головою.

— Чому?

— Я відчула запах Вітряного Клану на кордоні, — збрехала вона. — Гадаю, патрулі перетинають струмок.

Лисостриб насупився:

— Я приведу інших.

Ухопивши білку, він помчав до табору.

Плющоплеса кинулася наздоганяти Березопада й Мишовуса.

— Усе гаразд? — примружив очі Березопад.

— Гаразд, — бадьоро нявкнула Плющоплеса, наздогнавши його. — Мені просто треба було зробити бруд.

Погляд Березопада знову ковзнув до стежки. Плющоплеса бачила, як стає світліше проміж деревами — вони наближалися до узлісся. Кішка стишила ходу. Далі трава тягнулася просто до кордону. Вона мала дати Лисострибові час привести патруль.

— Я пишаюся тобою, — прошепотів їй на вухо Березопад, торкаючись її хутром. — Коли я побачив тебе в Темному Лісі, я усвідомив, що колись дуже недооцінював твої здібності.

Чи пишався б він нею так само, якби знав, що вона всім бреше? Вона мала б попередити його про небезпечний шлях, який він обрав. Мала б зізнатися, що прийшла в Темний Ліс лише для того, аби дізнатися, що задумав Зорелом. Але не могла. Ризик завеликий.

Вони вийшли на сонячне світло. Попереду земля спускалася до прикордонного струмка. За ним височіла гладка трав’яниста вересова пустка Вітряного Клану, яка різко вирізнялася на тлі яскраво-блакитного неба. Плющоплеса оглянула верес — чи не видно там чийогось хутра, — а потім крадькома зиркнула на озеро. Не було жодної ознаки патруля Вітряного Клану або Лисостриба. На схилі за кілька лисячих хвостів від струмка вона помітила кущ дроку.

— Ходімо сховаємося там, поки вони не прийдуть, — запропонувала вона.

— Чому це ми повинні ховатися? — наїжачився Мишовус.

— Ти ж не хочеш, щоб усі знали про Темний Ліс, чи не так? — спитала Плющоплеса, проминаючи його.

Вона пригнулася під низькими гілками дроку та просунулася всередину якомога далі, відчуваючи, як шипи смикають її за шкуру.

Звиваючись, вона прошипіла побратимам:

— Ідіть, тут удосталь місця.

Березопад і Мишовус протиснулися слідом. Збуджена та роздратована Плющоплеса лежала й вдивлялася у вересову пустку, відчуваючи, як калатає серце. «Будь ласка, Зоряний Клане, не дозволь Березопадові та Мишовусові відчути мій страх», — думала вона. А що, як Лисостриб прийде першим? Тоді Березопад здогадається, що вона їх виказала. Плющоплеса вдивлялася у верес за струмком у надії якнайшвидше побачити котячі шкури.

До неї крізь гілки куща долинув свіжий запах Громових котів. «Лисостриб!» Напружившись, вона розгледіла молодого вояка, який підіймався схилом. З ним ішли Орлякошуб і Сіросмуг. Коли вони наблизилися до дроку, зашелестів верес на протилежному боці струмка, і звідти, оглядаючи берег, вийшов Зайцестриб. За ним з’явилися Жайвіролапка та Сонцемітка.

— Ви їх бачите? — нявкнула Сонцемітка побратимам.

Пильно вдивляючись потойбіч струмка, вона повела товаришів до кордону.

— Геть! — пролунав зі схилу крик Лисостриба. Патруль Громового Клану підбіг до кордону й різко зупинився навпроти Вітряних котів. — Що ви тут робите?

— Перевіряємо кордони, — відповіла Сонцемітка, дивлячись йому у вічі. — Так само, як ви.

— Ви порушили кордон! — звинувачувально сказав Орлякошуб.

— Ми його не перетнули! — прошипів Зайцестриб.

— Зараз — ні, — прогарчав Лисостриб. — Але вояки вловили запах Вітряного Клану по цей бік струмка.

Березопад завмер біля Плющоплесої.

— Що, правда? — прошепотів він.

Плющоплеса знизала плечима й збрехала:

— Я не знаю.

Мишовус махнув хвостом і пробурмотів:

— Чому це Вогнезір вирішив саме зараз відрядити сюди патруль?

Сонцемітка завмерла на краю вузького струмкового річища. Лисостриб стояв навпроти неї з іншого боку. Обоє попритискали вуха до голови й не рухалися.

Сонцемітка вишкірила зуби.

— Жодний кіт Вітряного Клану кордон не перетинав.

Сіросмуг хльоснув хвостом.

— То ви звинувачуєте Громовий Клан у тому, що він перейшов кордон і порушив лінію запахових міток?

Орлякошуб прибрав бойового присіду — того самого, якого Плющоплеса вранці навчала Кротолапа та Вишнелапку. «Не атакуй!» — подумки звернулася вона до товариша. Її охопило почуття провини. Вона не хотіла починати бійку. Вона просто прагнула врятувати побратимів від жахливої помилки.

Зайцестриб, зіщулившись, подивився на Орлякошуба.

— Однозір каже, ми повинні провчити будь-якого кота, на якого натрапимо на нашій території.

— Це наша територія, — напружив м’язи Орлякошуб, його задні лапи вже сіпнулися…

— Стійте! — вигукнув із дроку Березопад.

Лисостриб обернувся, широко розплющивши очі.

— А ти що тут робиш?

— Ми охороняємо кордон.

Березопад випростався і хвостом покликав Мишовуса й Плющоплесу. Мишовус вислизнув з-під куща, Плющоплеса неохоче пішла за ним.

Лисостриб зіщулив очі:

— Як це ви його охороняєте, сидячи в кущах?

— Чекали, чи не перетне його хто раптом. — І Березопад метнув погляд на Сонцемітку, тож коти Вітряного Клану почали відступати.

Сіросмуг переступив на лапах.

— Ніхто не перетинав ніяких кордонів, — оголосив Березопад. — Пропоную всім просто розійтися.

— Нікуди я не піду, поки не перевірю, чи нема запахів Вітряного Клану в нас на території, — прогарчав Лисостриб.

Сонцемітка смикнула вухами:

— Нічого ти не знайдеш, — заявила вона.

Відтак повернулася і повела своїх товаришів назад у верес.

Лисостриб походжав кордоном, обнюхуючи кожну травинку.

— Жодної ознаки вторгнення.

Він очікувально глянув на Плющоплесу, адже саме вона розповіла йому про те, що коти Вітряного Клану перетнули кордон.

Кішка відвела погляд, відчуваючи полегшення, і пробурмотіла:

— Не цього разу.

Лисостриб ще раз понюхав верес, а потім залишив запахову мітку.

— Гайда, повертаймося до табору.

Плющоплеса першою рушила до дерев. Її лапи були важкі мов камінь. Як вона хотіла б зараз спати на сонечку біля поваленого бука! Відчувши, як її торкнулася чиясь шкура, вона обернулася і побачила, що її наздогнав Лисостриб.

— Ти знала, що вони там будуть?

Вона здригнулася.

— Ні.

— Але ж не було ніяких ознак порушення кордону з боку Вітряного Клану, — насупився Лисостриб. — То чому ти вирішила викликати патруль? Ти щось підслухала, коли ми билися в тунелі?

Плющоплеса похитала головою.

— То була просто інтуїція, — пробурмотіла вона. — Ти ж знаєш, яка нині напруженість між Кланами. Мабуть, я відчула запах Вітряного Клану, коли була в лісі, тому так занервувала, що…

— …просто перебільшила, — закінчив за неї Лисостриб.

— Гадаю, саме так, — відказала Плющоплеса, смикнувши вухом.

— Що ж, це була вдала здогадка…

Плющоплеса глянула на Лисостриба й побачила, як сумнів затьмарює його погляд. Їй зсудомило живіт. «Він мені не вірить», — подумала вона. Тривожно махнувши хвостом, Плющоплеса набавила ходи й помчала додому. Вона не просто була шпигункою — їй ще й доводилося брехати власному Кланові.

«Скільки ще триватиме таке життя?» — думала вона.

Розділ 7

Сойкопер кинув камінчик, і той приземлився за мишачий хвіст від гнізда Терносяйної.

— Можеш туди дотягнутися? — поспитався він.

— Легко!

Терносяйна витягнулася, схопила камінчик і жбурнула його у своє гніздо. На її плечах під хутром випнулися міцні м’язи.

Сойкопер засунув носа в її гніздо й зубами дістав камінчик. Довелося докласти зусиль, щоб його витягнути. Для сьогоднішньої вправи він обрав важкий камінь. Тоді кинув його на пів хвоста від її гнізда.

— А зараз?

Терносяйна знову витягнула передні лапи, цього разу трохи пихкаючи, але все ж таки спритно загребла камінь назад у своє гніздо.

— Ану ж, я перевірю твій хребет.

Сойкопер зарився мордою в її хутро, обережно обмацуючи м’язи. Вони здавалися здоровими та міцними аж до самого попереку. Далі вони були безжиттєвими й тонкими, але хутро залишалося гладеньким і блискучим.

— Ти наполегливо працювала. — Сойкопер сів. — Якщо виконуватимеш свої вправи, усе буде добре.

Терносяйна викинула камінчик зі свого гнізда й знову потяглася до нього.

— Я хочу навчатися лазити по деревах, використовуючи лише передні лапи, — пихкаючи, прошепотіла вона.

Поки кішка намагалась дістатися до каменя, Сойкопер поринув у задуму. У нього цілий ранок із голови не йшов четвертий кіт. Лише Мільгокрила запропонувала допомогу в боротьбі з Темним Лісом. Це, мабуть, вона. Він випустив свої думки, ніби птаха, і дозволив їм пролетіти над озером до території Річкового Клану. Коли вони досягли табору, він заблокував усе, що заважало, і став шукати Мільгокрилу. Відчув Вербоясу, яка перелічувала трави, а поруч із нею — і Мільгокрилу, але, як завжди, не міг проникнути крізь туман, що огортав, немов павутиння, думки медикішки.

«Вона четверта кішка! Вона єдина, чиї сни убезпечені від Темного Лісу. Він не може залучити її до своїх підступних планів».

— Ти зможеш далі сама повправлятися? — спитав він Терносяйну. — Мені треба вийти.

— Звісно, зможу.

За межами кубла його шкуру зігріло ранкове сонце. Левожар і Білокрила ділили мишу біля тернової загорожі. Шипокіготь з Карохвісткою ділилися язиками на краю галявини. Папоротехмарка й Маргаритка гомоніли біля ясел, а Зернинка з Лілейкою бавилися опалим листям у тіні бука.

Коли Сойкопер пірнув у тернову загорожу, щоб вийти з табору, то відчув Левожара, який відскочив убік.

— Куди ти йдеш?

— Побачити Мільгокрилу.

Левожара шпигнула тривога.

— Я піду з тобою.

— Ні, дякую. — Сойкопер не хотів, щоб брат сперечався весь шлях до озера про те, що четвертою має бути Падуболистка. — Я іду в справі медикотів.

— Але ж тобі більше не можна бути медикотом! — гукнув йому вслід Левожар.

— Зореклан мене захистить.

Сойкопер пробрався терновим тунелем, усвідомлюючи власну брехню. Острожина сказала йому, що Зоряний Клан більше не бачить котів біля озера. Для них темрява вже настала.

— Скажи Вогнезорові, куди я пішов.

Він ще прислухався, чи не піде за ним Левожар, і з полегшенням почув тільки покірне зітхання, що долинало крізь терен.

— Якщо ти не повернешся до сутінків, я піду тебе шукати, — нявкнув Левожар.

— Тобі не доведеться, — форкнув кіт.

«Сподіваюся!» — додав він подумки.

Сойкопер попрямував до берега, яким мав пройти через територію Вітряного Клану. Він розтулив рота, щоб скуштувати повітря й дізнатися, чи немає на березі вояків Вітряного Клану. Відчув знайомий запах…

«Однозір!»

Сойкопер насторожився. Провідник Вітряного Клану стояв біля води на кілька лисиць попереду.

Сойкопер обережно підійшов.

— Вітаю, Однозоре.

— Сойкопере, — сказав Однозір, не повертаючись.

— Вибач, що вторгся на землю Вітряного Клану. — Сойкопер шанобливо опустив голову. — Я йду поговорити з Мільгокрилою.

Він напружився, адже очікував, що Однозір спалахне гнівом і настовбурчить шерсть. Але хутро провідника Вітряного Клану залишилося гладким.

— Іди з миром, — сказав йому Однозір. — Хоча я думав, що медикоти більше не розмовляють одне з одним.

— Того бажає Зоряний Клан, — нявкнув Сойкопер. — Не я.

— А ти спроможний не підкоритися Зоряному Кланові? — здивовано спитав Однозір.

— Так. — Сойкопер не хотів пускатися в довгі пояснення. — Якщо це сприятиме збереженню миру між Кланами.

Він почув, як зрушили з місця камінці, коли Однозір сів.

— Клани завжди воювали, але це вперше, коли розділили медикотів, — важко сказав провідник Вітряного Клану. — У мене таке відчуття, ніби наближається щось лихе. — Однозорів погляд обпік Сойкоперову шерсть. — Вода спокійна, — пробурмотів він. — Але течії під поверхнею затягують. Хоча їх не видно, вони можуть затягнути котів, і ті загинуть.

— Ні, якщо ти знаєш, де течії. — Сойкопер нахилився вперед. — Пильнуй за своїми кордонами, Однозоре, але й за своїм Кланом також пильнуй.

Сойкопер почув, як затріщали камінці, коли Однозір повернувся до нього обличчям.

— Ти хочеш сказати, що мої вояки невірні?

Сойкопер позадкував.

— Будь-якого кота можна обманом змусити до зради.

Подих Однозора торкнувся Сойкоперового обличчя.

— Ти про Сола?

— Ні, — сказав Сойкопер. Загроза з боку Темного Лісу була значно небезпечнішою, аніж із боку самітника-базікала. — Просто зверни увагу на незвичайну поведінку твоїх вояків.

Шкура провідника Вітряного Клану настовбурчилася від люті.

— Я ладний довірити своєму Клану власне життя!

Сойкопер шанобливо схилив голову.

— Вибач.

Він проминув Однозора й пішов далі до кордону Річкового Клану. Хутро стало дибки, бо він відчував на собі гнівний Однозорів погляд, поки кіт стежив за ним уздовж берега. «Можливо, мені не варто було намагатися його попереджати», — думав він.

На кордоні Річкового Клану лінія запахових міток на камінні сягала крайки води. Сойкопер її перетнув.

— Що ти тут робиш?

Сойкопер крутнувся, випустивши кігті. Розпізнав запах люті, що долинав від Звисловусого. Біля нього стояли, настовбурчивши хутро, Пстругострумка й М’ятошуб.

Сойкопер звів хвоста.

— Я прийшов поговорити з Мільгокрилою.

— Ти вже не медикіт, — сказав Звисловусий, і Сойкопер відчув на своїй щоці його просмерділий рибою подих.

Сойкопер стримав дрижаки. Він чув, як Звисловусий тренувався в Темному Лісі.

— Тіньовий Клан не вирішує за Зоряний, — прошипів він. — Тільки Зореклан може позбавити мене сили медикота.

— Думаю, то Мрячкозірка має вирішувати, — нявкнув М’ятошуб побратимам.

— Та авжеж, — протягнув Звисловусий, але в його нявканні явно можна було розчути сумнів.

Сойкоперові раптом захотілося, щоб із ним тут усе-таки був зараз Левожар.

Пстругострумка вийшла вперед.

— Ходімо.

Кішка штурхнула його носом, а М’ятошуб і Звисловусий попленталися поряд із ними.

— Тут треба перебратися упалим деревом, — попередила Пстругострумка.

Вона вистрибнула перед Сойкопером, зачепивши хутром його вуса. Кіт відчув запах несвіжого соку, що линув від поваленого стовбура. Мабуть, ця колода була переправою через річку, що відділяла табір Річкового Клану від суші. Він видряпався за кішкою і, встромляючи кігті в облуплену кору, обережно пішов притьмом за нею. Коли колода загойдалася під вагою М’ятошуба й Звисловусого, що ступали позаду них, у Сойкопера серце затріпотіло в грудях. Під ним плескалася річка. Якщо він упаде, течія віднесе його просто в озеро.

Відчувши, як стовбур під лапами розгалужується на ламкі пагони, він зрозумів, що дістався іншого боку. Тоді підібрав під себе лапи й стрибнув уперед, сподіваючись перескочити верхівку поваленого дерева. Кіт незграбно приземлився серед якогось гілляччя, але Пстругострумка його втримала.

— Сюди, — сказала кішка й повела Сойкопера крізь високу траву.

Коли вони дійшли до галявини, його огорнув запах Річкового Клану. Він відчував навколо себе приголомшення — воно просто линуло до нього від котів, що сиділи в таборі.

— Чому він тут? — запитав Чаплелап.

Очеретохвіст шикнув на нього:

— Послухай і, може, дізнаєшся.

— Ласкаво просимо, Сойкопере. — Кіт почув, як шкура Мрячкозірки терлася об гілочки, коли та вилазила зі свого кубла. — Ти прийшов зустрітися з Мільгокрилою і Вербоясою?

Сойкопер шанобливо схилив голову.

— Так, якщо дозволите.

— Він не має права! — прогарчав Звисловусий.

Сойкоперові передавалося тепло, яке розливалося від Мрячкозірки. Принаймні вона була рада його бачити.

— Він має право, дароване йому Зоряним Кланом, — застерегла вона свого вояка. Кінчик її хвоста торкнувся Сойкоперового боку. — Я відведу тебе до кубла медикотів.

Він пішов за провідницею через увесь табір до трав’яного тунелю, що вивів їх на невелику галявину. Сойкопер вдихав знайомі аромати мати-й-мачухи, огірочника та водяної м’яти. Відтак почув, як зашелестіла трава і чиїсь лапи зачовгали по землі.

— Сойкопере? — здивовано мовила Мільгокрила.

— Усе гаразд? — спитала Вербояса, торкаючись хвостом м’якої землі.

Мрячкозірка розвернулася й подалася собі назад, торкнувшись кота хутром.

— Я залишу вас поговорити, — сказала вона.

За мить Вербояса підскочила до Сойкопера.

— Що сталося? Хтось занедужав?

— Мені потрібно поговорити з Мільгокрилою, — пояснив Сойкопер.

— Але ти вже не медикіт, — здивовано відказала Вербояса. — Світошубка звинуватила тебе в…

Сойкопер не дав їй договорити.

— Якби Тіньовий Клан наказав річці припинити текти, чи вона припинила б?

Вербояса напружилася.

— Річ не тільки в Тіньовому Клані! — запротестувала вона. — Зоряний Клан поділився зі мною снами, і вони сказали мені, що медикоти повинні триматися подалі одне від одного.

— Ну, мені вони нічого не казали, — пирхнула Мільгокрила, — тож піди позбирай калачики, поки я поговорю із Сойкопером.

Між двома медикішками запала мовчанка. Потім Вербояса хльоснула по землі хвостом.

— Гаразд, — сказала вона й вийшла з кубла.

А Мільгокрила смикнула вухами.

— Якби Зоряний Клан сказав їй стрибнути в озеро, вона достоту стрибнула б!

— Вона ж уміє плавати, — знизав плечима Сойкопер.

Мільгокрила рикнула на нього.

— Не жартуй. Усе серйозно. Це ти сказав мені, що нас чекає жахлива битва.

«Як же мені дізнатися, чи то вона четверта кішка?» — подумав Сойкопер. Він присів біля Мільгокрилої.

— Клани повинні об’єднатися для майбутньої битви, але це неможливо, поки розділені медикоти.

Мільгокрила дряпала кігтями землю.

— Це ж так мишомізко! Не зважати на здоровий глузд лише тому, що тобі щось сказала якась старезна Зоряна кішка.

Сойкопер відчув, як повз нього промайнув її хвіст — то медикішка обкручувала ним лапи.

— Вибач, — сказала Мільгокрила. — Я знаю, що ти віриш у Зоряний Клан, і я це поважаю. Віра вже допомагала Кланам переживати тяжкі часи, але нині, здається, вона тільки заважає.

Сойкопер чув розчарування в її нявканні й розумів, чому все так. Зореклан, роз’єднуючи Клани, робив загрозу Темного Лісу небезпечнішою.

— Якби я міг поговорити із Жарохвостом, то, можливо, зумів би його переконати сказати Дрібнохмарові правду.

— Принаймні для початку. — Мільгокрила поворухнула лапами. — Медикоти ніколи не зберуться докупи, поки вважатимуть тебе вбивцею. — Вона сіла зручніше. — Я поговорю з Дрібнохмаром і Борилітом. Можливо, мені вдасться переконати їх, що вони підривають силу Правильника медикотів.

— І що, вони послухаються тебе, а не Зоряний Клан?

Мільгокрила встромила кігті в землю.

— Я рада, що Зоряний Клан не дзижчить у мене в голові, як ті бджоли! Як можна ясно мислити, коли старі коти весь час щось бурмочуть на вухо?

— Сойкопере? — тихо пролунало з тунелю нявкання Мрячкозірки. — Тобі час іти.

«Але мені досі потрібен доказ того, що Мільгокрила — четверта кішка!» — розпачливо подумав Сойкопер.

— Мої старші вояки більше не вважають тебе медикотом, — вибачливо пояснила Мрячкозірка. — Я мушу поважати їхню думку. Ти більше не можеш тут залишатися.

Сойкопер відчував, як у повітрі навколо кубла медикотів витає ворожість.

— Вони думають, що я порушник.

— Боюся, що так. — Мрячкозірка підштовхнула його, щоб він звівся на лапи. — Було б краще, якби ти зараз пішов.

Він кивнув Мільгокрилій і попрямував тунелем.

Звисловусий походжав табором, Дірколет та Мілкохвоста були обабіч нього. Шуваровус виступив уперед.

— Ми проведемо тебе до кордону.

— Дякую, — відповів Сойкопер воєводі Річкового Клану, схиливши голову.

«Чотири вояки супроводять мене додому? — обурився він про себе, притиснувши вуха до голови. — Я ж нічого поганого не зробив!»

Він зрозумів, що Мільгокрила його наздоганяє.

— Я прийду й розповім тобі, якщо мені вдасться переконати інших, — прошепотіла вона.

— Гадаю, Клани втратили глузд, — прошипів у відповідь Сойкопер.

Відчував, як напружилися вояки Річкового Клану, ніби готуючись до бійки. «Ви б’єтеся не з тим ворогом!» — подумав він. Намагаючись не розпушувати хутро, кіт пішов із табору слідом за Шуваровусом, а Дірколет і Звисловусий так і ступали обабіч, підганяючи його на повалене дерево, до того ж Мілкохвоста ще й підштовхувала ззаду.

— Хочете, щоб я впав? — прошипів Сойкопер, коли його лапа зісковзнула зі стовбура й на мить зависла в повітрі.

Унизу жадібно хлюпотіла річка.

— То міцніше тримайся! — гаркнув Звисловусий, штовхаючи кота носом.

Сойкопер уп’явся кігтями в гнилу кору й подерся колодою, його серце тріпотіло. На іншому кінці він зістрибнув раніше, ніж Звисловусий устиг його штовхнути. Увесь час, поки конвой вів його крізь болотяну траву, він більше не прохопився ані словом. Нарешті відчув запах кордону з Вітряним Кланом і так само мовчки його перетнув.

— Наступного разу краще бери із собою патруль, бо ми дамо прочухану! — прогарчав йому вслід Дірколет.

Шмагаючи хвостом, Сойкопер відійшов від нього й покуштував повітря. «Де ж берег?» — подумав кіт. Уловив запах вересу над собою та чув плескіт води, але дуже тихий, а це означало, що він уже доволі далеко від берега. Повернувшись у бік озера, він петляв у високій траві, а під його лапами місилася болотиста земля.

Раптом кінчиком хвоста відчув якийсь холодок, і той холодок враз поширився по всьому тілу, немов туман під час гололисту. До Сойкопера долинув сморід воронячого їдла. Кіт зупинився й різко обернувся. Відчув, як навколо, немов шершні, рояться постаті, темні й жорстокі. Розум йому переповнили образи закривавлених шкур.

— Хто там? — обернувшись в інший бік, Сойкопер шмагнув лапою. Коли кігті вчепилися в тверду плоть, його пронизав страх. — Хто ти?

Хтось ударив його в плече. Чиїсь кігті шкрябнули по спині.

Сойкопер побіг. Сліпий, він спотикався на болотистій землі, ковзаючи лапами по багнюці й провалюючись у калюжі. Але повсякчас відчував, як гострі, немов колючки, кігті шкрябали то один його бік, то другий. Весь час його торкалися чиїсь шкури, а гаряче, смердюче дихання обпікало вуха. Він зашпортався і розпластався в багнюці, намагаючись звестися на лапи, відбиваючись від розмитих фігур, що лізли до нього звідусіль.

— Що, Зоряний Клан для тебе не указ? — долинув до Сойкопера насмішкуватий голос Зорелома, і медикіт завмер від жаху.

«Невже Темнолісове кодло пробилося в реальний світ?»

— Скоро ми скуштуємо смак перемоги! — копнув його з іншого боку Шулікокриг.

Тепер Тигрозір перегородив йому шлях. Сойкопер намагався проскочити повз, але той сильними лапами зупинив його відчайдушні старання.

— Уся сила зір у твоїх лапах? — зневажливо прогарчав Тигрозір. — Не думаю.

Сойкопер присів. Він весь трусився, серце тріпотіло.

Аж раптом його жах перетворився на лють:

— Ви ніколи не переможете!

Медикіт стрибнув уперед, випустивши кігті, і вдарив лапою в напрямку своїх примарних нападників. У відповідь чиїсь кігті вдарили його по морді, а чиїсь зуби вп’ялися у хвіст.

Завивши від люті, Сойкопер бився ще запекліше.

— Ви можете мене вбити! — верещав він. — Але це мене не зупинить. Я знайду вас після своєї смерті й зупиню!

— Сойкопере!

Почувши голос вояка Вітряного Клану, Сойкопер завмер на місці. Сморід котів Темного Лісу вивітрився, тепер навколо линули тільки запахи Совопуха, Ночехмари й Дрокохвоста, теплі та знайомі.

— Гей, з тобою все гаразд? — нахилився над ним Совопух. — Ти що, наскочив на терновий кущ?

Рани пекли Сойкопера, немов вогнем, і він відчував запах власної крові, що з них сочилася.

— Т-так.

Медикіт насилу поворушив лапами й відчув під плечем морду Дрокохвоста, який допомагав йому підвестися.

— Що ти робиш? — Сойкопер упізнав нявкання Горностаєлапа. Новак Вітряного Клану був переляканий. — Цей медикіт убив Жарохвоста!

— Убивця! — гаркнула Ночехмара.

— Цить! — зупинив їх Дрокохвіст. — Це Клановий кіт, який потребує нашої допомоги.

— Зі… зі мною все гаразд, — мовив Сойкопер, намагаючись упоратися з тремтінням у голосі.

Совопух обійшов його й бадьоро нявкнув:

— Ми проведемо тебе до кордону.

— Ти дійдеш аж так далеко? — запитав Дрокохвіст.

— Якщо не дійде, ми його потягнемо, — прогарчала Ночехмара.

Совопух пустив поза вуха слова посестри й понюхав Сойкоперову шкуру.

— Та лише кілька подряпин. — Він попрямував до берега. — Ходімо.

Сойкопер обережно пішов за ним, прислухаючись до відчуттів у кожній лапі. Полегшено збагнув: подряпини в нього не надто глибокі, він не потягнув жодного м’яза. Тоді набавив ходи, слідуючи за запахом Совопуха. Дрокохвіст крокував позаду, а Ночехмара та Горностаєлап ішли крайніми в їхньому поході. Від них маяло недовірою.

Через видіння Сойкопера досі били дрижаки. То ж було видіння? Адже коти Темного Лісу не могли прорватися до приозерних територій? Він відкинув таку думку: «Ні. Нас попередила б Плющоплеса. Або Зореклан…».

Його охопив відчай. Від Зореклану нині жодного зиску. Жоден Древній кіт не кинувся захищати його від видіння, яке було таким реальним, що залишило на його тілі синці та садна. Де були Жовтоікла чи Скеля? Сойкопер повільно волочив лапи рінню. Клани мали зустрітися з вояками Темного Лісу сам на сам.

Знайомий запах Громового Клану торкнувся його носа. Вони дійшли до кордону.

— Я звідси сам дійду.

— Краще ми проведемо тебе до табору, — відказав йому Совопух.

— Ти здаєшся дещо схвильованим, — додав Дрокохвіст.

Сойкопер хотів сперечатися, але як міг відмовитися від їхньої допомоги? Він-бо й сам мріяв про об’єднання Кланів.

— Ідіть полюйте! Ми вас пізніше наздоженемо! — крикнув Совопух Ночехмарі та Горностаєлапу, які досі тягнулися вздовж берега.

Сойкопера огорнуло полегшення, і кіт про себе подякував Совопухові. Принаймні не приведе на територію Громового Клану цілий Вітряний патруль. Коти пішли через ліс. Стежка під ногами в Сойкопера була затишно знайома. Нарешті коти дісталися схилу, що спускався до табору.

— Я тепер сам дійду додому, — сказав Сойкопер Совопухові.

— Таж напевно, — сказав Совопух, обганяючи Сойкопера. — Але я хочу поговорити з Вогнезором.

Невдоволений Сойкопер поплентався слідом за вояком Вітряного Клану в табір. Дрокохвіст слідував за ним.

— Мурко! — пролунало з-за куща жимолості стривожене нявкання Мишошубки. — Чи це вторгнення?

— Сумніваюся. Їх лише двоє, — заспокоїв Мурко стару кішку.

Вогнезір зістрибнув із Високого Каменя їм назустріч.

— Що трапилося? — І він стурбовано понюхав подряпану Сойкоперову морду.

З кубла вояків до них квапився Ожинокіготь.

— З тобою все гаразд?

— Наскочив на терновий кущ, — сказав Совопух воєводі Громового Клану.

— На нашій території, — вельми промовисто додав Дрокохвіст.

— Тобі не слід було там вештатися, Сойкопере, — суворо нявкнув Вогнезір. — Ти більше не медикіт!

Сойкопер не сперечався. Що ще міг сказати Вогнезір перед котами Вітряного Клану?

— Можна мені піти до свого кубла? — спитав Сойкопер.

— Так, — із голосу Вогнезора здавалося, що той закипав від люті. — І більше не виходь за межі території. Я маю важливіші справи.

Сойкопер пройшов до кубла медикотів, залишивши Вогнезора пригладжувати скуйовджене хутро вояків Вітряного Клану. Пробрався крізь ожину й попрямував до свого гнізда.

— З тобою все гаразд? — гукнула Терносяйна.

У повітрі стояв різкий запах хвоща.

— Зі мною все гаразд, — відказав Сойкопер, залізаючи у гніздо. — Що ти робиш?

— Попелюшкосерда попросила мене замочити трави від кліщів для Мишошубки, — пояснила Терносяйна. — Їй уже зробили примочку, але вона хоче, щоб на ранок була свіжа.

Біля входу в кубло зашелестіла ожина. Сойкопер покуштував повітря.

— Ясносердо?

З якоїсь причини думки у воячки були переповнені радістю і тривогою. Зморений, Сойкопер не звертав уваги на вир думок і заходився мити свою морду, яку, здавалося, аж пекло вогнем.

Ясносерда неквапом підійшла до його гнізда.

— Можна з тобою поговорити?

— Хіба це не почекає до ранку?

Сойкоперові просто хотілося спати.

— Це не забере багато часу. — Ясносерда важко сіла біля гнізда. — Я чекаю на кошенят. — Сойкопер почув нотку невпевненості в її голосі. — З ними все буде гаразд, чи не так? Навіть якщо я вже не така молода?

Сойкопер випростався. Навіщо будь-якій кішці зараз народжувати кошенят? Це ж іще одне життя, яке можуть забрати вояки Темного Лісу!

— Про що ти собі думала? — різко сказав він. — Наближається гололист, і ми можемо самі померти з голоду, годі вже казати про зайві роти!

Ясносерда відсахнулася.

— Але…

Він не дав їй договорити.

— Це найдурніший час для того, щоб заводити кошенят! Невже в нашому таборі геть усі мишомізкі?

Ясносерда підвелася.

— Як ти смієш так зі мною розмовляти? — гнівно відказала вона. — Я ніколи не думала, що в мене знову будуть кошенята. І це не перші кошенята, які народяться в гололист. Я думала, ти зрадієш!

— Кошенята! — Терносяйна швидко переповзла через кубло. — Це ж чудова новина!

— Спробуй пояснити це Сойкоперові, — гаркнула Ясносерда.

— Чому? — спантеличено спитала Терносяйна.

— Та Зореклан його знає чому!

Ясносерда вилізла з кубла, а Сойкопер важко опустився у своє гніздо.

— Ну? То що таке? — напосідала Терносяйна.

Сойкопер засунув носа під лапу та проігнорував її. Його охопила втома. Як він знайде в собі сили боротися з Темним Лісом?

Розділ 8

Левожар повертався до табору стежкою, яку осявав місяць. «Чи варто сказати Падуболистці, що вона четверта кішка? — ця думка скалкою засіла в його голові, відколи Сойкопер розповів їм про пророцтво Племені. — Але що, як вона не четверта? Вона так хотіла бути однією з Трійки. Чи справедливо знову вселяти в неї надію?»

Він силкувався думати про щось інше. Над головою шелестіли дерева. Тепер, коли настала ніч, не чутно й пташиного гомону. Він озирнувся. Карохвістка та Вивіркострибка тихо йшли за ним — вони патрулювали кордони. Не знайшовши жодної ознаки порушень, тепер поверталися додому.

— Не можу дочекатися, коли потраплю до свого гнізда, — позіхнула Вивіркострибка.

Карохвістка струснулася.

— Та ще не так і пізно. — Вона глянула вгору. — Просто раніше сутеніє.

— І холодніє, — додала Вивіркострибка, яку били дрижаки.

«Навіщо нам четвертий кіт? — знову завирували думки в Левожаровій голові. — Невже Зореклан не вірить у нас? — Легкий біль пронизав його серце. — Я збирався врятувати Клани. Це була моя доля. Але тепер… Тепер пророцтво змінилося. — Левожар дивився на свої лапи, що ступали протоптаною стежкою до влоговини. — Чи змінилася тепер і моя доля?»

— Усе тихо? — спитав Вогнезір, що чекав їх на галявині.

Табір на вигляд був порожнім — Клан поховався на ніч у кублах.

— Вітряний Клан оновив запахові мітки на кордоні, — повідомив Левожар. — І, здається, ми відчули запах Тіньових котів біля великого куща ожини, але на нашу територію вони не забрідали.

Зелений Вогнезорів погляд блищав у темряві.

— Щось іще?

Левожар знав, що він питає щодо якихось ознак вояків Темного Лісу. «Невже вони справді ладні прорватися сюди з Місця Без Зірок?» — загадався кіт. Але він на власні очі бачив рани, які Плющоплеса приносила зі своїх снів. Вони були цілком реальні.

— Нічого, — доповів Левожар.

Він кивнув головою провідникові Громового Клану й попрямував до кубла вояків. Його гніздо містилося біля стовбура поваленого бука, і він обережно пробирався між вояками, пройнятими сном, і врешті-решт умостився біля Попелюшкосердої, яка спала у своєму гнізді. Тоді заплющив очі. Але думки його далі вирували.

— Гей! — підвела голову Попелюшкосерда. — Та припини вже крутитися!

— Вибач, — звів морду Левожар.

— Ти не спиш? — глипнула на нього Попелюшкосерда.

— Я не звик до ранніх сутінків, — зізнався він.

Попелюшкосерда важко підвелася на лапи.

— Гайда. — Вона вистрибнула зі свого гнізда. — Ходімо на прогулянку.

Левожар спостерігав, як вона вислизає з кубла: «Як у старі добрі часи». Сподівання замерехтіло в його грудях. Він пішов за Попелюшкосердою на галявину. Місячне сяйво забарвлювало її сіру шкуру в сріблястий колір.

— Не дивись на мене так, — пробурмотіла вона, повертаючись, коли він підійшов до неї, і далі попрямувала до тернового плоту.

Збентежений, Левожар пішов за нею, вийшов із лісу й подався схилом. Далі внизу виблискувало озеро.

— Біжімо! — нявкнула Попелюшкосерда й помчала в тому керунку.

Левожар кинувся слідом. Несучись схилом, він обминав кущі й ковзав лапами по траві. Унизу перестрибнув коротке, круте урвище й вискочив берег.

Попелюшкосерда вже чекала біля води.

— Коли я бачу озеро таким, то мені здається, що нічого не може піти не на гаразд. Ні для нас, ані для жодного з Кланів.

Левожар простежив за її поглядом — у бік іншого берега. Вогкі землі Річкового Клану сяяли під місяцем, брижі переливалися в зоряному світлі, коли вітер ворушив очерет. Він відчув, як його торкнулася шкура Попелюшкосердої.

— Цього ніколи не станеться, чи не так? — Попелюшкосерда звернула до нього свій сумний блакитний погляд. — Хоч би як ми цього хотіли.

— Чого ніколи не станеться?

Раптом Левожар пошкодував про свої слова. Він знав, що вона мала на увазі, і не хотів чути її відповіді.

Вона повернулася до озера.

— Ми повинні перестати боротися зі своїми долями.

— Я не борюся зі своєю.

— Невже? — Попелюшкосерда на мить притулилася до вояка. — Тоді чому ти пішов за мною сюди?

— Як мені знати, що ти не частина моєї долі?

Попелюшкосерда кивнула на зірки.

— Ти ближче до них, ніж до мене.

— Це неправда!

— Але Зореклан обрав тебе захищати Клани, — він почув, як камінці захрускотіли під її лапами. — Я не перешкоджатиму чомусь такому важливому.

— Хіба я не маю права обирати? — заперечив Левожар.

Попелюшкосерда подивилася на нього.

— Це не так просто. Мені теж потрібно з’ясувати свою долю. Я маю зрозуміти, ким мені бути: медикішкою чи воячкою. А я не можу цього зробити, якщо візьму собі пару.

Левожар наїжачився.

— Тож ти не обрала б мене замість своєї долі?

— Ти хочеш, щоб я припустилася тієї самої помилки, що й Листоплеса?

Її слова пронизали його серце.

— Це несправедливо!

— Нічого несправедливого. — І Попелюшкосерда розвернулася, подавшись назад, до схилу. — Ми повинні зробити правильний вибір. Від цього залежить багато життів. — Вона озирнулася. — Ти йдеш?

Левожар не зважав не неї. В озері відбивалося його обличчя, темне на тлі зоряного неба. Він дивився вниз, гублячись в образі, який там бачив: «Невже це справді я?».

Відтак різко відсахнувся і прогарчав:

— Я так більше не можу!

Він обернувся, сподіваючись побачити теплий погляд Попелюшкосердої, але її вже не було. Раптом його здолала втома, він опустився на каміння і заплющив очі.

Левожар прокинувся, відчуваючи заціпеніння та холод. Вода плескала по камінчиках, торкаючись його лап. Хутро його було вологим від роси. Смуга блідого світанку освітлювала небо над вересовою пусткою.

Здригнувшись, він підвівся на лапи та струснувся. «Я доведу Попелюшкосердій, що ми самі здатні керувати своїми долями», — подумав кіт. І, занімілий від холоду, він попрямував угору схилом пагорба проміж дерев.

Унизу між кущами ворухнулася чиясь сіра шкура. «Сіросмуг, — зрозумів Левожар, скуштувавши повітря. — Ще Хмарохвіст, Вивіркострибка, а також Міллі». Мабуть, то йшов світанковий патруль.

Він побіг схилом навздогін.

— Можна до вас приєднатися? — спитав він, різко зупинившись позаду Вивіркострибки.

Вона обернулася до нього, широко розплющивши очі.

— Левожар?

Сіросмуг обернувся.

— Ти що, був усю ніч поза табором?

Він озирнув Левожарову вологу шерсть.

— Я заснув біля озера, — зізнався кіт.

— З тобою все добре? — похитав головою Хмарохвіст.

— Звісно, — відповів Левожар, походжаючи навколо товаришів. — То куди ми прямуємо?

Міллі, похрускуючи листям, підійшла до нього.

— До кордону Тіньового Клану.

— Гаразд.

Левожар присів під вигнутою папороттю і носом просунувся в її зарості. Йому аж лапи свербіли — так хотілося приключок.

Його обійшов Сіросмуг, зігнувши коричневі стебла, і вирвався вперед. Левожар пропустив його. Вітер доносив свіжі запахи вояків.

— Чуєш цей запах? — гукнув він до Сіросмуга.

— Пахне Щурошрамом, — прогарчав Сіросмуг.

Сірий вояк набавив ходи. Левожар перейшов на клус, шкуру поколювало від хвилювання.

Сіросмуг наїжачився і скрикнув:

— Я їх бачу!

Шестеро вояків Тіньового Клану рухалося вздовж кордону.

Хутро Левожара здибилося. Він розтулив рота: запах Тіньового Клану був такий виразний, аж язик пересох. Хмарохвіст випустив кігті й уп’явся в м’яку землю, ніби уявляючи під своїми лапами шкуру Тіньового кота. Міллі зупинилася коло білого вояка, здійнявши хвіст. Вивіркострибка вигнула спину.

З горла в Міллі вирвався рик.

— Вони планують вторгнення?

— Не посміють, — прогарчав Левожар, притиснувши вуха до голови.

Вояки Тіньового Клану принюхувалися до дерев і папороті та, здавалося, щось шукали.

— За мною! — кинувся вперед Левожар.

Сіросмуг побіг притьмом, за ними застукотіли лапами Вивіркострибка та Міллі. Хмарохвіст виконав широке півколо, захищаючи фланг патруля. Вояки Тіньового Клану завмерли, коли Громові коти зупинилися на кордоні. Левожар упізнав Щурошрама, Димонога й Горностаєлапа. Він загарчав, помітивши за ними Світошубку, а біля неї — Снігопташку й Оливоносу.

— Що ви тут робите? — крикнув кіт.

Він оглянув землю з боку кордону Громового Клану: шукав сліди кігтів чи листя, розкидане лапами Тіньових котів.

— Не турбуйся! — зашипів Щурошрам, розправивши плечі. — Ми ще не перетнули лінію запахових міток.

— Чого про вас не скажеш, — додав Димоніг, вихопившись уперед.

— Про що ти говориш? — насторожився Хмарохвіст.

Горностаєлап кинувся до кордону й зашипів.

— Кіт Громового Клану побував на нашій території!

Левожар знову покуштував повітря. «Голубокрила!» Її запах ударив йому в ніс, і він був свіжіший за сморід Тіньового Клану, що линув через кордон. «Мабуть, шпигувала», — вирішив він.

Світошубка промчала повз Щурошрама і, виткнувши морду через кордон, виплюнула:

— Отже, ви не лише вбивці, а ще й порушники кордонів!

— Дай-но я перевірю. — Левожар перетнув кордон, помахуючи хвостом. За мить він знайшов запах Голубокрилої і став просто на те місце, перебиваючи його власним запахом. — Я нічого не відчуваю, — заявив він.

Щурошрам пильно глянув на нього.

— Забирайся з нашої території.

Вояки Тіньового Клану почали поволі наближатися до Левожара, і той випростав кігті. То був чудовий шанс показати Попелюшкосердій, що він сам будує власне майбутнє.

— Повертайся! — наказав Сіросмуг.

— А що таке? — Левожар повільно оглянув котів Тіньового Клану. — Ви боїтеся, що я когось скривджу?

— Відійди, Левожаре! — прогарчав Сіросмуг. — Ми прийшли сюди не для того, щоб розпочинати бійку.

Левожар підвів голову.

— Можливо, ми прибули сюди якраз вчасно, щоб її попередити, — прогарчав він.

Щурошрам позадкував.

— Чи він із глузду з’їхав? — нервово спитав він у Сіросмуга.

Сіросмуг, примруживши очі, подивився на Левожара.

— Ти впевнений, що воно тобі треба?

— Повертайся, Левожаре! — скрикнула Вивіркострибка, вирячивши очі.

Левожар махнув у її бік хвостом.

— Вони стверджували, що на їхній території був кіт Громового Клану, — прогарчав він. — Ну от, тепер це не порожні слова. Тепер ти щасливий? — кинув він Щурошрамові.

Щурошрам примружив очі й нявкнув:

— Горностаєлапе, ти, здається, хотів потренувати прийоми нападу. — Він кивнув у бік Левожара. — Ну ж бо. Спробуй.

Вуса Горностаєлапа сіпнулися, і худий рудий новак присів для нападу. «Не він! — Левожар наїжачився, коли кіт Тіньового Клану кинувся вперед. Піднявся дибки та відкинув Горностаєлапа. — Ніхто ж не повірить, що мене переміг новак!»

Поки Горностаєлап зводився на лапи, Левожар пильно подивився на Щурошрама.

— Невже Тіньовий Клан першими посилає у бій новаків?

Щурошрам вискалив жовті зуби.

— Хочеш, щоб я з ним розправився, перш ніж накинутися на тебе? — напосідав Левожар.

І Щурошрам із вереском кинувся на Левожара.

— Допоможіть йому! — кинулася вперед Вивіркострибка, але Сіросмуг передньою лапою вхопив її за хвіст.

— Він розпочав цю бійку, — прогарчав вояк. — Нехай він і закінчує.

— Ні! — завив Левожар, коли Щурошрам його вдарив.

Левожар звів лапи, щоб захиститися від найсильніших ударів, але не намагався атакувати у відповідь. Сильні та швидкі стусани його зусібіч діставали, і Левожар, пригнувшись, відчував, як із його щік, плечей і боків відлітають клапті хутра. «Не бий у відповідь! Не бий у відповідь!» — наказував він собі.

Коли кіт відчув, як по його шерсті тече кров, то перекотився й відштовхнув Щурошрама задніми лапами: «Вони не повинні зрозуміти, що я піддався». Знаючи, що товариші нажахано за ним спостерігають, Левожар вихопив лапу й намагався зачепити Щурошрама класичним бойовим прийомом. Але Щурошрам пильнував. Він вчасно відстрибнув, і Левожар зачерпнув лапою сухе листя.

Левожар відчув, як у його шкуру стали впиватися кігті, дедалі глибше, аж поки голосно не заверещав. «Невже інші коти постійно відчувають такий біль?» — подумав він.

— Геть із нашої території. — І Щурошрам так потужно відштовхнув Левожара, що той, похитнувшись, перелетів через кордон.

Сіросмуг зубами ухопив його за карк.

— Годі! — рявкнув він, притискаючи вояка до землі. — Тримайте його! — наказав він Вивіркострибці й Хмарохвостові.

Левожар відчув, як їхні лапи тиснуть на нього. Шкрябаючи мордою по листю, він намагався розгледіти, що відбувається.

— Вибачте, — звернувся Сіросмуг до Щурошрама. — Ніхто йому не наказував заступати на вашу територію.

— Хіба вояки Громового Клану не розуміють, що таке дисципліна? — з докором спитав Щурошрам. У його очах блиснула втіха.

— У всіх Кланах коти стають дедалі нервовішими, — нагадав йому Сіросмуг.

Світошубка випустила кігті.

— У такому разі, вам варто забиратися додому, — нявкнула вона.

— Якщо не хочете справжньої бійки, — додав наїжачений Горностаєлап, походжаючи повздовж кордону.

Сіросмуг відступив, притиснувши вуха.

— Ходімо, — прогарчав він своєму патрулю. — Гайда.

Левожар відчув, як котячі лапи нарешті відпустили його спину, і підскочив. Біль відразу пронизав його шкуру, але це сповнило втіхи: «Я не зобов’язаний бути непереможним!».

Накульгуючи, він поплентався за своїми товаришами геть від кордону. «Я можу обрати свою долю!» — думав він.

— Перекажи Вогнезорові, якщо коти Громового Клану ще раз перетнуть кордон, то битися будемо вже по-справжньому! — загарчав їм услід Щурошрам.

Сіросмуг увесь напружився, але йшов далі, дивлячись просто себе. Левожар зиркнув убік і зустрівся зі здивованим поглядом Вивіркострибки. «Мабуть, вони думають, що я збожеволів», — подумав вояк. Але високо здійняв голову й мовчки поплентався за товаришами.

— Про що, заради Зореклану, ти собі думав? — раптом обернувся до Левожара Сіросмуг.

Між ними стала Вивіркострибка.

— Таж він навмисно перетнув кордон. — Вона пошукала Левожарів погляд. — Хіба ні? Ти приховував запах котрогось Громового кота, еге ж?

Сіросмуг легенько її відштовхнув.

— Йому не треба було починати бійку, — сказав він.

— Вибач, гаразд? — нявкнув Левожар, обганяючи сірого вояка.

— Подивимося, що скаже на це Вогнезір, — проричав Сіросмуг.

Патрульні йшли мовчки, тільки хвостами смикали. Левожар здригався від болю з кожним кроком. Кров застилала йому очі.

До нього підійшов Хмарохвіст і запропонував:

— Спирайся на мене.

Левожар похитав головою та набавив ходи. Він першим повернувся до табору.

— Левожаре! — приголомшено нявкнула Піскошторма, коли він пробрався крізь терновий пліт.

— Що сталося? — Косариконіг кинувся до нього через галявину.

Бубконіс і Маколеда й собі стали поряд.

— Патруль Тіньового Клану, — буркнув Левожар.

Маколеда з подивом витріщилася на нього.

— Але ж ти наш найкращий вояк, — сказала вона й подивилася на решту патруля, що виходила з-за живоплоту. — Патруль Тіньового Клану, мабуть, дав відкоша.

— Левожаре? — нявкнула Попелюшкосерда.

Почувши її голос, Левожар обернувся до кагату свіжини, куди вона щойно поклала дрозда. Він кліпнув, щоб прибрати кров з очей, і подивився на неї.

— Що ти накоїв? Тебе ж не можуть поранити! Що сталося? — Кількома кроками Попелюшкосерда підскочила до нього й заходилася витирати кров із його морди. Потім заціпеніла. — Це могло статися лише одним чином. Ти навмисно дав себе поранити. Скажи, що ні, — дуже тихо додала вона йому в саме вухо.

Тоді позадкувала, не зводячи з нього очей.

— Ти сказала мені, що ми можемо обрати свою долю, — нагадав він кішці, відчуваючи, як страх каменем провалюється йому в живіт. — Я цього разу обрав долю звичайного вояка.

Попелюшкосерда моргнула.

— Я ж казала, що нам треба зробити правильний вибір!

— Як ти знаєш, що мій неправильний?

— Та подивися на себе! — прошипіла вона, показуючи лапою на його рани.

Левожарові здалося, що йому серце розірвалося, коли Попелюшкосерда розвернулася та пішла геть, здибивши хутро на спині. Тоді він помітив, як поряд майнуло щось сіре.

— Ходімо, — сказав братові Сойкопер й обережно повів його до кубла медикотів.

Левожар приготувався до чергової нотації. Був готовий почути, що він мишомізкий кіт і все таке інше. Навіть зрадник, бо погребував пророцтвом. Але Сойкопер просто провів його крізь кущі ожини до кубла.

Терносяйна лежала у своєму гнізді, спершись на передні лапи.

— Що трапилося? — ахнула вона, побачивши Левожара.

— Іди поїж свіжини, — сказав їй Сойкопер.

— Але…

Сойкопер махнув хвостом.

— Негайно.

Перелізши через край свого гнізда, Терносяйна поповзла до виходу.

Сойкопер підійшов до тріщини зі сховищем лікарських трав у глибині кубла.

— Сідай, — наказав кіт братові.

Відтак просунув голову у сховище й витягнув жмут листя. Присів і став жувати: робив примочку.

Біля входу в кубло зашерехтів ожиновий пліт.

— Ти мені поясниш, що там щойно сталося? — біля входу стояв Вогнезір і гнівно дивився на Левожара зеленими очима. — Сіросмуг сказав мені, ти влаштував бійку з патрулем Тіньового Клану! — Провідник, смикаючи вухами, не відводив пильного погляду від вояка. — І чому ти дозволив їм себе побити?

Левожар заціпенів.

— Хіба я маю перемагати в кожній бійці?

— Так! — рявкнув Вогнезір, тицьнувшись носом просто в обличчя Левожарові. — Така твоя доля! Так вирішило пророцтво!

— То що, я не маю вибору? — прогарчав Левожар.

— Ні! Ти не маєш вибору! — Вогнезір випустив кігті. — Ти мусиш слідувати своїй долі.

Лють охопила Левожара, немов лісова пожежа.

— Вибач, але не буду! Я ніколи не просив такої долі! Ти не можеш змусити мене робити те, чого я не хочу!

Вогнезір пильно дивився на нього якусь мить, а потім відступив на крок.

— Твоя правда, — стомлено нявкнув він. — Я не можу змусити тебе йти шляхом, який обрав для тебе Зореклан, Левожаре. — Торкнувшись хвостом землі, він розвернувся. — Це доля, яку ти мусиш обрати для себе сам.

Левожар спостерігав, як його провідник рушає крізь ожиновий пліт.

— Ну що? — обернувся вояк до Сойкопера. — Хіба ти не збираєшся мені розповідати, який я мишомізкий? Ну ж бо! — під’юджував він. — Нагадай мені ще раз, що пророцтво — найважливіше у світі!

Сойкопер із повним ротом пожованого листя підійшов до Левожара. Виплюнув листя та загріб його лапою.

— Не буду.

Левожар закліпав.

— Що?..

Сойкопер язиком підхопив кашицю, приклав її до рани та лизнув. Левожар стиснув зуби, приголомшений болем.

— Що ти там хотів сказати? Кажи-бо вже — та й по тому!

Сойкопер сів.

— Що я можу сказати? — нявкнув він. — Що, як пророцтва недостатньо, щоб урятувати Клани? Що, як це лише остання відчайдушна надія наших зникомих предків? —Він понюхав довгу подряпину на Левожаровій щоці. — Ти можеш битися; Голубокрила може далеко чути; я можу ходити в думках і снах. Але чи має це якесь значення? Чи наближаємося ми завдяки цьому до перемоги над Темним Лісом? Якби це було так, навіщо б нам знадобився четвертий кіт?

— Думаєш, пророцтво не врятує Клани? — раптом Левожар забув про те, як боліли його подряпини.

— Не знаю, — зітхнув Сойкопер і заходився обробляти решту Левожарових ран.

Вояк знову ліг на тверду кам’яну долівку. Невже його брат мав рацію? Невже пророцтво — не що інше, як остання надія Зореклану?

Розділ 9

— Ні, не так! — зойкнув Джмільосмуг.

Голубокрила обернулася до нього обличчям, міцно вчепившись у гілку, аби не впасти з дерева.

— Ти ж сказав мені дертися, тож я й деруся! — різко вигукнула вона. «Хіба я нічого не здатна зробити належним чином?» — сердито подумала кішка.

— Не на стовбур, — відказав Джмільосмуг, пробираючись до неї товстою дубовою гілкою. — Якщо під час битви кожен кіт подряпається на стовбур, настане хаос.

Він задер носа й зосередився на гілці, розташованій на два хвости вище від його голови. Присівши, підстрибнув і схопився за неї передніми лапами, а потім витягнувся.

— Тепер ти.

Молодий вояк подивився на кішку крізь коричневе листя.

Голубокрила насупилася. Присівши, вона напружила м’язи, потім стрибнула та вп’яла кігті в горішню гілку. Змахнувши хвостом, вона спритно приземлилася поряд із Джмільосмугом.

— Отак краще? — форкнула вона.

Джмільосмуг глянув на купу листя, яке насипалося на землю.

— Тобі треба намагатися стрибнути на голий шматочок гілки, — відповів він. — Ворог дізнається, де ти, якщо обсипатимеш його листям щоразу, заледве поворухнешся.

Голубокрила стиснула щелепи, щоб не загарчати на оцей зарозумілий клубок шерсті. «Повірити не можу, що я коли-небудь думала, буцімто ми ладні стати чимось більшим, аніж просто друзями!» — подумала вона. Знову зустрівшись із Тигросердом, вона усвідомила, яким дурним був би цей вибір: «Ти мені подобався лише тому, що ти кіт Громового Клану». Тигросерд не переймався б тим, чи дряпалася б вона по стовбуру, чи струшувала б забагато листя. Він вояк, а не бояк!

Коти всенький ранок тренувалися битися на деревах, а Голубокрила майже не спала й зараз її охопила втома.

— Навіщо ми це робимо? — пробурчала вона, зиркнувши на Ожинокігтя. — Який кіт полізе битися на дерево? Щось я не чула про жоден Білкоклан!

Джмільосмуг кинув на неї застережливий погляд.

— Цить! — прошипів він.

Але Ожинокіготь уже біг до них тонкою гілкою горобини. Гілка підстрибувала під його вагою, і Жабокрок, перелякано настовбурчивши хутро, щосили за неї вчепився. Ожинокіготь легко перестрибнув на інше дерево. Міцний дуб не ворухнувся, коли він приземлився.

— Я знаю, що деякі коти не люблять тренування на деревах, — нявкнув він, простуючи до них по гілці. — Але це дає нам значну перевагу над іншими Кланами. Якщо зможемо пересуватися нашою територією та атакувати зверху, для них це буде неабияка несподіванка.

Голубокрила пустила очі під лоба.

— Я знаю. Але Джмільосмуг поводиться так, ніби я ніколи раніше не бувала на дереві. Щоразу, коли роблю щось не так, він указує на це, ніби я сама того не помітила.

Джмільосмуг втупився на свої лапи.

— Я просто намагався допомогти, — нявкнув він.

Ожинокіготь махнув хвостом.

— Як на мене, ти маєш подякувати Джмільосмугові, що він такий терпеливий до тебе, Голубокрило.

— Терпеливий? — ахнула Голубокрила, згадавши, як він критикував кожен її рух. — Хіба нам не можна просто перейти вже до стрибкових атак, а потім піти пополювати?

— Вона готова до стрибкових атак? — спитав Ожинокіготь у Джмільосмуга.

— Мабуть, — Джмільосмуг смикнув вухом. — Зважаючи на її навички лазіння по деревах, гадаю, їй краще потренуватися з них падати.

Голубокрила пильно глянула на кота.

— Гаразд! — різко відказала вона. — Я ще трохи потренуюся лазити!

Наїжачившись, вона застрибнула на вищу гілку, а потім дерлася дедалі вгору, аж поки Ожинокіготь і Джмільосмуг не перетворилися на два клаптики хутра, які вона ледве могла розгледіти крізь листя. Відчуваючи полегшення від того, що видерлася подалі від Джмільосмугової метушні, кішка подивилася на ліс. Воячка не бувала так високо від ночі свого побачення з Тигросердом. Вона бачила лісистий схил пагорба, яким вони тоді мчали. Пагорб здавався дуже далеким. Аж важко було повірити, що вони подолали таку відстань за одненьку ніч.

Її вуха нашорошилися. На кордоні пролунали голоси Тіньових котів. Голубокрила напружилася, прислухаючись.

— Який сенс іти до табору Громового Клану? — Вона впізнала гарчання Щурошрама. — Вогнезір просто виправдовуватиметься.

— Хай собі виправдовується скільки влізе, аби тільки зрозумів суть, — відповів йому Чорнозір.

— Хай ще нам подякує, що ми не зробили з Левожара вороняче їдло, — пробурмотів Щурошрам.

— Тіньовий Клан! — прошипіла Голубокрила побратимам.

— Де?

Вона побачила, як унизу крізь листя до неї блиснув погляд Ожинокігтя.

— Прямує до нашого табору!

Воячка полізла вниз, перескакуючи з гілки на гілку, до місця, де сиділи Ожинокіготь і Джмільосмуг.

Джмільосмуг поворушив вухами.

— Я їх не чую.

— Забагато листя, — швидко нявкнула Голубокрила. — Там, нагорі, краще чути.

— Мабуть, це вторгнення! — хльоснув хвостом Ожинокіготь.

— Ні! — Голубокрила намагалася швидко міркувати. Як їй пояснити, що вони планують поговорити з Вогнезором, а не нападати на табір, і при тому не виказати своєї таємної сили? — Зважаючи на все, це невеликий патруль, і вони навіть не намагаються поводитися тихо, — нявкнула вона.

Голубокрила чула, як патруль Тіньового Клану проминає Старий дуб.

— Якщо ми поквапимося, то встигнемо дістатися табору раніше за них.

— Нам слід дістатися їх самих, — прогарчав Жабокрок. — І запропонувати їм супровід на решту шляху.

Голубокрила махнула хвостом у бік табору.

— Чи не краще попередити Вогнезора?

Ожинокіготь випустив кігті.

— Ти маєш рацію. — Він озирнувся в ліс. — Нехай самі знайдуть дорогу до влоговини.

Кіт помчав стежкою через галявину.

Голубокрила прислухалася уважніше. Патруль Тіньового Клану більше не гомонів, але вона чула тупіт їхніх лап — коти прямували до табору. Вона набавила ходи, намагаючись не відставати від хвоста Ожинокігтя, який маячив між кущами попереду. Жабокрок позаду стукотів лапами по листю.

Тільки-но вони дісталися влоговини, Голубокрила почула позаду шелест папороті. Вона обернулася і побачила, що на вершині схилу з’явилися Щурошрам і Тигросерд. Поряд із ними стояв Горностаєлап, його очі блищали.

Ззаду підійшов Чорнозір і подивився вниз на вояків Громового Клану.

— Я прийшов поговорити з Вогнезором.

Ожинокіготь схилив голову й подав знак хвостом, запрошуючи їх.

Вогнезір чекав під Високим Каменем, високо звівши голову. Голубокрила поспішила через галявину, щоб приєднатися до провідника.

— Вони прийшли поговорити про бійку з Левожаром, — прошепотіла вона.

— Дякую, Голубокрило. — Вогнезір переступив на лапах і ще вище здійняв підборіддя, коли Чорнозір зупинився посеред галявини. — Левожаре!

Левожар вийшов із кубла вояків, примружившись. Крізь шерсть досі виднілися рани від бійки. Морда поцяткована засохлою кров’ю. Не дивлячись на Чорнозора, він спокійно зустрів погляд Вогнезора.

— Чого вони хочуть?

— Ти сам чудово знаєш! — гаркнув Чорнозір.

Вогнезір вийшов уперед.

— Левожар перетнув ваш кордон і спровокував бійку.

— Принаймні вони це визнають, — скопилив губу Щурошрам.

— Вояки Громового Клану не брешуть, — рівно сказав йому Вогнезір, — і не виправдовуються за свої помилки.

Він перевів свій погляд зелених очей на Левожара.

Голубокрила відчула, як повітря згущується від напруження. Вона пильно дивилася на Чорнозора, намагаючись не зиркнути на Тигросерда, хоча краєм ока бачила, як принадно вилискувала його темна, гладенька шкура.

Вогнезір смикнув хвостом і насуплено глянув на Левожара.

— Ну?

Левожар випустив кігті, а потім знову їх сховав.

— Мені шкода, — пробурмотів він.

Чорнозір схилив голову набік.

— Зважаючи на твій вигляд, я не здивований, що тобі шкода. — Він повернувся до Вогнезора. — Щурошрам — чудовий вояк, але він очікував, що Левожара буде важче перемогти.

— То було схоже на бійку з новаком, — зневажливо нявкнув Щурошрам.

Левожар притиснув до голови вуха. Голубокрила почула тихе гарчання, яке гуркотіло в горлі золотавого вояка.

Чорнозір оглянув своїх побратимів.

— Зараз не найвдаліший час для провокацій, — грізно прогарчав він Вогнезорові.

Вогнезір ступив уперед, розпушивши хутро.

— І зараз не найвдаліший час для голослівних погроз. — Він зустрів погляд провідника Тіньового Клану не здригнувшись. — Я думаю, вам варто піти.

— Тільки тоді, коли ти даси слово, що твої вояки не ступатимуть на нашу територію, — вимагав Чорнозір.

— Я перетнув кордон лише раз, — прошипів Левожар.

— Був ще запах, — випалив Горностаєлап.

Голубокрила глитнула: «Я маю бути обережнішою!». Вона кинула пустотливий погляд на Тигросерда. Той утупився у свої лапи.

Вогнезір смикнув вухом.

— Ти впевнений, що твої побратими не переплутали кроликів із вояками?

Погляд Чорнозора ковзнув до Левожара.

— Якщо й так, то тут нескладно помилитися.

— Ти назвав мене кроликом… — обурено почав був Левожар.

Вогнезір поглядом осадив вояка.

— Вам час іти, — наказав він Чорнозорові. — Потрібен супровід?

— А як щодо порушення кордону? — не вгавав Чорнозір.

— Жоден вояк Громового Клану не перетне ваш кордон, — сказав йому Вогнезір.

Чорнозір махнув хвостом.

— Добре. — Він розвернувся і попрямував до ожини. — І не хвилюйтеся про супровід. Ми самі знайдемо дорогу додому.

Голубокрила спостерігала, як Тигросерд відстає від провідника Тіньового Клану. Проминаючи кішку, він перехопив її погляд. Вона швидко відвела очі, стало аж гаряче.

Джмільосмуг перетнув галявину, коли патруль Тіньового Клану пішов.

— Ти ще хочеш на полювання?

Голубокрила кліпнула на нього — мовляв, не розуміє.

— Що?

— Ти казала, що хочеш піти на полювання після тренувань на деревах.

— Я?

Голубокрила витріщалася на вхід. Тернові гілки досі тремтіли в тому місці, де щойно проліз Тигросерд.

Джмільосмуг здибив хутро.

— А заразом і переконаємося, що ті коти Тіньового Клану покинули нашу територію.

Голубокрила відірвала погляд від тернового плоту.

— Візьмімо Лисостриба. — Вона не хотіла полювати вдвох із Джмільосмугом. Бо він, певно, весь час говоритиме про її атакувальні навички. — Гей, Лисострибе!

Рудий вояк походжав біля входу в улоговину, смикаючи хвостом.

— Га?

— Ми йдемо на полювання! — гукнула Голубокрила. — Хочеш із нами?

Лисостриб примружив очі.

— Я хотів би переконатися, що Чорнозір перетнув кордон.

Джмільосмуг випустив кігті.

— Заразом і подивимося.

Цвітопала перетнула галявину та підійшла до них.

— Я теж іду, — пронявчала вона. — Поки в носі ще свіжий запах Тіньового Клану.

Коли Джмільосмуг попрямував до входу, Цвітопала промчала повз нього й першою вислизнула з табору. Лисостриб побіг назирцем. Голубокрила на мить затрималася. На галявині ще пахло Тигросердом.

— Ходімо! — поманив її хвостом Лисостриб.

Вона поспішила наздогнати товаришів. Поки вилазила з тернового плоту, Джмільосмуг, Лисостриб і Цвітопала вже мчали схилом.

— Ми прямуємо до кордону Тіньового Клану! — через плече гукнув Джмільосмуг. — Ти з нами?

— Я перевірю біля буків, бо, можливо, вони забрели глибше в ліс.

Голубокрила зраділа нагоді побути на самоті.

— Пс-с-с! — пролунало шипіння від куща бузини, і Голубокрила здригнулася.

Вона покуштувала повітря.

— Тигросерд!

Зі щемливим серцем рвонулася, водночас озираючи ліс у пошуках побратимів.

— Усе гаразд. — Тигросерд вислизнув з-під куща. — Вони зайняті вистежуванням Чорнозора. Я повернувся, щоб знайти тебе.

— Звідки ти знав, що я виберуся з улоговини?

Він сміхотливо смикнув вусами.

— Просто передчуття.

Молода воячка притиснула вуха.

— І ти думав, що я піду за тобою? — обурено нявкнула вона.

— Не щодня випадає нагода побувати на території Громового Клану, — знизав плечима Тигросерд. — Використаймо це щонайбільше. — Його яскравий погляд пом’якшав. — Я сумував за тобою.

Голубокрила торкнулася головою його плеча.

— Я теж.

— Не можу довго залишатися. — Тигросерд глянув поверх її голови. — Я сказав своїм, що просто перевіряю запахи, щоб побачити, чи не зіставлю я, часом, котрийсь із тим, що ми зачули за нашим кордоном.

Голубокрила похнюпилася.

— Ми не можемо знову так схибити. Нам стане ще важче бачитися, якщо Клани ворогуватимуть.

— Наступного разу ми зустрінемося за межами Кланів.

— Там, де гніздо Двоногів?

Тигросерд кивнув.

— Ти можеш прийти сьогодні вночі? — спитав він.

Голубокрила потерлася мордою об його щелепу, відчуваючи, що лапи аж вібрують від бажання прийти.

— Спробую дістатися туди до того, як зійде місяць.

— Чудово. — Тигросерд відійшов і попрямував до дерев. — Не можу дочекатися.

Він озирнувся. Від його темно-бурштинового погляду серце в Голубокрилої завмерло.

Кішка, тремтячи від хвилювання, пострибала собі між деревами.

— Чуєш запах Тіньового Клану? — раптом почула вона голос Джмільосмуга.

Кіт вийшов із папороті й опинився поруч із нею.

Голубокрила намагалася не мати надто зляканого вигляду.

— Е-е, атож, є таке. — Вона поворушила лапами. — Мабуть, вони проходили тут.

Джмільосмуг насупився.

— Я думав, що простежив за ними до самого кордону.

— Можливо, вони зробили гак, а ти не помітив. — Голубокрила смикнула вухами, аби її голос звучав байдуже. — Їх уже немає. — Кішка скуштувала повітря, насолоджуючись зникомим духом Тигросерда. — Запах уже затхлий.

Джмільосмуг зморщив носа.

— Упізнаю Тіньовий Клан! — гаркнув він. — Вони ніколи нічого не роблять відкрито. Прийшли в табір лише позловтішатися, що побили Левожара.

— Коти Тіньового Клану завжди мали лисяче серце, — підтакнула Голубокрила, дивлячись на свої лапи.

«І ще вони вродливі», — додала вона про себе. Кішка підвела очі та здивувалася, адже побачила очі Джмільосмуга — темні від тривоги.

— Вибач, — випалив він.

Його хвіст сумно обвис.

— За що?

— За те, що я так прискіпався до тебе під час тренування на деревах.

Голубокрила вже геть про це забула.

— О! — Вона торкнулася його плеча кінчиком хвоста. — Усе гаразд. Я теж була скалкою в дупі.

— Це правда, — пожвавішав Джмільосмуг.

— Гей!

І Голубокрила грайливо замахнулася на нього лапою.

Джмільосмуг, муркочучи, пригнувся.

— Ну то що, пополюймо?

— Гаразд, — відповіла Голубокрила, гадаючи, що Тигросерд, мабуть, уже дістався кордону. Але про всяк випадок повела Джмільосмуга в протилежному напрямку, глибше в ліс. — Подивімося, що можна знайти біля букового гаю.

***

— Ходімо! — Голубокрила зістрибнула з балки гнізда Двоногів, яку через отвори в даху поплямувало зоряне світло. — Гайда бобровою стежкою!

Тигросерд зістрибнув до неї.

— Бобровою стежкою?

— Тією, якою ми йшли тоді до бобрової загати.

Тигросерд кліпнув.

— Здається, то сталося цілу вічність тому! Мене тоді щойно зробили вояком. Тепер я почуваюся іншим котом, але водночас і тим самим, якщо ти розумієш, про що я.

Він задумливо примружився.

Голубокрила вже, певно, розуміла його почуття. Тоді кішка щойно дізналася, що вона одна з Трійки. І не усвідомлювала на той час, наскільки це змінить її життя: «Тепер увесь Клан залежить від мене». Їй зсудомило живіт. Вона відкинула думку про Темний Ліс і майбутню битву. Хотіла бути тут і зараз, з Тигросердом.

— Уже цього падолисту ти зможеш жити в Громовому Клані, — прошепотіла вона. Ця думка її зігріла. — У нас можуть бути кошенята.

Вона відчула холодний вітерець на шкурі, коли Тигросерд пройшов повз.

— Отакої! — Він скоса глянув на неї, не стишуючи ходи. — Це ж зараз не важливо, чи не так?

Він нявкав легкодушно, але ті слова відчулися Голубокрилій наче подряпина кігтем на серці.

— Т-та звісно, що ні!

Навіщо вона випалила таку нісенітницю? Якщо Тигросерд не був готовий, то це нормально. «Просто бути воячкою — це чудово!» — подумала вона.

Раптом її вуха смикнулися. «Голоси?» — майнуло в голові. Вона прислухалася. Далеко внизу, на території Громового Клану, лунали кроки лап. «Можливо, Вогнезір наказав вийти в нічний патруль». Вона намагалася розібрати голоси, але вони здавалися незнайомими. І в них чулася лють.

— Гайда! — Тигросерд хвостом махнув їй збоку та помчав у темряву. — Нумо навипередки!

— Ти програєш!

Вона кинулася за ним, розкидаючи лапами листя. Бігла так швидко, що ліс розпливався навколо, а земля гуділа під лапами. Тигрозорове хутро промайнуло між деревами попереду — за кілька лисячих хвостів.

— Я тебе спіймаю! — кричала вона.

Кров стугоніла у вухах, заглушаючи шепіт із території Громового Клану. Мабуть, якісь дрібниці. Невже її побратими не обійдуться без неї одненьку ніч?

Розділ 10

Плющоплеса здригнулася. Туман клубочився навколо її лап. Темний Ліс здавався холоднішим, ніж будь-коли. Чи тут теж буває гололист?

Вона глянула на дерева, шукаючи коричневе листя, але гілля поглинала темрява.

— Ця ніч усе змінить.

Гарчання Тигрозора повернуло її до реальності. Темний вояк стояв на поваленому дереві, його кігті впивалися в слизький мох. Клаптехвіст, Шулікокриг і Темносмуг стояли поряд і дивилися на нього, а Кленотінь ховалася в мряці разом із Горобцеперою. Були тут і Чортополох із Зореломом — спостерігали за всім примруженими очима. Поблизу збилися докупи Яблукошубка, Дірколет і Багроверб, настовбурчивши від хвилювання хутро. Неподалік стояли Березопад, Тигросерд і Верхошубка.

«Як стільки котів могло повірити Тигрозоровій брехні?» — загадувалася Плющоплеса.

Очі Тигрозора заблищали.

— Ця місія буде першою з багатьох.

Плющоплеса нахилилася ближче до Цвітопалої.

— Першою з багатьох чого?

Вона не слухала.

Цвітопала наблизила морду просто до вуха Плющоплесої.

— Особливих патрулів. Тигрозір почне виводити нас на території Кланів.

Плющоплесу почало нудити. Вона дивилася на темного вояка, на те, як його плечі здригалися в моторошному світлі.

— Знання — сила.

Бурштиновий погляд Тигрозора ковзнув по ній.

Плющоплеса ззирнулася з ним, високо підійнявши підборіддя, і не стала відривати очей.

— Знання території вашої битви дасть вам найбільшу перевагу, яку лишень можна уявити, бо цього найменше очікують ваші вороги. Більшість із вас не знайома з територіями біля озера, тому я поведу вас до кожного Клану — звісно, без їхнього відома, — і ви дізнаєтеся про найкращі місця для бою.

— Де можна підстерігати! — вихопився Багроверб.

— Де можна загнати ворога в кут, — нявкнув Дірколет, дряпаючи кігтями землю.

— І куди заганяти здобич. — Чортополох змахнув довгим сірим хвостом.

«Здобич? — Плющоплеса встромила кігті в землю, щоб не трусилися лапи. — Він же має на увазі вояків».

Її вуха торкнувся подих Цвітопалої.

— «Чотири Клани об’єднаються в один найважливішої миті». — Вона цитувала Тигрозора! — Ми зможемо битися за будь-який Клан, який потребуватиме нашої допомоги.

Плющоплеса різко повернула голову й пильно втупилася в посестру. «Як ти можеш бути такою дурепою?» — хотіла сказати вона, але змовчала.

Натомість повернулася до Тигрозора й вигукнула:

— З якої території почнемо?

Тигрозір сіпнув вусами.

— З Громового Клану.

— Я хотіла б її побачити, — незграбно пройшла вперед Кленотінь.

— Я теж! — підстрибнула до зникомої воячки Горобцепера.

Тигрозір примружив очі.

— Є ще охочі?

Тигросерд і Верхошубка, плечима розштовхуючи вояків, вийшли наперед.

Тигрозір кивнув.

— А з Річкового Клану? — Його погляд зупинився на Звисловусому. — Ти підеш. І Дірколет.

Плющоплеса пильно дивилася на Тигрозора. Невже він показуватиме територію Громового Клану лише чужим котам? Вона ступила крок уперед.

— А як же мої новаки? — спитала вона. — Березопад і Багроверб заслуговують на те, щоб піти. — Плющоплеса кивнула головою до Цвітопалої. — І вона.

«Ну ж бо! Відмовляйся!» — закликала вона про себе Тигрозора. Якщо Тигрозір показуватиме територію Громового Клану лише ворогам, хтось має здогадатися, що він робить це не заради блага Кланів, а через власні збочені причини. Так вона змусить Темного вояка видати себе.

Проте Тигрозір схилив голову.

— Дуже добре, Плющоплесо. Вони теж можуть піти.

— А я?

Вона підійшла ближче.

Тигрозір вищирився.

— Звісно, — пронявкав він. — Ти можеш бути нашою провідницею. — Темний вояк кивнув Зореломові: — Я все розкажу, коли ми повернемося.

Він зістрибнув із колоди й пройшов між деревами, закликаючи хвостом інших.

Коли Плющоплеса йшла за патрулем, вона озирнулася через плече, а потім оглянула дерева та кущі, які вони проминали. Якщо цей шлях вів із Темного Лісу до озерних територій, вона хотіла його запам’ятати.

Вони йшли похмурими галявинами, повз смердючі болота й через струмки — насправді просто каламутні цівки води. Земля під лапами Плющоплесої спочатку була слизькою від моху, а потім раптом перетворилася на м’якіший ґрунт, порослий травою.

Плющоплеса задерла морду. Вона побачила над головою гілки дерев. Тіні розсіялися, і за гіллям у широкому зоряному небі світив місяць.

«Ми перейшли!» — зрозуміла кішка. Вона не впізнала пагорба, що здіймався перед ними. Але, коли вони підіймалися, на стежці почали траплятися зарості ожини. Стовбури раптом стали знайомими, а папороть, листя якої рясно розсипалося по їхньому шляху, повнилася ароматами Громового Клану.

Дірколет зморщив носа.

— Як ти живеш у цьому смороді? — пробурмотів він Плющоплесій.

Плющоплеса ляснула вояка Річкового Клану хвостом по вуху.

— Якщо ти потерпиш наш запах, то я потерплю твій, коли ми відвідаємо територію Річкового Клану, — піддражнила вона.

До них підійшов Багроверб і прошепотів.

— Я вдячний, що мене взяли в патруль. Що більше я дізнаюся, то швидше стану справжнім вояком Темного Лісу.

— Справжнім вояком Темного Лісу? — Плющоплеса крутнула головою і витріщилася на кота. — Хіба ти не хочеш бути найкращим вояком Тіньового Клану?

— Вояки Темного Лісу значно сильніші, — підштовхнув її Дірколет. — І не переймаються Правильниками.

Багроверб кивнув.

— Коли я зі своїми однокланцями, то маю таке відчуття, ніби тренуюся з кицюнями.

— Тут виживають лише найсильніші, — прогарчав Дірколет.

— У Кланах так і має бути, — додав Багроверб.

Плющоплеса витріщилася на нього.

— Ти дозволив би побратимам померти, якби вони були слабкі?

В очах Багроверба промайнула тривога, ніби він второпав, що вибовкав забагато.

— О, звісно, ні. — Він метнув погляд на Дірколета. — Ми ж просто казали, що нам є чого навчитися у вояків Темного Лісу, ось і все. Тож можемо бути справжніми вояками.

— Авжеж. — Плющоплеса йшла собі далі, намагаючись пригладити скуйовджене хутро. — Гадаю, для цього ми й тренуємося.

Тигрозір зупинився на вершині пагорба. Позаду майоріло озеро, обрамлене темними деревами.

— Бачите, які товсті стовбури цих дерев? — Він кивнув у бік кремезного бука. — Саме тому ми вчимо вас у Темному Лісі лазити по деревах. Тут, на території Громового Клану, ви повинні бути готові до бійки на гілках. — Поглядом знайшов Цвітопалу. — Чому б тобі цього не пояснити?

Цвітопала підійшла до нього й стала на чолі патруля, випнувши груди.

— Усіх котів Громового Клану навчили лазити по деревах, щоб ми могли стрибати на ворогів зверху, а також пересуватися лісом, просто перестрибуючи з гілки на гілку, не торкаючись землі.

— Як білки, — форкнув Багроверб.

Цвітопала махнула хвостом.

— Ми рухаємось як білки, але б’ємось як лисиці!

Хутро Плющоплесої на карку стало сторч. Цвітопала виказувала всі секрети Громового Клану!

— Ну, нині ми вже майже не переймаємося тими вправляннями на деревах, — швидко збрехала Плющоплеса.

— Але ж Голубокрила й Ожинокіготь нещодавно тренувалися! — випалила Цвітопала.

Плющоплеса перехопила Березопадів погляд і з полегшенням зауважила, як батькові очі блищать від тривоги. «Він розуміє небезпеку!» — зраділа вона.

— Їм не обов’язково все знати, Цвітопало, — застережливо нявкнув Березопад.

Тигрозір поворушив лапами.

— Не хвилюйся, Березопаде, — нявкнув він. — Ми серед друзів. — Він оглянув патруль. — Ми тепер один Клан. Між нами не має бути таємниць.

Кленотінь важко видерлася схилом і зупинилася біля Тигрозора.

— Можливо, Березопад не почувається частиною нашого Клану. — І в її нявканні чулася загроза.

— Звісна річ, почувається! — прогарчала Плющоплеса, заступаючи батька.

— Тоді чому б йому не розповісти нам щось про територію Громового Клану? — запропонував Тигрозір.

— Вона поросла лісом, — повів оповідь Березопад. Плющоплеса зрозуміла, що йому ніяково, зважаючи на те, як дриґотить кінчик його хвоста. — За винятком схилів, що спускаються до берега та до кордону Вітряного Клану.

— А де краще битися — у лісі чи на відкритій місцевості? — налягав із запитаннями Тигрозір.

Березопад нервово скинув оком у бік Верхошубки.

— У лісі, мабуть, Громовий Клан б’ється краще, — зізнався він. — Можемо використовувати підлісок, щоб загнати ворогів у пастку.

«Ми все їм виказуємо!» — у розпачі подумала Плющоплеса. Вона видерлася на вершину пагорба і втупилася через озеро в бік Річкового Клану.

— Чому б тобі не розповісти нам про свою територію, Звисловусий?

Звисловусий підвів хвіст.

— У нас ростуть сосни, а не дуби, — почав він.

Біля підніжжя схилу зашелестіла ожина. Плющоплеса заціпеніла.

— Хтось іде! — вигукнула вона.

Крізь підлісок попід ними майоріла шкура Косариконога. За ним ішов Ожинокіготь.

— Ти впевнений, що чув голоси? — спитав воєвода.

— Я охороняв вхід і почув кроки. — Косариконіг затнувся. — Чесно кажучи, спочатку я не був певен, чи це кроки. Я думав, мені вони почулися. Але потім я почув голоси, що лунали звідси.

— Сподіваюся, це не чергове вторгнення Вітряного Клану, — проричав Ожинокіготь. — Треба перевірити входи в тунель.

— Але голоси долинали звідси.

Косариконіг подерся схилом, і його шкура зникла в папороті.

Плющоплесій у вухах застугоніла кров.

— Нам треба звідси вибиратися! — прошипіла вона Тигрозорові.

— І втратити нагоду потренувати бойові навички? — кинув у відповідь Тигрозір.

— Та що ти таке кажеш! — ахнула Плющоплеса, відчуваючи, як її пронизує страх. — Відведи нас назад негайно!

— Ти боїшся своїх побратимів? — ледь чутно прошепотів їй у вухо Тигрозір.

«Вони не повинні дізнатися, що я відвідую Темний Ліс!» — у розпачі думала кішка. Під ними тремтіла ожина. Плющоплеса відчула, як її охоплює паніка.

— Якщо вони знайдуть нас тут, — прошепотіла вона, — то почнуть розсилати нічні патрулі. — У серці затріпотіла надія, коли вона побачила, як Тигрозорове вухо сіпнулося. — І коли настане остання битва, ми втратимо перевагу несподіванки.

Тигрозір примружив очі.

— Добре.

Плющоплеса відчула полегшення, коли Темний вояк махнув хвостом і швидко й безшумно повів патруль гребенем пагорба. Плющоплеса пірнула в ожину та повзучий ялівець і, припадаючи низько до землі, ступала за Тигрозором, озираючись — а чи не відстає решта патруля. Підлісок темнішав, і коли вона задерла голову, місяць зник. Земля під її лапами знову стала слизькою, а папороті поступилися місцем сплутаним терновим кущам. Плющоплеса зморщила носа, відчувши в повітрі сморід гниття. Вони повернулися до Темного Лісу.

Коли патруль вибрався із заростей колючої ожини, Тигрозір зупинився.

Кленотінь стала походжати навколо нього.

— Чому ми не залишилися і не билися?

Цвітопала підвела морду.

— Ми ж бо ходили туди вчитися, а не битися.

Багроверб сів.

— Так глибоко на території Громового Клану я ще ніколи не заходив. — Він провів лапою по вусах. — Почекайте, поки побачите ліси Тіньового Клану. Вони геть відрізняються.

— Як і територія Річкового Клану, — втрутився Дірколет. — Очеретяні зарості чудово підходять для засідок.

Горобцепера випустила кігті.

— Нетерпляче чекаю нагоди вивчити всі ваші території.

«Чому вони не бачать загрози в Тигрозорових очах?» — міркувала собі Плющоплеса. Коли вона нервово глипнула на вояка Темного Лісу, той устромив їй у плече кігті.

— Ніколи більше не кидай мені таких викликів, — рявкнув Тигрозір і жбурнув її додолу.

Очі в нього палали люттю.

Зігнувшись від болю, Плющоплеса пильно подивилася на кота.

— Я просто прагнула захистити патруль!

Березопад вирячив очі від тривоги. «Не лізь!» — мовчки закликала його Плющоплеса. Вона напружилася, коли батько вирушив до Тигрозора. «Не захищай мене! Ти зробиш гірше для нас обох».

Березопад підійшов до Тигрозора впритул.

— А чому ми відвідували саме озерні території? — спитав кіт.

«Він намагається його відволікти», — зрозуміла Плющоплеса, відчувши полегшення та вдячність. Відтак здригнулася, бо Тигрозорові кігті глибше вп’ялися їй у плече.

— Чому б тобі не пояснити це своєму товаришеві, Плющоплесо? — прогарчав старий вояк.

Плющоплеса глитнула.

— Що більше ми знаємо, то кращими вояками можемо бути, — задихаючись, вимовила вона.

Тигрозір послабив хват.

— Ми всі дотримуємося Вояцького правильника, — провадила Плющоплеса. Вона вислизнула від Тигрозора і стала біля батька. — Якщо знатимемо всі території так, ніби вони наші власні, то зможемо допомагати одне одному.

Їй люто не подобалося брехати, захищаючи Тигрозора, але не було іншого способу приховати від Темного Лісу своє шпигунство.

Позаду Тигрозора пролунало ричання.

— Як усе минуло? — на галявину повагом вийшов Зорелом.

За ним аж кишіло вояками Темного Лісу, наче то пацюки, а їхні очі сяяли цікавістю.

— Як це було? — прогарчав Клаптехвіст.

— Ви бачили зірки? — глузливо прогарчав Темносмуг.

Плющоплеса озирнула лави пошрамованих, насуплених облич і подумала про своїх побратимів, які зараз мирно спали в улоговині. «Вони й гадки не мають, у якій небезпеці перебувають, — подумала вона, і її серце стиснулося від жалю. — Але я обіцяю, що захищатиму вас до скону».

Розділ 11

Сонце ковзнуло за дерева, і на влоговину впала вечірня тінь. Сидячи біля кубла медикотів, Сойкопер відчув, як зникає світло, і здригнувся, почувши, про що говорять побратими, які навколо ділилися язиками.

— Мабуть, то були волоцюги, — припустив Ожинокіготь, що сидів під Високим Каменем і хльоскав по землі хвостом.

— Але Косариконіг сказав, що серед інших були запахи Кланових котів, — зауважив Вогнезір.

Піскошторма заворушилася біля свого партнера.

— Невже інші Клани змовилися проти нас?

— Та навіщо їм це? — у гарчанні провідника Громового Клану Сойкопер почув напруження.

Сіросмуг, мабуть, теж це вловив, тому м’яко застеріг:

— До цього нам слід бути готовими.

Сойкопер відчував, як розпач затьмарює думки Вогнезора, але той намагався його відігнати.

— Що ж, тоді ми будемо готовими. — Провідник переступив лапами. — Ожинокігтю, організуй більше денних патрулів. І подбай про те, щоб ми перевіряли кордони вночі.

Сойкопер відчув, як шкуру Ожинокігтя пронизало здивування.

— Ти хочеш, щоб увесь Клан патрулював уночі? Хіба це не стривожить усіх?

— Якщо Клан має зіткнутися з небезпекою, то він повинен про це знати, — похмуро нявкнув Вогнезор.

Сойкопер перемкнув увагу на решту Клану. Його штрикнуло тим болем, що линув від брата. Левожар жував мишу, здригаючись із кожним ковтком, бо рани на щоці пекли. «Ти сам захотів, щоб тебе поранили!» — сердито подумав Сойкопер. Але його роздратування через Левожарове рішення миттєво зникло. Він збагнув, чому брат спробував звернути зі вказаного йому шляху.

Кіт почув, як чиїсь кігті шкрябають долівку. До нього пластувала Терносяйна, міцно впиваючись у землю сильними передніми лапи.

— Я до гнізда, — повідомила вона Сойкопера, проповзаючи повз нього.

«Вона дуже втомилася», — подумав кіт і тут виявив, що й сам зморений.

— Я з тобою.

І вмить упіймав спалах роздратування, що линув від її шкури.

— Я впораюся! — заявила кішка.

— Я знаю, — відповів Сойкопер. — Але я хочу спати.

Він слідом за нею устромив ніс у кубло медикотів.

— Чому ти така втомлена?

Він спробував приховати занепокоєння в голосі.

— Міллі придумала мені нову вправу, — позіхаючи, сказала Терносяйна. — Вони з Білокрилою підсадили мене на низьку гілку бука, і я трималася передніми лапами скільки могла.

— Це, либонь, дуже складна вправа, — вражено мовив Сойкопер.

— Було приємно відчувати вітерець на животі, — нявкнула Терносяйна.

— Якщо ти далі так тренуватимешся, то, можливо, видряпаєшся на гілку цілком.

— Я тренуватимуся, допоки зможу.

Терносяйна перехилилася через край свого гнізда та гулькнула всередину.

Сойкопер перетнув кубло й зупинився, коли його лапи торкнулися гілочок, що стирчали з її гнізда.

— Тобі зручно?

Він нахилився й обгорнув її мохом так, аби вона не зауважила, як він шукав на її тілі сліди гарячки. Але шкіра кішки була прохолодною, а м’язи обм’якли від утоми. Задоволений, він позадкував.

— Відпочивай, Терносяйно.

— А з тобою все гаразд? — раптом спитала Терносяйна, здивувавши кота цим запитанням. — Здається, ти маєш щось на думці.

— Нічого такого, — збрехав Сойкопер. — Я просто зморений.

Він відвернувся і неквапом рушив до свого гнізда. Якусь мить усвідомлював, що Терносяйна спостерігала за ним, а потім почув, як вона шелестить, занурюючись глибше у свою підстилку. Залізши на купу м’якого моху, Сойкопер умостився зручніше й поклав кінчик хвоста на ніс.

У його свідомості промайнув Темний Ліс. Очі, що кліпали, визираючи з мороку. Кіт уявляв собі, як хмара війська збирається поза зоряним видноколом.

«Листя огірочника полегшує гарячку. Котяча м’ята лікує зелений кашлюк, — заходився він перераховувати ліки, щоб заблокувати кошмарні думки. — Щавель загоює подряпини. Маруна знижує жар».

«Що, Зоряний Клан для тебе не указ?»

Кленотінь знущально посміхалася, занурившись у його думки. «Живокіст пришвидшує зростання переломів».

«Скоро ми скуштуємо смак перемоги!»

Він досі відчував, як Шулікокриг штовхнув його в багнюку. «Мишача жовч допомагає від кліщів».

«Уся сила зір у твоїх лапах?»

Сойкопер притулив до голови вуха, ніби намагався викинути з пам’яті Тигрозорове глузування.

«Нагідки зупиняють запалення. Мати-й-мачуха помічна від задухи. Макове насіння полегшує біль і сприяє сну». Сойкопер зосередив свої думки на травах, акуратно складених уздовж стіни свого сховища, повторюючи їх назви знову і знову, доки слова не стали туманними та переплутаними, і кіт заснув.

Коли він кліпнув, то побачив навколо себе густий зелений ліс, сповнений знайомих ароматів. «Я сплю», — збагнув Сойкопер. Мускусний запах Березопада й Косариконога все ще чіплявся до кущів, які вони, мабуть, проминали під час патрулювання. Це була територія Громового Клану. Сойкопер підвів погляд і побачив зірки, що мерехтіли над кроною дерев. Неподалік скрикнула сова. Гілки затремтіли, коли птаха пролітала крізь ліс.

За Сойкопером зашуміла папороть. Він обернувся, куштуючи повітря.

— Голубокрило? Це ти?

Молода сіра кішка вислизнула з-поміж листя.

— Голубокрило? — хтось вторив Сойкоперові.

Назустріч йому стежкою прямував Левожар.

Троє котів невпевнено дивилися одне на одного.

— Як я сюди потрапила? — Голубокрила позирнула на дерева. — Я була у своєму гнізді.

— Я теж.

Левожар зупинився біля Сойкопера.

— Ми бачимо сон, — пояснив їм Сойкопер.

— То ти топчешся в моєму сні? — насупився Левожар.

— Ми ділимося одним.

— Чому? — спитала Голубокрила, силкуючись розплющити заспані очі.

Сойкопер кивнув на короткий крутосхил поблизу. У землі зяяла діра, звідки долинав запах каменю та води, а ще дух нескінченних темних тунелів.

— Гадаю, нам слід туди спуститися.

— Ти впевнений? — із сумнівом спитав Левожар.

Голубокрила пройшла вперед і понюхала вхід.

— Ну, певно, не просто так сон привів нас саме до цієї частини лісу, хіба ні?

Вона пройшла у вхід тунелю, і кішку миттєво поглинула темрява.

— Зачекай. — Левожар пильно поглянув на Сойкопера. — Ти дивився на тунель так, ніби справді його бачиш.

— Бо бачу, — рівно відповів Сойкопер.

— Як?

Очі в Левожара розширилися.

— Я завжди бачу в снах.

— Тож ти знаєш, який я маю вигляд? — ця думка, здається, шокувала золотавого вояка.

Сойкопер примружив очі.

— Ти мав кращий вигляд, коли не був увесь у подряпинах.

На те Левожар махнув хвостом.

— Загояться.

Він пірнув у яму слідом за Голубокрилою.

Сойкопер кинувся за ними, намагаючись обійти товаришів у тісному просторі.

— Я поведу перед, — заявив він. — Я звик до темряви.

Долівка тунелю під його лапами була вологою та брудною, а коли він заходив глибше в темряву, вона поступово перетворювалася на крижаний камінь. Від холоду заболіли лапи. Він орієнтувався в пітьмі, торкаючись вусами вигинів нерівних стін.

— З вами двома там усе гаразд? — гукнув Сойкопер через плече.

— Гаразд, — відбилося від каменя Левожарове нявкання.

— Голубокрило?

— Та я тут, іду за тобою по п’ятах, — відповіла вона, торкаючись носом кінчика Сойкоперового хвоста. — А ти хоч знаєш, куди йдеш?

— Ні.

Але Сойкопер відчував упевненість у лапах, коли вів товаришів далі в тунелі. Цікавість спокушала його йти далі. Він чув, як Левожар позаду куштує повітря, облизується. Розум вояка переповнювався образами кігтів і крові.

— Цього разу котів Вітряного Клану тут не буде, — пообіцяв Сойкопер.

— Слухайте! — зупинилася Голубокрила.

І Сойкопер уловив від її шкури запах страху.

Кіт нашорошив вуха. Попереду них було чутно шум води, що луною відбивався від кам’яних стін. Сойкопер відчув, як повз нього промайнула братова шкура — Левожар кинувся вперед.

— Я знаю, де ми! — гукнув Левожар.

Сойкопер його наздогнав. На широкі воякові плечі впало світло — вузький тунель перед ним переходив у широку печеру. Місячне сяйво просочувалося крізь отвір угорі, освітлюючи високі кам’яні стіни й виблискуючи на швидкій річці, що навпіл розрізала широку піщану долівку.

Голубокрила вийшла з тунелю, кліпаючи від світла. Зупинилася на краю підземної річки й торкнулася її лапою. З кігтів потекла чорна вода.

— Ти прийшов.

Вона відскочила назад, коли згори пролунав цей хрипкий голос. Сойкопер різко підвів голову до виступу зі стіни печери. Місяць освітлював якогось недоладного кота, що присів на камені: лисого і з блідою зморшкуватою шкірою, з білим поглядом і виряченими сліпими очима.

— Що воно таке? — вискнула Голубокрила.

Сойкопер махнув хвостом.

— Це Скеля.

Він подивився на Древнього кота. Стільки часу він не мав від Скелі ані знаку, то чому він викликав їх саме зараз? У душі Сойкопера спалахнув гнів. Востаннє Скеля з’являвся, щоб сказати йому, що Жарохвіст має потонути. Сойкопер пильно подивився на Скелю, притуливши вуха до голови.

— Ти змусив мене залишити Жарохвоста в озері! Ти хотів, щоб інші Клани подумали, буцімто я вбивця?

Скеля зухвало зустрів Сойкоперів погляд, ніби бачив його настовбурчену шерсть.

— Яке це має значення? — прошипів він. — Я не міг дозволити тобі померти, намагаючись змінити долю іншого кота!

Неприємний кіт закопилив губу, окинувши незрячим поглядом усю трійку.

— Чому ви постійно звертаєте зі стежок, які ми вам проклали? — люто нявкнув він.

У Сойкопера жижки затряслися. Що Скеля мав на увазі?

— А хто це? — прошепотів Левожар.

Голубокрила дивилася на Скелю, завмерши від жаху.

— Він із Зоряного Клану?

— Не із Зоряного Клану! — гаркнув Скеля. — Я тут жив ще тоді, коли про Зоряний Клан і не мріяли.

Сойкопер відчув, як його брат збентежився.

— Звідки ти знаєш цього кота? — пробурмотів Левожар, вдивляючись у Скелю.

Скеля схилився над краєм виступу, його голова хиталася з боку в бік, немов у змії, що ось-ось нападе.

— Ми із Сойкопером знаємо одне одного цілу вічність, — прогарчав він.

— Він нас бачить?

Голубокрила втупила погляд у набряклі білі очі Скелі.

Скеля випростався, злісно змахнувши хвостом.

— Я і гадки не мав, що твої компаньйони такі мишомізкі. Я їх викликаю уві сні, а вони стоять колом і ставлять запитання, наче ті кошенята, що вперше повиходили з ясел.

Сойкопер ступив уперед.

— Ти нас викликав?

Скеля моргнув.

— А ти що, думав, ніби ти єдиний кіт, який має владу над чужими снами? — Він насмішкувато вищирився. — Ви тупаки!

По тому він раптом витягнувся на кінчиках лап, вигнув спину й сплюнув.

Левожар випростався та звів хвоста, шкрябаючи кігтями по кам’яній долівці.

— Просто послухай його, — пошепки попередив Сойкопер.

— Це все ваша провина! — завив Скеля. — Ваша — Трійки. Якби ви не народилися, Темний Ліс не воскреснув би!

Сойкопер заціпенів від приголомшення.

— Таж ми ніколи не просили, щоб нас народжували!

— Проте ви народилися! — виплюнув Скеля. — Ви справдили пророцтво, написане на світанку часів, і тим дали силу ворогам, які давно мали б зникнути з пам’яті всіх котів!

Він походжав на крихітному виступі, звиваючись, як загнаний у кут пацюк, сюди й туди, а його вкрита сиротами шкіра потріскувала від люті.

— Тепер через ваше існування Клани переживають свої найтемніші часи. — Кіт раптово завмер, перехилившись ледь уперед. — Ви, Кланові коти, занадто довго зберігаєте спогади! Ви пам’ятаєте померлих вояків і зациклюєтеся на давніх ворогах, переказуючи свої історії про битви, які слід залишити в минулому, а не розтягувати, наче то гнилі туші!

Сойкопер глитнув і настовбурчив хутро. Його обурило те, що Скеля зневажав спадок Кланів.

— Клани самі накликали на себе цю битву, — прогарчав Скеля. — Ви занадто довго плекаєте образу й відмовляєтеся відпускати котів, таких жорстоких і несьогосвітніх, що заслуговують на забуття! Ви бережете їх живими в спогадах і дозволяєте їм знайти споріднені душі на околицях Зоряного Клану, там, де жодна зірка не сміє засяяти. — Він похитав головою, відтак трохи розслабив спину. — Чому ви просто не можете дати їм зникнути в минулому?

— Як і тобі? — вихопилося в Голубокрилої, у якої від обурення аж хутро на карку настовбурчилося. — Ти б хотів, щоб тебе полишили зникати?

Сойкопер спробував лапою її зупинити, але Голубокрила обійшла кота й стала біля краю річки, випустивши кігті та незмигно дивлячись на Скелю.

Той сів.

— Навіть мені, — тихо прохрипів кіт.

Сойкопер теж обурився. Як Скеля сміє їх звинувачувати?

— Ми думали, що чинимо правильно, шануючи наших предків.

— Це було закладено в долю Кланів. — Плечі Скелі опустилися. — Щоб ви пам’ятали тих, кого втратили.

Левожар високо звів голову.

— Це зробило нас могутніми.

— І тепер це стало вашою найбільшою загрозою, — похитав головою Скеля. — Ми завжди знали, що ця мить настане. Без темряви немає світла, і тепер темрява повстає між зірками, щоб назавжди вигнати світло. — Він витягнув морду, і його очі знову розширилися. — Єдиною нашою надією було те, що Трійка об’єднається із четвертим котом!

— Ми досі його шукаємо! — махнув хвостом Сойкопер.

— Та невже? — Скеля подивився на нього згори вниз, його білі очі зловісно блищали в темряві. — Тоді чому ви всі здалися ще до початку битви?

Голубокрила відсахнулася від річки й тихенько повернулася до решти. Левожар понурив погляд. Сойкопер, не встигши навіть здогадатися, про що міркують товариші, відчув, що його серце стискає провина.

— Плем’я Вічного Полювання підказало мені, що нас недостатньо! — кинув Сойкопер Скелі, думаючи про те, що кіт зневірився не без причини. — Вони сказали нам, що ми не здатні впоратися самі, що нам потрібен четвертий кіт.

— То що, ви знайшли цього четвертого кота? — прошипів Скеля.

Сойкопер відсахнувся.

— Ми не знали, де шукати.

Але Скеля урвав його:

— Ви просто базікали та снували припущення. А на це нема часу! Знайдіть цього кота! Оберіть свою долю! Це остання надія Кланів!

Місячне сяйво раптом замерехтіло, ніби хмари попливли над отвором угорі, відтак Сойкопер помітив, як із темряви під виступом Скелі кліпають очі. Там, спостерігаючи за ними, причаїлися коти. Сойкопер підкрався ближче до річки й покуштував повітря. То були не коти Зореклану. Від їхньої шерсті линув запах безкрайого неба та обпаленого вітром каменю, ніби вони прийшли з давніших часів. Чи то були побратими Скелі? Сойкопер заціпенів, відчувши серед решти запах, від якого серце в нього забилося хутчіш.

«Півповня!»

Тепер він побачив у юрбі її світлу шкуру. А потім помітив іще одну постать, значно більшу за інші. З темряви неквапом вийшла борсучиха.

Голубокрила притиснулася до Сойкопера, у її очах майнуло здивування.

— Це Північ? — прошепотіла молода воячка. — Та, що з дитячих казок?

Сойкопер кивнув.

Левожар торкнувся його плечем.

— А хто інші?

Сойкопер глянув на Півповню.

— Це Древні коти. — Придивившись, серед менш знайомих шкур він упізнав Зламану Тінь і Совину Пір’їну. — З Древнього племені.

— Ми довго чекали, — пролунало з-за річки гуркітливе гарчання Півночі.

Круглі чорні очі старої борсучихи вп’ялися в Голубокрилу.

— Навчися, кому довіряти. Тільки серце знає правду.

Вона повернула свою широку смугасту голову до Левожара.

— Не заплющуй очей і не чекай, поки шлях обере тебе. Твій шлях — твій вибір.

Сойкопер нахилився вперед, чекаючи на слова, які Північ адресує йому.

— Ти! — Він здригнувся, коли її погляд пронизав його. — Ми подарували зір сліпому котові, щоб він бачив тоді, коли решта заплющує очі. Ти бачиш більше, ніж усі, але дивись і всередину себе. Побач власну силу.

Оце воно? «Побач власну силу»? Сойкопера охопило розчарування.

— Припини говорити загадками. Розкажи, як урятувати Клани! Принаймні скажи, хто четвертий кіт!

— Ми вже побачили вашу слабкість, — прогарчав Скеля з виступу. — Хочете, щоб ми зробили вас іще слабшими? — Одним поштовхом лапи він жбурнув униз каміння та пісок. Два бліді уламки, схожі на зламані кістки, з гуркотом упали на долівку. — Ви недостатньо старалися! — різко додав він.

Сойкопер майже не чув Скелю. Його увага була прикута до шматків, що впали з виступу. Він кинувся вперед і перестрибнув річку, пробираючись між Древніми котами, доки не опинився біля розкиданих уламків.

«Моя палиця!»

Його серце забилося швидше, коли він побачив дві половинки стародавнього костура. У прозорому місячному сяйві він досі бачив подряпини, що карбували життя і смерть багатьох котів, загублених у тунелях незліченну кількість повень тому.

— Усе це хоробрі вояки! — прошипів до нього Скеля. — Вони ризикнули в темряві та знайшли дорогу назад до світла.

Сойкопер дивився на подряпини, викарбувані на дереві.

— Деякі — ні, — пробурмотів він. І відчув, як Зламана Тінь здригнулася біля нього. Одна подряпина позначала смерть Опалого Листя.

Скеля визирнув через виступ, знову сиплячи пісок донизу.

— Але ж вони намагалися!

Зламана Тінь підійшла ближче.

— Стільки котів чекало на вас, — прошепотіла вона.

— Ще від часів заснування Кланів! — додав Скеля.

Сойкопер підвів очі й побачив, що на нього дивиться Півповня.

— Невже ви маєте право покинути нас? — благально спитала вона, і він побачив у її очах усе те горе, що спіткало її за багато життів.

Сойкопер відчув, як навколо нього почали дибитися котячі шкури. Відступив, почувши, як Древні коти загарчали. Гучний вереск пролунав печерою:

— Як ви смієте нас залишати?

Сойкопер перестрибнув через річку й присів біля Левожара. Настовбурчивши хутро, Древні наступали на них, їхні очі палали вогнем.

— Невже ви дозволите нам усім знову померти? — заверещав Скеля зі свого виступу.

Вода омила Сойкоперові лапи. Він відсахнувся, але тільки ще глибше занурився у воду. Невже річка стала розливатися? Подивившись униз, він переполошився ще дужче. Річка вийшла з берегів і підмивала долівку печери, але вода вже не була чорною. Вона була червона.

«Кров!» — подумки ахнув Сойкопер. Вона текла навколо його лап, оббризкувала хутро. Він проковтнув жахливий крик: «Це все моя провина!». Відтак кліпнув — зрозумів, що не бачить, і прокинувся. Він укляк від страху, а серце калатало так, що, здавалося, ось-ось вискочить із грудей. Його забили дрижаки.

«Знайдіть четвертого кота! — пролунав у вусі голос Скелі. — Знайдіть четвертого!»

Розділ 12

— Левожаре! Хутчіше!

Левожара розбудило Сойкоперове шипіння, і він смикнув головою. Сів у своєму гнізді, кліпаючи від блідого світанкового світла вояцького кубла. Сон у його пам’яті досі залишався яскравим: печера, сліпий кіт і примарні Древні. Він виліз із гнізда і, важко перебираючи затерплими лапами, вибрався з кубла. Кіт вицокував зубами на холодному повітрі, озираючись у пошуках Сойкопера.

— Левожаре! — кинувся до нього Сойкопер з-за вояцького кубла. — Треба поговорити про сон.

Левожар кивнув у бік кубла новаків.

— Голубокрила не спить?

— Я щойно її розбудив.

Поки Сойкопер говорив, Голубокрила виповзла зі свого кубла із затуманеними від дрімоти очима.

— Гайда!

І Сойкопер хутко помчав до тернового живоплоту. За ним кинулася Голубокрила, а слідом Левожар.

Стежкою Сойкопер завернув за поворот і зупинився біля ожини. Левожар став поруч й озирнувся.

Очі Голубокрилої сяяли. Вона вже повністю прокинулася.

— Тож ми всі ділилися сном?

Сойкопер кивнув. Левожар примружив очі.

— А ти вже зустрічав цих котів раніше?

— Так, — відрізав Сойкопер. — Але це неважливо.

Голубокрила проминула Левожара та заходилася стурбовано походжати сюди й туди.

— Не можу повірити, що всі ці коти так довго чекають!

Левожар підібгав хвоста до себе.

— Ще й від самісінького світанку Кланів!

— Нам потрібно зосередитися на тому, що відбувається нині! — наполегливо сказав Сойкопер, оголюючи кігті. — Нині ми живемо саме так, бо такими нас зробила віра наших предків.

— І Темний Ліс, — похмуро нагадав йому Левожар.

— Без віри не було б Темного Лісу, — форкнув Сойкопер, вторячи словам Скелі. — Але він є. І нам треба знайти четвертого кота.

— Це не Плющоплеса, — смикнула хвостом Голубокрила. — Я її запитувала.

— Ти не дізнався, чи то не Мільгокрила? — глянув на Сойкопера Левожар.

Сойкопер похитав головою.

— Вона не подала жодного знаку.

— Тоді це має бути Падуболистка! — цілком переконано заявив Левожар.

Їхня сестра була частиною всього цього від самого початку. І повернулася саме вчасно, щоб урятувати Громовий Клан від нападу Вітряного.

Голубокрила насупилася.

— Здається, ми шукаємо не там, де треба.

— І де ж те підхоже місце? — пирхнув Сойкопер.

— Не знаю, — зітхнула Голубокрила. — Можливо, це вояк з іншого Клану.

— Чому б нам не попросити Вогнезора зробити оголошення на наступному Зборищі? — насмішкувато нявкнув Сойкопер. — Він попросить четвертого кота задрати хвоста, щоб ми дізналися, хто це.

Голубокрила пустила його сарказм повз вуха.

— Мабуть, ми проґавили щось очевидне, — мовила молода воячка.

— Так. — Тепер і Левожар заходився походжати. — Падуболистку!

— Але якщо це не Падуболистка, — ризикнула припустити Голубокрила, — то нам слід пошукати кота, який народився з особливою долею, як і ми.

Сойкопер примружив очі.

— Кота, що тримає в лапах силу зір.

— Бризошуб? — запропонувала Голубокрила. — Він твій зведений брат. Можливо, він теж особливий.

— Він не з Вогнезорового роду, — зауважив Сойкопер.

— Та то ж було пророцтво Зоряного Клану, — сперечалася Голубокрила. — Можливо, новому пророцтву байдуже, чи рідня він, чи ні.

Левожар смикнув хвостом.

— Можете собі сперечатися, доки сонце не сяде! — огризнувся він. — А я спробую дізнатися.

Він розвернувся й побіг схилом униз, назад до влоговини. Вояк був переконаний: якщо вдасться провести трохи часу наодинці з Падуболисткою, то він зможе дізнатися.

Кубла тонули в присмерку, хоча сонячне світло вже поволі забарвлювало верхівки дерев над улоговиною. Унизу під Високим Каменем умивався Ожинокіготь, проводячи важкою лапою по морді, його очі досі були затуманені сном. Косариконіг зупинився та потягнувся на порозі вояцького кубла. На іншому боці галявини Папоротехмарка висунула голову з ясел. Лисостриб і Жабокрок відпрацьовували бойові прийоми, чекаючи, поки зберуться побратими.

Левожар різко зупинився біля Попелюшкосердої якраз тоді, коли вона йшла до Ожинокігтя.

— З тобою все гаразд? — спитала вона, не дивлячись на кота.

Він позирнув на неї.

— Гаразд, а чому ти питаєш?

Кішка дивилася просто перед собою, не повертаючи до нього голови.

— Ти бурмотів до себе уві сні. Погані сни?

— То ж лише сни.

Не дочекавшись відповіді, він провадив далі:

— Я припустився помилки. — Він знав, що йому не слід було намагатися обрати іншу долю. Забагато життів залежало від того, чи піде він торованим для нього шляхом. — Цього більше не повториться.

Він відчув, як Попелюшкосерда заціпеніла поруч. Знала, що він насправді мав на увазі: «Я більше не відволікатимуся на тебе».

Вона зупинилася і нарешті повернулася до вояка, дивлячись на нього блискотливими очима.

— Гаразд.

Її голос був спокійним, але він бачив смуток у погляді.

У Левожара стиснулося серце. «Вибач, Попелюшкосердо», — подумав він.

— Клан понад усе, — тихо пробурмотіла вона.

— Клан понад усе, — повторив Левожар.

І понуривши голову, пройшов повз неї й зупинився перед Ожинокігтем.

— Чи можна мені піти на полювання з Падуболисткою?

Ожинокіготь перестав умиватися.

— Тільки вдвох?

— Так. Мені потрібно з нею поговорити.

— Гаразд, якщо бажаєш.

Ожинокіготь облизав лапу й знову заходився мити морду, а Левожар попрямував до кубла вояків.

Падуболистка потягувалася біля входу. Вітер, що посилювався, куйовдив їй хутро.

— Ходімо. — Левожар торкнувся носом її плеча. — Ми йдемо на полювання.

Падуболистка випросталася, стримуючи позіхання.

— Хто ще в патрулі?

Левожар попрямував до тернового бар’єра.

— Тільки ми.

Падуболистка наздогнала його на виході з табору, і вони попрямували вгору схилом.

— Я опанувала всі нові мисливські прийоми, — заспокоїла вона брата.

— Я знаю. — Левожар видряпався крутим берегом і обійшов зарості ожини. — Я думав, ми могли б пополювати на білок.

На вершині схилу він вирвався з-поміж дерев, примруживши очі від сонця. Далеко внизу виблискувало озеро, плесо від вітру взялося брижами. Напівсухе листя, кружляючи, падало з дерев біля крайки води, а на обрії згущувалися хмари. Дощ мав піти ще до настання темряви.

— З чого нам почати? — спитала Падуболистка, наздогнавши його.

— Ходімо вздовж струмка, — запропонував Левожар.

Звідси він бачив потік, що біг від лісу до берега озера.

— Якщо ми підемо за струмком до букового гаю, — підказала Падуболистка, — то можемо знайти там білок, які шукатимуть горіхи.

І вона помчала вниз схилом, її хутро розвівалося.

Левожар несподівано відчув радість. На якусь мить він знову став новаком, що бігає в лісі зі своєю сестрою і може думати лише про перший видобуток. Він щосили відштовхувався від трави, мало не ковзаючи, і побіг слідом за Падуболисткою. Коли вони досягли струмка, Падуболистка різко звернула і, стрибнувши на середину широкої мілкої затоки, захлюпалася у воді, наче видра.

— Ти що, перетворилася на Річкову кішку? — здивовано вигукнув Левожар, упевнено йдучи проти течії.

Падуболистка припинила хлюпатися та обернулася, а тоді весело смикнула вусами.

— Це ж може бути останній сонячний день падолиста! — гукнула вона у відповідь. — Можна насолодитися.

Вона вискочила на берег і струснулася.

Левожар пішов слідом, здивований тим, як заспокійливо вода омиває його лапи.

Стрибнувши на берег до Падуболистки, він промуркотів:

— Наввипередки до буків!

Левожар помчав, петляючи між деревами. Падуболистка гналася слідом. Він відчував її подих на своєму хвості й дужче відштовхувався від землі. «Як швидко ти здатна бігти?» — подумки спитав він у Падуболистки. Біг щодуху так, що кущі здавалися суцільною зеленою стіною. Кіт озирнувся, сподіваючись, що Падуболистка раптом промчить повз, перевершивши за швидкістю будь-якого кота в лісі. Це могло бути ознакою того, що вона четверта кішка. Але вона відставала, і щокроку дедалі більше.

Левожар зупинився. Засапана Падуболистка зупинилася поряд.

— Як весело було!

Вона намагалася звести дух, тоді озирнулася, і її очі засвітилися, коли вона побачила перший бук. Видерлася на стовбур і подивилася вниз із найнижчої гілки.

— Ну ж бо, повільний слимаче!

Левожар видряпався за нею на дерево.

— Подивимося, як високо ми зможемо залізти!

Кіт знову випробовував сестру, даючи їй змогу плигати першою, а сам рушав обраним нею шляхом крізь гілки, спостерігаючи за кожним її перескоком, щоб побачити, чи не будуть її рухи легшими й спритнішими за стрибки побратимів. Він помітив широку щілину між їхнім деревом і буком, що ріс поряд.

— Дивись-но! — гукнув кіт.

Падуболистка зупинилася і простежила за його поглядом.

— Що?

— Як думаєш, ти перестрибнеш?

— До наступного дерева?

Падуболистка задумливо нахилила голову, потім побігла по гілці — і стрибнула із самісінького її кінця.

У Левожара тьохнуло серце, коли сестра летіла в повітрі. Він видряпався на кінець гілки, чуючи, як кров шумить у вухах, коли Падуболистка потягнулася до наступного дерева та вчепилася за краєчок гілки передніми лапами. Її задні лапи висіли в повітрі.

— Обережно! — скрикнув Левожар, коли Падуболистка небезпечно гойднулася. Порив вітру заколихав гілки. — Тримайся!

— Зі мною все гаразд! — Чеберяючи задніми лапами, Падуболистка видряпалася на гілку й тріумфально застигла, дивлячись на брата. — Твоя черга.

Левожар дивився на широкий простір між деревами: до горла підступила нудота. Під ним розверзалася прірва. Він під’юдив Падуболистку ризикнути життям, аби довести, що мав рацію, вважаючи її четвертою кішкою. Вона зуміла, але ледве-ледве. Чи зможе він стрибнути так далеко?

— Ну ж бо…

Не встиг він договорити, як Падуболистка різко глипнула вгору. Гілки над нею трусилися. Білка. Вона злетіла й зникла в коричневому листі, що тріпотіло слідом. Левожар, заціпенівши від страху, спостерігав, як здригнулося дерево. Падуболистка зойкнула, а потім листя завмерло.

— Падуболистко? — покликав він.

Відповіді не було.

— Падуболистко!

Левожар зісковзнув на наступну гілку й кинувся до стовбура. Він викрутнем спускався вниз ногами поміж виступів гілок, доки не побачив під собою землю. Розчепивши кігті, важко зістрибнув на лісову підстилку.

— Падуболистко!

Вона впала? Кіт оглянув землю, страх пронизував кожен його м’яз. Аж тут гілка над ним зашелестіла. Левожар задер голову.

Падуболистка просунула морду крізь листя, а з її щелеп звисала білка. Муркочучи, сестра стрибнула поруч і впустила здобич.

— Ну що? — Вона з викликом подивилася на брата. — Я пройшла оцінювання?

Левожар здивовано кліпнув.

— Це не було оцінювання.

Падуболистка опустила голову.

— Тоді навіщо було гнати мене лісом і просити стрибати верхівками дерев, ніби я маю крила?

Левожар завагався. Вітер навколо них подужчав, гілля зашуміло.

— Це пов’язано з пророцтвом, — зізнався він.

— Гаразд, — кивнула Падуболистка. — То що там?

— Є ще четвертий кіт. — Падуболистка нашорошила вуха. — Гадаю, це могла бути ти.

Падуболистка опустила погляд на свої лапи.

— Аж ніяк.

— Чом би й ні? — Левожар нахилився ближче. — Ти щойно довела, що ти чудова верхолазка й мисливиця!

— Я навчена воячка! — заперечила вона. — Я маю вміти лазити й полювати. І я витратила багато часу, щоб набути такої форми.

Левожар пустив її слова повз вуха.

— Але ти ладна зробити будь-що задля свого Клану! У тебе стало мужності та вміння битися з Вітряним Кланом у тунелях. — Він пильно вдивлявся в сестру. — Ти бачила якісь сни? Може, Зореклан ділився з тобою язиками? Або Плем’я Вічного Полювання?

Падуболистка витріщилася на нього.

— Я ж не медикішка!

— Але якщо ти частина пророцтва…

— Я не частина пророцтва! — гнівно нявкнула Падуболистка. — Я вбила кота, пам’ятаєш? — Вона почала ходити сюди й туди, роздираючи кігтями листя. — І не тому, що була хороброю чи шляхетною. Я вбила Золошуба, бо розлютилася, що наше народження відбулося всупереч Вояцькому правильнику! — Вона обернулася, і Левожар побачив у її очах страждання. — Золошуб загинув, бо я так розлютилася, що перестала дбати про те, щоб вчиняти правильно!

Левожара пронизала туга.

— Це не твоя вина! — Він обійняв сестру, відчайдушно намагаючись полегшити її горе. — Усе це почали Листоплеса та Вивіркострибка. Маєш звинувачувати їх!

Падуболистка похитала головою.

— Ні, вони помилилися. Вони просто намагалися все виправити. Ніхто не мав загинути через те, що серце Листоплесої повело її хибним шляхом. — Вона втупилася поглядом у Левожара. — Хіба не кожен кіт бодай раз помиляється?

Левожар відступив.

— Я… я гадаю, що так, — пробурмотів він. — Але зрештою справжні вояки чинять правильно, адже так?

— Так. — Падуболистка сіла й стомлено торкнулася лапою мертвої білки. — Саме тому я роблю все можливе, щоб повернути справедливість до свого Клану.

У Левожаровому серці знову спалахнула надія.

— Хіба це не доказ того, що ти четверта кішка?

— Ні. — Падуболистка підвела очі. — Це лише доказ того, що я воячка, як і всякий інший кіт Громового Клану.

— Але жоден Громовий кіт ніколи не був спроможний полювати на такій висоті.

— Я добре тренована.

— Ти билася в тунелях краще за будь-якого вояка.

— Ті тунелі довгий час були моєю домівкою.

— Ти віддана Вояцькому правильнику.

— Як і кожен наш побратим.

Погляд Падуболистки був незворушний.

Хвіст Левожара обвис. Кіт більше не міг сперечатися.

— Ти, Сойкопер і Голубокрила особливі, — вела далі Падуболистка. — Якщо я й маю призначення, то це захищати вас трьох, щоб ви могли справдити свою долю. — Вона підійшла ближче, аж поки Левожар не відчув її теплий подих на своєму хутрі. — Я ніколи не бачила особливих снів чи видінь. Усе, що я зробила, під силу кожномк вояку. — По листю затарабанив дощ . — Я не четверта кішка, — нявкнула вона.

— Шкода, що це не ти, — сумно сказав Левожар. — Ти заслуговуєш на те, щоб бути частиною пророцтва. — Його вуха сіпнулися. — Нам потрібно знайти четвертого кота, інакше все буде втрачено.

Падуболистка притиснулася плечем до його плеча, коли дощ посилився.

— Не здавайтеся, — прошепотіла вона. — Наші предки привели нас аж так далеко. Вони не дозволять зазнати невдачі.

Розділ 13

Голубокрила сиділа біля входу до кубла й визирала назовні. У таборі пахло мокрим листям.

— Дощ ущух, — сказала вона.

— Розхмарюється? — спитала Плющоплеса, яка розтягнулася у своєму гнізді.

— Так. Ну, небо ще захмарене, але вітерець має ті хмари розігнати. Поки ми туди дістанемося, буде ясно.

Голубокрила неспокійно ворухнула вусами. Зрештою Зборище має відбутися. Минулі насичені подіями дні додали їй тривожності. Вона не бачила Тигросерда від останньої місячної ночі. «Зоряний Клане, нехай він прийде на Зборище», — подумки закликала вона.

Джмільосмуг відійшов від кагату свіжини, несучи в щелепах мишу.

— Привіт, Голубокрило. — Він кинув мишу їй на лапи. — Я подумав, що ти, можливо, зголодніла.

Вона відсунула мишу лапою.

— Ні, дякую.

Джмільосмуг похитав головою.

— Ти впевнена? До острова далеко. Я вже помираю з голоду.

— Тоді рушай і щось з’їж, — нявкнула Голубокрила. — Ми скоро підемо, — додала вона, побачивши, що потойбіч галявини зі свого кубла вийшов Вогнезір. Тоді глянула на Плющоплесу. — Ти маєш кращий вигляд після відпочинку.

Через негоду Клан майже не виходив за межі табору, і Плющоплеса змогла трохи відновити сили.

— Можливо, Ожинокіготь передумає.

Воєвода Громового Клану не захотів брати Плющоплесу на Зборище. Коли Голубокрила благала його дозволити сестрі приєднатися до патруля, той похитав головою:

— Вона вже цілу вічність здається втомленою. Можливо, Сойкоперові варто її оглянути.

— З нею все гаразд, — швидко заперечила Голубокрила.

Плющоплеса ворухнулася у своєму гнізді.

— Я б краще залишилася тут і поспала, — сказала вона.

Голубокрила глипнула на неї. Невже сестра мріє повернутися до Темного Лісу?

Плющоплеса метнула оком на Цвітопалу й Березопада, що проминали її кубло. Тоді заплющила очі.

— Ожинокіготь має рацію, — пробурмотіла кішка. — Я втомилася.

Голубокрила вискочила надвір і перетнула галявину до місця, де Левожар і Хмарохвіст уже чекали біля тернового живоплоту. Лисостриб сидів поруч із ними, а Вишнелапка грайливо плескала Кротолапа по хвосту, яким той знай смикав.

— Почекай мене. — Ружопелюстка поспішала навздогін. — Джмільосмуг намагається запхати в себе ще одну мишу перед тим, як ми підемо.

Голубокрила приснула:

— Якщо він і надалі так їстиме, то скоро буде товстим, як Сіросмуг.

Світло-сірий вояк нишпорив у кагаті свіжини, на його шкурі ворушилися чорні смуги, схожі на тіні у світлі місяця. Сіросмуг підійшов і ткнувся носом у купу поряд із молодим вояком.

— Залишилася якась гарненька здобич?

Джмільосмуг витягнув землерийку та облизався.

— Мабуть, оця — дістав її зісподу.

— Краще спочатку запропонуй її Мишошубці, — порадив Сіросмуг. — Вона любить землерийок.

Джмільосмуг подивився на кущ жимолості. Мишошубка була надворі, вона мила вуха тремтливою передньою лапою. Джмільосмуг підійшов до неї із землерийкою, яку не випускав із пащі.

— Ти не зголодніла, Мишошубко?

Вона підвела погляд і ворухнула вусами.

— Не дуже. Шкода, що в мене не залишилося вояцького апетиту.

Поряд Мурко перевернувся на спину та потягнувся.

— Ти коли-небудь відчуваєш, що тобі бракує полювання? — спитав він.

— Авжеж, так само, як відчуваю, що мені бракує, щоб ти стулив пельку і щоб у тебе відсох язик, — прохрипіла Мишошубка.

Джмільосмуг подивився на землерийку, і його очі засяяли.

— Тоді, мабуть, я її з’їм.

Папоротехмарка вийшла з ясел.

— Ясносерда, мабуть, з’їсть її зі ще більшим апетитом.

Вона видрала землерийку в Джмільосмуга й понесла до ясел, де лежала Ясносерда. У місячному сяйві було видно її кругле черевце. Джмільосмуг сумно опустив хвіст.

Голубокрила замуркотіла, підштовхнувши Ружопелюстку.

— Бідося Джмільосмуг. Завжди першим приходить до кагату й останнім дістає їжу.

Вогнезір зістрибнув із Високого Каменя і подивився на схід місяця.

— Нам треба йти. — Він озирнувся через плече на Піскошторму, що йшла одразу за ним. — Можливо, розпогодилося ненадовго.

Ожинокіготь потягнувся біля кубла вояків і пішов через галявину за Вогнезором. Попелюшкосерда вилізла зі свого кубла й тужливо втупилася в тернову загорожу.

Вивіркострибка вискочила за нею.

— Ти йдеш на Зборище?

— Сьогодні — ні, — знизала плечима Попелюшкосерда.

— А Сойкопер? — Левожар нагнав Вогнезора, коли провідник Громового Клану дійшов до входу в табір. — Він іде з нами?

Сойкопер стояв біля входу в кубло біля ожини.

Вогнезір похитав головою.

— Але жоден Клан не йде на Зборище без свого медикота, — заперечив Левожар.

Ожинокіготь помахом хвоста пригладив скуйовджене Левожарове хутро.

— З погляду інших Кланів, він у нас не медикіт.

— Мені не подобається, як інші Клани вказують нам, що робити, — прогарчав Левожар.

— Мені теж. — Вогнезір випустив кігті. — Але це не та битва, у якій варто себе виявляти.

Ружопелюстка виступила вперед.

— А чи не може Попелюшкосерда піти замість нього? Раніше вона була медикішкою Громового Клану.

Попелюшкосерда, яка досі спостерігала з кубла вояків, нашорошила вуха.

— Ні, — кивнув Вогнезір головою в бік Попелюшкосердої. — Кланам не потрібно знати історію Попелюшкосердої, поки вона сама не вирішить, який шлях обрати.

На подив Голубокрилої, на морді Попелюшкосердої відбилося полегшення. Невже вона не хотіла повернутися до своєї давньої ролі медикішки?

Поривом вітру захитало терновий кущ.

— Ходімо. — Вогнезір пройшов через живопліт. — Певно, знову піде дощ. Зборище може бути коротким.

Патруль за Вогнезором помчав угору схилом і стежкою до узлісся. Шкури мелькали в заростях ожини. Лапи Голубокрилої ковзнули по мокрому листю, і Цвітопала її підтримала хвостом. Аж тут Голубокрила впівока помітила сіре котяче хутро. Кішка обернулася і побачила, що її наздогнав Джмільосмуг. Так само ковзаючи лапами по землі, він ступав за нею крок у крок. Вона наполегливіше рушила вперед. Проте сірий вояк, здавалося, опинявся просто за нею щоразу, коли вона озиралася. Вона різко звернула, обігнувши ожиновий кущ, і проскочила просто перед ним, тож йому довелося зупинитися та дозволити їй вирватися вперед.

Голубокрила досягла вершини пагорба раніше за нього і, вирвавшись з-поміж дерев, подивилася вниз на озеро. «Будь ласка, Зоряний Клане, нехай Тигросерд прийде». Молитва пронизала її серце, завдавши радше болю, аніж надії.

— Уже втомилася? — підтяглася до неї Ружопелюстка.

— Я — ні! — нявкнула Цвітопала, промчавши повз них. Ковзаючи, кішка побігла схилом за своїми побратимами.

Джмільосмуг різко зупинився біля Голубокрилої та Ружопелюстки.

— Ти мало не штовхнула мене в дерево! — з докором мовив він.

— Тобі слід дивитися, куди йдеш, — пронявчала Голубокрила. — То я мало не зашпорталася об тебе. — Кинувшись униз пагорбом, вона пробурчала собі під ніс: — Незграбний мишомізкий кіт.

— Чому ти така злостива з ним? — раптом якось роздатовано поцікавилася Ружопелюстка. — Знаєш, взагалі це не злочин!

— Що не злочин?

Ружопелюстка промовисто зіщулилася, коли повз них промчав Джмільосмуг.

— Що? — перепитала Голубокрила.

Чому це Ружопелюстка така сердита?

— Очевидно, те, що ти йому подобаєшся! — огризнулася Ружопелюстка. — Тобі не треба постійно відкушувати йому голову. Він твій товариш, а не здобич!

Голубокрила притисла вуха до голови. А чому, власне, вона має через це потерпати?

— І чому це я маю ходити навшпиньки поруч із ним лише тому, що я йому подобаюся? Я ж у цьому не винна.

Ружопелюстка зиркнула на неї зизом.

— Тобі що, подобається ранити його почуття?

— Звіно, ні!

Під шкурою в Голубокрилої спалахнуло почуття провини.

— Тоді вибачся.

Голубокрила скривилася. Ружопелюстка мала рацію. Якщо Джмільосмуг мав до неї почуття, було несправедливо карати його за увагу.

— Гаразд!

Вона рушила вперед по траві, шукаючи сліди Джмільосмуга. Відтак збігла на берег, приземлившись на гальку за мить після товариша. Той озирнувся через плече й побіг далі.

— Почекай! — захекано крикнула Голубокрила, намагаючись його наздогнати.

З-під її лап розліталися дрібні камінці.

Джмільосмуг стишив ходу.

— Чого тобі? — гаркнув він.

— Послухай. — Голубокрила спробувала звести дух, але Джмільосмуг біг собі далі. — Вибач, що я огризнулася.

Джмільосмуг обернувся до неї і втупився твердим, як крига, поглядом.

— Мені набридло, що мене використовують як дряпку, — прошипів він. — Відтепер гостри свої кігті на комусь іншому.

Голубокрилій закололо під шкурою.

— Я не винувата!

— Я все розумію, гаразд? — Він навіть не глянув на неї. Просто біг далі. — Ти мені подобаєшся, а я тобі — ні. Я це переживу. Я просто розчарований, що ти не така кішка, як я собі уявляв.

Голубокрила наїжачилася. Як він сміє їй таке казати? Вона віддає Кланові все, а він хоче ще більшого?! Це несправедливо. Вона стишила ходу, щоб відстати від Джмільосмуга.

— Ну як? — наздогнала її Ружопелюстка.

— Красненько дякую, — уїдливо пронявчала Голубокрила. — Наступного разу вибачатимешся сама.

— Він сердиться?

— Так. — Голубокрила хльоснула хвостом. — І знаєш, не лише він.

Молода воячка бігцем погналася за патрулем, не відводячи очей від землі. Просто бігла та слухала балачки товаришів, аж доки всі не дісталися поваленого дерева, що правило за міст, з’єднуючи берег та острів. Тримаючись позаду, Голубокрила пропустила побратимів уперед. Коли всі перетнули дерево, вона розтулила була рота, сподіваючись учути запах Тигросерда. Але повітря було насичене запахами всіх Кланів.

Голубокрила висунула носа з густої трави. Галявина кишіла котами. Заледве Громові вояки вийшли із заростей, усі обличчя разом повернулися до них.

— Він прийшов? — прошепотів новак Тіньового Клану до свого товариша.

Коти, смикаючи вухами, не зводили очей із Громового Клану.

— Ти його бачиш?

— Він би не наважився!

Голубокрила напружилася.

— Про кого вони говорять? — пошепки спитала вона Білокрилу, яка, гордо здійнявши голову, пробиралася поміж вояків.

— Про Сойкопера, — нявкнула кішка.

Голубокрила пішла за матір’ю і зупинилася біля Цвітопалої та Вивіркострибки. Їх обігнав Вогнезір, який прямував до Великого Дуба. Ожинокіготь приєднався до Шуваровуса, Горобинокігтя та Золоніжки, що сиділи внизу, а Кротолап і Вишнелапка підбігли до купки новаків на краю галявини. Голубокрила оглядала котів, шукаючи Тигросерда.

Під дубом зібралося троє медикотів: Дрібнохмар, Бориліт і Вербояса. Перед ними походжала Світошубка, хльостаючи хвостом.

Голубокрила глянула на Білокрилу.

— Вона має такий вигляд, ніби насправді хоче, щоб Сойкопер прийшов і надав привід розпочати колотнечу.

Молода воячка відчула гаряче дихання біля свого вуха і, обернувшись, побачила Багроверба, який до неї нахилився.

— Убивці заслуговують на покарання! — прошипів він.

Голубокрила люто вищирилась на кота.

— Сойкопер не вбивця!

Між ними став Ріненіг.

— Чому ж він не прийшов? — спитав він Голубокрилу. — Почувається занадто винним, щоб наважитися показати тут вуса?

Голубокрила зиркнула на нього.

— То ж ви сказали йому не приходити…

Білокрила відштовхнула Ріненога плечем.

— Тримайся ближче до своїх побратимів, Голубокрило, — попередила вона. — Деякі коти, здається, не усвідомлюють, що настало перемир’я. — І вона глянула на круглий повний місяць, що повиснув над островом.

Голубокрила відвернулася від Багроверба й Ріненога. Вона не збиралася розлючувати Зоряний Клан.

— Це несправедливо, — прошипіла вона Білокрилій. — Вони кажуть Сойкоперові не приходити, а потім заявляють, що це доводить його провину!

Білокрила пригладила хвостом настовбурчену шерсть Голубокрилої.

— Вони просто намагаються нас спровокувати.

— Але навіщо?

Невже їм байдуже до перемир’я? У нутрі Голубокрилої кипіла злість. Аж тут вона помітила на протилежному боці галявини два темні кінчики вух. Підвівшись на задні лапи, вона визирнула поверх голів інших котів.

«Тигросерд!»

— Чи не могли б ви пропустити мене, коли ваша ласка?

Крізь юрбу Тіньових котів продиралася Рябоноса.

Голубокрила посунулася, щоб звільнити місце для старійшини Річкового Клану.

— Можеш сісти тут, якщо хочеш, — покликала вона кішку, кивнувши мордою.

— Дякую.

Рябоноса вмостилася поруч.

Голубокрила міцно стулила щелепи, щоб не відчувати смороду риби, який линув від шерсті старої кішки.

— Нема за що, — пробурмотіла вона крізь стиснуті зуби.

Тиша охопила Клани, коли Чорнозір підняв морду та заревів:

— Хай почнеться Зборище!

Він подивився на Клани з широкої низької гілки Великого Дуба.

— Дякую, Вогнезоре. — Він схилив голову до провідника Громового Клану.

Вогнезір примружив очі, а Чорнозір повів далі:

— Ти виконуєш побажання Кланів і тримаєш Сойкопера в таборі, доки ми не дізнаємося правду про смерть Жарохвоста.

Світошубка блиснула очима біля Дрібнохмара й повагом кивнула, виказуючи свою згоду.

Голубокрила випустила кігті: «Хто тебе зробив провідницею усіх Кланів?».

— І як же ми дізнаємося правду? — вигукнув Косариконіг.

— Ми чекаємо, поки нам щось скаже Зоряний Клан. — Він поглянув на Світошубку. — Для нас усіх це складна ситуація.

— Нікому з нас вона не подобається, — підтакнула Вербояса, підвівшись.

Голубокрила намагалася побачити Тигросерда. Чи почувався він ніяково?

— Не витріщайся! — Почувши шипіння матері, Голубокрила аж підскочила. — Нам не варто провокувати Тіньовий Клан!

Здригнувшись, Голубокрила знову стала дивитися на провідників. Однозір виступив уперед, закинувши хвіст за спину.

— Вітряний Клан добре полював протягом останньої повні. Ми готові до прийдешнього сезону.

Мрячкозірка кивнула.

— Ми теж. Зеленлист наповнив озеро рибою, і в Річковому Клані не захворів жоден кіт.

Вогнезір махнув хвостом.

— Зореклан благословив усі Клани цим зеленлистом.

Голубокрила помітила, як у погляді провідника промайнув неспокій, але він моргнув, і все минуло. Це міг бути останній зеленлист, який побачать Клани.

Голос Мрячкозірки урвав її думки.

— Річковий Клан мав лише одне занепокоєння. — Провідниця, схиливши голову, запитально подивилися на Клани. — На нашій території з’являються сліди волоцюг і самітників. Жодного кота ми не бачили, але помічали чужі запахи та сліди лап.

Голубокрила завмерла, згадуючи всі ті ночі, коли вона блукала з Тигросердом за межами території Клану. Чи могли їхні запахи поширитися на чужу територію?

Мрячкозірка смикнула хвостом.

— І при тому ми не знайшли ніяких слідів на наших лініях запахових міток. Ніби коти падали на нашу територію просто з неба.

Білокрила нахилилася до Голубокрилої.

— Можливо, тунелі виходять і на територію Річкового Клану, — прошепотіла вона.

Але Голубокрила майже не чула її. «Хоч би то не були наші запахи!» — думала вона, міцніше підібгавши під себе лапи. Хіба Косариконіг не повідомляв, що чув чужих котів під час нічної варти? Ожинокіготь наказав патрулювати вночі на схилі.

«Чи це теж через нас?»

Вогнезір схилив голову набік, позираючи гострим від цікавості поглядом.

— Ми теж натрапляли на ознаки порушників. — Його хвіст засмикався. — Вони приходили вночі, і ми виставили додаткові патрулі, але жодного кота насправді не бачили.

Однозір заворушив лапами.

— У нас теж були чужі запахи, — зізнався він.

Чорнозір згорбив плечі.

— У лісах Тіньового Клану теж побували волоцюги, — сказав провідник.

Вогнезір нахилився вперед.

— А ви на власні очі когось бачили?

Чорнозір похитав головою.

— Тільки запахи, кінчики зламаних гілок, клапті хутра…

Шерсть Мрячкозірки стала дибки.

— Де саме? — спитала вона.

— Аж у глибині нашої території, — відповів Чорнозір.

Однозір кивнув.

— Так само й у нас. На кордоні немає жодного сліду, проте повно слідів просто посеред вересової пустки.

Чорнозір зашкрябав кігтями по корі.

— Більшість запахів знайшли в місцях, що ідеальні для засідок.

— Ніби ворог розвідує можливість вторгнення, — похмуро зауважив Вогнезір.

Коти розпушили хутро. У Кланах прокотилося шепотіння.

— Я знайшла клапоть рудого хутра на кущі дроку! — гукнула Вересохвістка. — Жоден Клановий кіт, якого я знаю, так не пахне.

Димоніг звів морду.

— Біля нашого тренувального майданчика були сліди лап, які неприємно смерділи. — Вояк Тіньового Клану зморщив носа.

Рябоноса загорзалася біля Голубокрилої.

— Біля нашого табору витоптана стежка повздовж річки, — прохрипіла вона.

Цвітопала звела голову, здійнявшись над своїми однокланцями.

— Не думаю, що тут є про що турбуватися. Під час зеленлисту було тепло й сонячно, — пронявчала вона. — Кицюні, волоцюги й самітники завжди відходять далі за гарної погоди.

Голубокрила глянула на посестру. Чому вона так прагне ігнорувати небезпеку?

— То не волоцюги! Я відчув серед інших запах Річкового Клану! — вигукнув Горобинокіготь.

— А на території Громового Клану достоту пахло Тіньовим, — кивнув Ожинокіготь.

Чорнозір примружив очі.

— Жоден вояк Тіньового Клану не переступав вашого кордону! — заявив провідник.

— Річковому Кланові нема потреби блукати чужими територіями. Ми самі маємо все необхідне! — проричала Мрячкозірка.

Очі провідників блищали, немов крихітні місяці вповні, і коти войовниче перезиралися. Рябоноса відсунулася від Голубокрилої, її погляд раптом став підозрілим. Однозір хльостав хвостом. Чорнозір звинувачувально позирав на Вогнезора.

— Послухайте-но самі себе! — прошипів Вогнезір, окидаючи неспокійний натовп своїм зеленим поглядом. — Ми ж не можемо всі змовитися проти всіх!

— Тоді як ти поясниш ці запахи? — запитала Світошубка знизу дерева.

Вогнезір ступив уперед на кінець своєї гілки, його плечі напружилися.

— Якщо волоцюги вешталися всіма територіями, вони могли підхоплювати запахи й розповсюджувати їх на своєму шляху, неначе бліх.

Хутро Мрячкозірки вляглося.

— Запахи збивали з пантелику.

Очі Однозора звузилися до щілин.

— Якщо волоцюги могли переносити запахи з однієї території на іншу, то й патрулі Кланів — теж.

Вогнезір зустрів його погляд.

— Тоді нам усім слід посилити патрулювання та спробувати знайти цих котів.

— Відрядімо додаткові патрулі! — обізвався якийсь Тіньовий кіт.

— Треба бути напоготові! — заревів вояк Річкового Клану.

Вогнезір наполегливо провадив далі:

— І якщо якийсь Клан знайде докази, ми повинні поділитися ними з іншими Кланами!

В Однозора здибилося хутро.

— Що, ще й підказати їм, що їх викрили? Ніколи!

Мрячкозірка відступила від інших провідників.

— Я захищаю свій Клан! — сердито пронявчала вона. — А не жоден інший.

Голубокрила ахнула, коли повз неї промчав кіт Вітряного Клану, прямуючи до побратимів, що сиділи далі на галявині. Навколо неї всі вояки підступали ближче до своїх товаришів. Голубокрила озирнулася. Гурт новаків розпався, і Вишнелапка та Кротолап квапилися повернутися до Громового Клану.

Чорнозір зіскочив із Великого Дуба. Наступною стовбуром сповзла Мрячкозірка, а потім й Однозір стрибнув на галявину, зиркнувши наостанок на Вогнезора.

— Ходімо, Голубокрило, — нявкнула Білокрила. — Сьогодні ввечері вочевидь ніхто не ділитиметься язиками.

Голубокрила задрала голову, шукаючи Тигросерда. Його ніде не було.

— Я зараз наздожену! — гукнула вона до Білокрилої, що вже йшла за Вивіркострибкою та Цвітопалою.

Вона почувалася, ніби листок у річці: коти рухалися навколо, прямуючи до поваленого дерева, і всі намагались триматися ближче до своїх.

— Голубокрило? — пролунав за її спиною знайомий голос.

Вона обернулася, і серце аж тьохнуло, коли побачила Тигросерда. Той стояв, високо задравши хвіст.

— Я вже думав, що нас викрили, зважаючи на всі ці розмови про блукливі запахи!

— Я теж, — сказала Голубокрила, помітивши полегшення в погляді кота. — Відтепер треба бути обережнішими.

Тигросерд кивнув.

— Ще ж будуть додаткові патрулі. — Він наблизив морду до її вуха. — Зустріньмося знову завтра ввечері за межами територій, — прошепотів він. — Біля гнізда Двоногів.

Голубокрила кивнула й раптом відчула поколювання на потилиці. Вона подивилася повз Тигросерда й побачила, що на неї дивиться Джмільосмуг. Її серце завмерло.

— Ми якраз обговорювали непроханих гостей, — швидко сказала вона побратимові. — Тигросерд питав, чи не помітила я чогось дивного.

Джмільосмуг мовчки витріщався на неї широко розплющеними очима.

— Ну, я і подумала, що було б гарною ідеєю поговорити з іншими патрулями й дізнатися, чи не відчували вони запахи в ті самі ночі.

Голубокрила спіймала себе на тому, що торохкотить, як чорний дрізд.

Джмільосмуг здвигнув плечима.

— Та можеш розмовляти з ким завгодно, — нявкнув він. — Це ж Зборище.

І пішов за рештою котів до поваленого дерева, зникнувши у високій траві.

Голубокрила повернулася до Тигросерда.

— Мені краще піти.

Тигросерд кивнув.

— Мені теж.

Він пішов і відразу приєднався до Горобинокігтя і Світошубки, що саме проходили повз них.

Голубокрила кинулася за Білокрилою, слідуючи за її запахом у траві. Наздогнала матір, коли та вже дійшла до берега. Білокрила скоса позиркувала на неї, поки вони чекали, коли коти інших Кланів одне по одному пройдуть через повалене дерево.

— З тобою все гаразд? — спитала Білокрила.

— Так, — якомога бадьоріше нявкнула Голубокрила.

Білокрила мовчки підійшла ближче, і Голубокрила відчула, як м’яка шерсть торкнулася її боку. Небом котилися хмари, а вітер утворював на озері хвилі. Голубокрила хотіла поговорити з матір’ю про все: про Тигросерда і про те, як багато він для неї значить, про те, яким важким здавалося пророцтво і якою нікчемною вона почувалася під його тиском. Але не могла розповісти про пророцтво жодному котові, окрім тих, хто вже був його частиною, а ще Білокрилу б дуже вразила новина про те, що її донька закохалася в кота з іншого Клану.

Білокрила притиснулася ще ближче.

— Я завжди поряд, якщо буду тобі потрібна.

Дощ почав падати важкими краплями на шкуру Голубокрилої. Зір їй затуманився, і молода воячка сказала собі, що це просто краплі дощу.

— Дякую, Білокрило, — тихо мовила вона.

— Ходімо. — Білокрила підштовхнула її до прогалини в потоці котів. — І не зогледишся, як ми будемо вдома.

Розділ 14

— Ми всі зібралися? — Зорелом пильно обдивився котів.

Плющоплеса звела голову. Шулікокріг сказав їй про зборище в Темному Лісі, заледве вона прокинулася в Місці Без Зірок. Вона мала представляти Громовий Клан. Яблукошубка, яка заслужила честь бути тут повноцінною воячкою, представляла Тіньовий Клан, а Бризошуб — представник Вітряного — переступав з однієї лапи на другу, насторожено позиркуючи на Зорелома.

— Звисловусий! — привітав Зорелом кота Річкового Клану крижаним голосом, коли той виходив із дерев. — Чи ти заблукав?

Плющоплеса міцніше обгорнула хвостом лапи.

— Я був на Зборищі. — Звисловусий зайняв своє місце біля Яблукошубки. — Я дістався свого гнізда лише після місяцепіку.

Тигрозір обійшов коло.

— Не можна бути у двох Кланах водночас, — нявкнув він, зупиняючись перед Звисловусим. Відтак прослизнув між Кленотінню і Шулікокригом.

Чортополох уп’явся кігтями в землю та вирвав жменьку слизької трави.

— Можемо вже почати?

Горобцепера сіла, її вуха затремтіли.

— Навіщо ми зібралися?

Темносмуг кинув на неї попереджувальний погляд, а потім схилив голову до Зорелома.

— Горобцепера ставить запитання, немов кошеня. — Він перетнув коло, затуляючи рябу кішку від Зорелома. — Я вже сказав їй, що ми прийшли похвалити наших хоробрих новаків.

Зорелом скривився.

— Наші новаки наполегливо тренувалися. — Кленотінь вихопилася в центр кола, відтісняючи Темносмуга на його місце. — Я уважно спостерігала за їхнім вишколом. Вони вміють лазити, бігати, плавати та битися. — Її погляд ковзнув у бік Звисловусого. — Хоча далеко не всі вони навчилися завдавати смертельного удару.

Яблукошубка спохмурніла.

— Вояки не вбивають.

Кленотінь різко обернулася.

— Кланові коти не вбивають, але вони не справжні вояки, — прошипіла вона. — Якщо вони тобі так подобаються, то чому ти не задоволена їхнім вишкілом? Чому розшукала нас?

— Я думала, що то ви мене розшукали, — у голосі Яблукошубки чулася невпевненість.

«Та стули вже пельку! — Плющоплеса пильно позирала на неї. — Коли полізла в лисячий барліг, то чого скаржишся на сморід?»

Блакитні очі Шулікокрига блищали в напівтемряві.

— Ми усвідомили вашу потребу в кращому вишколі, — нявкнув він. — Це привело нас сюди.

Кленотінь насмішкувато смикнула вусами.

— Правильно, — промуркотіла вона. — І ви багато чого навчилися.

Кішка перебігла поглядом із Яблукошубки на Бризошуба, потім — на Звисловусого й Плющоплесу.

Плющоплеса спокійно зустріла той погляд, дарма що намагалася впоратися з дрижаками в лапах.

— Ви добре нас навчили, — нявкнула вона, намагаючись додати голосу доцільну, як вона сподівалася, нотку вдячності.

— У вас було більше мужності та сили, ніж я собі уявляла, — визнала Кленотінь. — Я пишаюся вашим поступом.

Уперед вийшов Зорелом, і серце Плющоплесої забилося швидше. М’язи під його шерстю напружилися, як хвилі, ніби він наготувався битися.

— Не важливо, чи можемо ми ними пишатися. — Він відігнав Кленотінь змахом хвоста. — Важлива їхня сила й готовність її використати…

Бризошуб випнув груди.

— Я готовий до всього!

— Добре. — Зорелом смикнув вусами. — Попереду важкі часи, але вірність Темному Лісу та жага до перемоги допоможуть вам пройти через них.

Плющоплеса глитнула.

— Перемоги кого? — спитала вона.

Бо ж мала з’ясувати, що саме задумали ці коти.

Зорелом різко повернув голову і втупився в неї. Його бурштиновий погляд палав, як спекотне сонце. Плющоплеса примружила очі.

— Наших ворогів, — прогарчав Зорелом. — Нашу мужність випробовуватимуть, але ми будемо готові.

— Ворогів? — Звисловусий витягнув морду вперед і здивовано вирячився на Темного вояка. — Яких ворогів?

Кленотінь глипнула на нього.

— Ти ще не знаєш? — Вона махнула хвостом. — Невже твої побратими ніколи не сумнівалися у твоїх словах, хоча ти й мав рацію? Невже Мрячкозірка ніколи не поводилась як кішка з мишачим серцем, стаючи на бік слабших котів і караючи сильніших? Невже твої товариші ніколи не ставилися до тебе як до кошеняти, коли ти вправніший і небезпечніший, ніж вони можуть собі уявити? Не знаю, як ти можеш повертатися щоранку, щоб годувати та захищати таких слабких створінь!

У Звисловусого хутро на карку стало дибки.

— Мої побратими не слабкі й не мишомізкі! Мрячкозірка шляхетна. Якщо вона на боці слабких, то це тому, що слабким потрібен наш захист!

Тигрозір блиснув очима.

— Слабких слід покинути напризволяще.

Звисловусий моргнув.

— Але це суперечить всьому, чого нас вчить Вояцький правильник!

Зорелом опустив голову й тихо промовив:

— Вояцький правильник учить тебе бути слабким.

— Він учить нас бути сильними! — різко відказав Звисловусий. — Не знаю, що ви намагаєтеся зробити, але ви ніколи не змусите мене зневажати Вояцький правильник чи мій Клан! — Він ступив крок до Зорелома. — Через вас мій Клан вважає, що територією вештаються волоцюги. Побратимів лякають наші нічні візити на їхню територію. Я не хочу брати в цьому участь. — Його голос пом’якшився. — Я ціную все, чого ви мене навчили, справді ціную. Ви зробили мене сильнішим вояком, ніж я міг коли-небудь мріяти, але я не можу тут залишатися. Я мушу піти та захистити свій Клан. Я більше сюди не повернуся.

Він розвернувся і рушив геть.

Плющоплеса, стоячи на тремких ногах, дивилася, як Звисловусий пробирався повз Шулікокрига та Яблукошубку.

Зорелом притиснув до голови вуха.

— Жоден кіт не покине Темного Лісу без мого дозволу. — Він випустив кігті. — Тепер ви віддані нам.

«Біжи! — подумки благала Плющоплеса Звисловусого. — Біжи не озираючись!»

Звисловусий замовк й озирнувся через плече.

— Я вірний Річковому Кланові, як і завжди, — нявкнув він. — Ви обіцяли мені, що тут я стану сильнішим для моїх побратимів. Так і сталося, тож я вдячний, але ви мали знати, що я зрештою піду.

Очі Зорелома загрозливо блиснули.

— Чи ти справді йолоп?

Звисловусий хльоснув хвостом.

— Не такий йолоп, як ти сподівався! Я йду, і ти мене не зупиниш.

Умить Зорелом вилетів із кола та заступив шлях Звисловусому. Плющоплеса почала підводитися, але Чортополох хвостом відкинув її назад.

— Тримайся подалі, — попередив темно-смугастий кіт.

Яблукошубка забила хвостом.

— Не йди, Звисловусий. Ти тут маєш друзів.

Вона намагалася нявкати весело, але Плющоплеса бачила, що її погляд затьмарений страхом.

— Дякую, Яблукошубко, — кивнув Звисловусий кішці Тіньового Клану. — Але я мушу йти. Це слушний для мене час.

— Справді? — прогарчав Зорелом.

Його гарчання було спочатку тихим, потім ставало дедалі гучнішим і нарешті перейшло у вереск. Вояк Темного Лісу підводився дибки, аж поки його тінь не простягнулася через усю галявину. Потім він метнувся до Звисловусого, витягнувши передні лапи та вишкіривши зуби.

Очі Звисловусого розширилися від жаху. Він підвів лапи, щоб відбитися від оскаженілого кота, але Зорелом лютим ударом відкинув його назад. Звисловусий заточмвся на лапах, з носа бризнула кров.

— Зоряний Клане, допоможи мені!

— Думаєш, Зореклан чує, що тут відбувається? — прошипів Зорелом.

Він знову кинувся і схопив Звисловусого щелепами за шию, ніби здобич. Із сяйливими очима він підводив голову, тягнучи й тягнучи Звисловусого за горло, аж поки повітря не розірвав тріск.

Плющоплесій стало зле, коли Звисловусий обм’якнув у щелепах Зорелома. Вояк Темного Лісу розтулив рота, упустивши на землю неживе тіло.

— Хтось іще хоче піти? Яблукошубко? — гукнув Зорелом до Тіньової кішки. — Ти теж хочеш повернутися до свого Клану?

— Н-ні, — затинаючись, прожебоніла Яблукошубка, тупцюючи на місці.

Плющоплеса бачила, як у голові Яблукошубки стрімко завирували думки, коли та ззирнулася із Зореломом. І заспокійливо притиснулася до товаришки. Кожен Клановий кіт тепер має зрозуміти. Це місце — осередок зла. Вони мусили звідси вибратися!

— Бризошубе? — звернувся Зорелом до вояка Вітряного Клану, який мовчки дивився на тіло Звисловусого примруженими очима. — Ти мене чуєш? — тихо прогарчав Зорелом.

— Чому я маю залишати найсильніший Клан? — підвів голову Бризошуб. — Мій Клан марнує забагато часу на догляд за хворими та старими. Якби ти нас очолив, нам більше ніколи не довелося б благати інші Клани про допомогу.

У Плющоплесої стиснулося в грудях. Як він міг співчувати цим убивцям?

Зорелом переступив через тіло Звисловусого й повернувся в коло. Плющоплеса примусила себе триматися на місці, дарма що кожен м’яз благав її тікати неоглядком.

— Ви всі залишитеся тут, — сказав їм Зорелом. — Ви всі будете мені віддані. Або я вб’ю будь-кого з вас. — Він тицьнувся мордою в ніс Яблукошубці. — І тебе першу.

Кішка глитнула.

— Нічого не кажіть жодному котові, — наказав Зорелом. — Ви битиметеся разом із нами. І якщо я почую, що хтось поширює чутки та брехню серед ваших побратимів про справи Темного Лісу, ви страждатимете більше, ніж можете уявити. — Він повернувся спиною та пройшов між Тигрозором і Шулікокригом. — Ідіть, — прогарчав він, зникаючи в мороці. — Тренуйте моїх вояків. Остання битва вже близько.

Плющоплеса відчула, як її крізь темряву пронизує питальний Тигрозорів погляд. Змусивши себе рівно дихати, вона зустрілася з ним очима.

— Мої новаки будуть готові, коли почнеться битва, — палко сказала вона. — Ми готові вбити кожного озерного кота, якого зустрінемо.

Вона намагалася не звертати уваги на Яблукошубку, що тремтіла поряд. «Присягаюся, я не зла! — мовчки звернулася вона до товаришки. — Я роблю це, щоб урятувати нас усіх». Тигрозір якусь мить поспостерігав за нею, а потім відвернувся.

Шулікокриг, чиї очі аж сяяли, кивнув Плющоплесій, а потім пішов за батьком. Проминаючи скривавлене тіло Звисловусого, він люто його копнув.

— Я однаково ніколи йому не довіряв.

Розділ 15

Сойкопер набрав повен рот трави та зморщив носа, ковтаючи її. Пижмо мало гіркуватий смак, як кропива, і через це, мабуть, йому в животі бурчатиме аж до заходу сонця. Але кіт був сповнений рішучості не підхопити кашлюк і чхання, що ширилися Кланом, немов блохи.

Він понюхав Терносяйну. Її подих пахнув свіжою зеленою травою.

— Ти все з’їла?

— Так. — Торкаючись хутром долівки, кішка попластувала через кубло медикотів, і Сойкопер почув, як вона плескається біля калюжі. — Чому трави мають бути такими гіркими на смак? — поскаржилася вона.

— Щоб їх не їли кролики й миші, — пояснив Сойкопер.

За дощовими днями, які тягнулися після Зборища, що відбулося майже чверть півповні тому, настали перші справжні падолистові приморозки. Кланові коти, коли не патрулювали, ховалися в кублах, і кожен пчих передавався від гнізда до гнізда. Нічого серйозного, але ті кахики та хрипи дратували Сойкопера.

Він учора розвернув Міллі, коли та прийшла навідати Терносяйну:

— Жодному котові, окрім мене, не дозволено заходити до кубла медикотів.

Міллі напружилася та роздратовано смикнула хвостом, але не сперечалася. Сойкопер відчув занепокоєння під її хутром. Міллі так само сильно хотіла захистити Терносяйну від інфекції, як і він. Хоча передні лапи Терносяйної були достатньо сильними, щоб видряпатися на гілку поваленого бука, Сойкопер не міг передбачити, як добре вона боротиметься з хворобою. Найкраще, що він зміг придумати для захисту їх обох від інфекції, — це щодня ковтати трави.

Він перебрав листя, яке розклав біля сховища. Запасів пижма було менше, ніж він сподівався. Тоді потягнувся по калачики. Вони мали б так само добре допомогти Муркові від кашлю. Затиснув жмут листя між щелеп і попрямував до виходу.

— Залишайся в кублі, — промимрив він Терносяйній крізь стиснуті зуби. — І ніяких відвідувачів.

— А якщо прийде Міллі? — з надією запитала Терносяйна.

— Я сказав їй триматися подалі.

Поки Сойкопер пробирався крізь зарості ожини, мрячка намочила його смух. Він притиснув вуха до голови та попрямував до куща жимолості. З кубел долинало бурмотіння, приглушене листям, яке вояки позапихали в плетені з гілля стіни, щоб захиститися від вітру.

Сойкопер пірнув у кубло старійшин. Його ніс одразу сповнився теплих запахів Мишошубки та Мурка. Хутро Мурка було вогким, а навколо витав мускусний аромат свіжої миші.

Сойкопер кинув калачики біля Муркового гнізда.

— Ти що, полював?

— Мишошубка зголодніла, — прохрипів Мурко.

— Не звалюй на мене! — огризнулася Мишошубка. — Він просто захотів розім’ятися, — пояснила вона Сойкоперові.

— Та ми носа з кубла не показували вже кілька днів, — поскаржився Мурко. — Мені треба було вибратися на деякий час.

Мишошубка заворушилася у своєму гнізді.

— Що, обридло моє товариство?

Старий кіт замуркотів.

— Я подумав, тобі не завадить відпочити від моїх історій.

— Твої історії — єдина цікава річ у нашому кублі, — хрипко відповіла кішка.

Сойкопер зібрав кілька листків калачиків і кинув їх біля сварливої старійшини і сказав:

— Можливо, тобі варто більше часу проводити з Лілейкою та Зернинкою. Вони зараз якраз у непосидючому віці. Та й у Ясносердої скоро мають народитися кошенята, — додав він. — У тебе буде чимало роботи, коли вони стрибатимуть галявиною і шукатимуть приключок собі на хвости.

— Мабуть, — шморгнула носом Мишошубка. — Поза сумнівом, мені доведеться навчити їх поводитися як слід. Нинішні кошенята не вміють виявляти повагу.

Вуса Сойкопера весело смикнулися.

— Не вір їй, — прошепотів Мурко. — Вона вчора підмовляла Лілейку та Зернинку смикати за хвости тих вояків, котрі необачно висовували їх із кубла.

— Я все чую! — огризнулася Мишошубка.

Сойкопер залишив двох старих котів сваритися далі й пробрався крізь жимолость під дощ. Потойбіч галявини біля ясел зашелестіли кущі, і Сойкопер почув, як колючки задряпали по чиємусь хутру. Кіт відчув запах Попелюшкосердої. Та протискувалася в ясла через ожину.

Сойкопер перетнув табір і зазирнув до ясел.

— Тут усе гаразд?

Ясносерда заворушилася у своєму гнізді.

— Папоротехмарка нездорова, — засапано мовила вона.

Її живіт був такий круглий через кошенят, що навіть сісти їй було важко.

— У неї болить живіт, — пронявчала Попелюшкосерда від гнізда Папоротехмарки. — Я збиралася її оглянути. У тебе й так багато справ.

Сойкопер, як завжди, повагався, не знаючи, чи варто дозволити Попелюшкосердій виконувати обов’язки медикішки, чи наказати їй повернутися до своїх обов’язків воячки. Але рішення вона мала ухвалити сама.

— Якщо тобі будуть потрібні трави, дай мені знати, — сказав їй кіт. — Я покладу їх біля кубла медикотів.

Сойкопер залишив їх і попрямував до новацького кубла, звідки чулося бухикання Кротолапа.

— Покашляй ще, Кротолапе, — із подивом почув Сойкопер нявкання Листоплесої. Вона вже була в кублі. Кротолап вичавив із себе кашляння, і Листоплеса сіла. — У нього немає хрипів у грудях. Можливо, трохи меду заспокоїть його горло?

Сойкопер відчув, як до нього ковзнув погляд Листоплесої.

«Медикотів у нас розвелося більше, ніж хворих!» — роздратовано подумав кіт і протиснувся повз Листоплесу. Він прислухався до звуків у грудях Кротолапа. Кішка мала рацію. Дихання було чистим.

— Я загорну трохи меду в листок і залишу біля свого кубла.

Він повернувся та вийшов.

— Ти швидко впорався, — привітала його Терносяйна, коли він пробирався крізь ожину та обтрушував дощову воду зі своєї шкури.

— Попелюшкосерда та Листоплеса допомагають, — пробурмотів Сойкопер.

Він пройшов до сховища, витягнув грудку стільника з медом і загорнув у лавровий листок. Потім дістав кілька шматочків кореня кервелю, що мав допомогти Папоротехмарці від болю в животі. Затиснувши все це між щелепами, він відніс трави до входу в кубло, висунув голову й кинув додолу.

Його здивував знайомий запах. «Річковий Клан», — зрозумів Сойкопер. Вислизнувши на галявину, він покуштував повітря. З тернового тунелю виходили Маколеда та Орлякошуб. Від вояків пахло лісовою свіжістю. А за ними невпевнено ступала на галявину третя кішка.

«Мільгокрила?»

— Мільгокрила хоче поговорити з тобою, Сойкопере, — покликала його Маколеда.

— Овва, Річкова кішка! — схвильовано проторохкотіла Лілейка, вибігаючи з-за вояцького кубла.

— Чому вона тут? — вистрибом бігла за сестрою Зернинка.

Сойкопер відігнав їх хвостом і поспішив привітати медикішку Річкового Клану. Кивнувши Маколеді й Орлякошубові, він відвів Мільгокрилу на край галявини.

За їхніми спинами бурчав Косариконіг:

— І чому це їй можна вештатися нашою територією, коли нашому медикотові навіть не дозволено прийти на Зборище?

Сойкопер пустив його слова позавіч.

— Що таке? — запитав він Мількокрилу.

— Ти маєш піти зі мною, — сказала йому кішка.

Вогнезір вискочив зі свого кубла, стукотячи лапами об камені. Він різко зупинився поруч із Мільгокрилою.

— Щось трапилося?

— Ні, нічого, — спокійно нявкнула Мільгокрила. — Мені просто треба дещо показати Сойкоперові.

Вогнезір переступив на лапах.

— Сойкопер не може покидати територію Громового Клану.

Мільгокрила торкнулася Сойкопера хутром.

— Для цього може.

— Та що таке? — Вогнезір підсунув морду ближче.

— Дещо таке, що зрозуміє лише Сойкопер. — Мільгокрила рушила до виходу з табору. — Ти йдеш? — гукнула вона Сойкоперові.

— Краще мені піти з нею, — вибачливо нявкнув Сойкопер Вогнезорові.

Він побіг за Мільгокрилою, яка вже зникла в тернових кущах. Що могло статися такого важливого, аж вона знехтувала словами провідника Клану?

Кіт відчував, як шерсть Мільгокрилої випромінювала хвилювання, коли кішка вийшла на вузький берег і пішла вздовж озера. Вона швидко перетнула кордон Вітряного Клану, навіть не зупинившись, щоб скуштувати повітря. Сойкопер ішов слідом, його лапи поколювало від цікавості. Він ледве помічав дощ, який бив його по вусах. Чи Мільгокрила знайшла доказ того, що вона четверта кішка? У його грудях спалахнула надія.

Від раптового крику зі схилу він підстрибнув. «Воронокрил». Вояк Вітряного Клану, галасуючи, кинувся до них.

— Він веде патруль, — попередила Мільгокрила.

Вона загородила спиною Сойкопера й почекала, поки Вітряні коти із шумом проберуться крізь верес.

— Що ви тут робите?

Сойкопер здригнувся, коли Воронокрил, стишивши ходу, зупинився перед ними. Він упізнав ще запахи Білохвістки й Совопуха, які підбігли до свого побратима.

— Йому заборонено перетинати територію Клану! — гаркнув Воронокрил.

Мільгокрила не рухалася.

— Це не твоя територія. Ми за довжину хвоста від води.

— Зараз же не повня! — прогарчав Воронокрил. — Перемир’я немає.

Сойкопер уп’явся кігтями в камінці. Не міг повірити, що цей задерикуватий вояк — його батько.

— Ми медикоти, — спокійно нявкнула Мільгокрила.

Воронокрил підійшов ближче.

— Він — ні.

— Супроводьмо його назад до кордону, — прогарчав Совопух.

Білохвістка ворухнула лапами.

— Таж він не завдає жодної шкоди, — нявкнула вона.

— Він убивця! — прошипів Совопух.

— Ти віриш усьому, що каже Тіньовий Клан? — огризнулася Білохвістка на побратима.

Мільгокрила підійшла ближче до патруля Вітряного Клану.

— Пропустіть, — наполегливо сказала вона.

Воронокрил шмагав хвостом повітря.

— Сойкопер — порушник.

— Ти що, хочеш зі мною побитися? — спитала Мільгокрила. — Бо тобі доведеться, якщо ти торкнешся його бодай кігтем! — У її нявканні зачулося гарчання. — Чи сподобається Зоряному Кланові, якщо ти пораниш медикішку?

Сойкопер відчув, як від Воронокрила війнуло роздратуванням.

— Можете пройти. — Він нахилився ближче до Сойкопера. — Але це вже вдруге, коли ми ловимо тебе на тому, що ти вторгаєшся на нашу територію. — Від його подиху тхнуло кроликом. — Нехай це буде востаннє.

Мільгокрила махнула хвостом біля самого Сойкоперового носа.

— Йому ще й доведеться повертатися, — зазначила вона. — То що, мені доведеться його супроводжувати? Може, Вітряний Клан пишається тим, що нападає на сліпих котів?

Сойкопер проковтнув шипіння. Він ненавидів, коли його сліпоту використовували як виправдання, але зараз було не на часі дозволяти гордощам ставати на заваді.

— Та гаразд.

Воронокрил позадкував, і його побратими відступили разом із ним.

Обтрушуючи з вусів краплі дощу, Мільгокрила попрямувала вздовж берега. Сойкопер побіг слідом, вражений мужністю цієї кішки.

— Тобі слід було стати воячкою, — нявкнув він, коли патруль Вітряного Клану опинився за межами чутності.

— Можливо, але я медикішка, — відповіла Мільгокрила тоном, який не передбачав подальших запитань.

Вона провела його через кордон Річкового Клану в зарості очерету. Сойкопер ішов за медикішкою звивистою стежкою, торкаючись хутром болотяної трави й відчуваючи, що земля під лапами стає драглистою.

— Що це? — Сойкопер завмер, відчувши, як його носа торкнувся ледь помітний запах диму.

— Це саме те, що ми маємо побачити. — Мільгокрила йшла далі, і Сойкопер поспішив за нею. — Пригнися, — попередила вона, коли болотяна трава стала ряснішою.

Мокрий листок упав на ніс Сойкопера, обсипавши його морду вологим насінням, і кіт чхнув. Відпльовуючись, він ішов за Мільгокрилою, аж поки вона раптом не зупинилася так несподівано, що Сойкопер заточився в багнюці, намагаючись у неї не врізатися.

— Ось, — оголосила Мільгокрила.

Запах диму став іще виразнішим. Навіщо вона привела його до вогню?

— Що там таке? — спитав він.

— Одна очеретина куриться, — пояснила вона йому. — Вона куриться от уже кілька днів.

— Під цим дощем?

— Решта очерету промокла, але ця жевріє, — пояснила Мільгокрила. — Вона не горить по-справжньому. Просто на кінчику крихітна жаринка.

Сойкопер нахилився ближче, від диму йому щипало очі. Він відчув біль у носі, коли торкнувся очеретини, що тліла. І позадкував.

— То як довго вона куриться? — перепитав кіт.

— Три світанки, — відповіла йому Мільгокрила. — Від Зборища.

— Це знак! — Сойкопер повернувся до Мільгокрилої. — Ти ж бо знаєш, що це знак, хіба ні?

Вона сіла.

— Як на мене, то це просто якесь природне явище, що буває на болотах, — нявкнула вона. — Але я знала, що ти знайдеш у цьому якийсь знак. Тому я тобі й показала.

— Вербояса бачила? — спитав Сойкопер, думаючи, що Мільгокрила напевно мала спочатку показати це своїй посестрі.

— Вербояса не шукає знаків, — сказала йому Мільгокрила. — Принаймні не так, як ти.

Сойкопер нахилився ближче до крихітного вогника. Коли тепло знову торкнулося його носа, у голові спалахнуло видіння. Вогонь злетів перед ним, немов стебло, тягнучись до неба, світячись жовтогарячим, немов… Думки Сойкопера завирували… Немов хвіст!

«Жарохвіст!»

Зоряний Клан посилав йому знак: «Знайди Жарохвоста!».

Він уже намагався шукати біля Місячного Ставу загиблого Тіньового кота. Але того разу він навіть не потрапив до мисливських угідь Зореклану. Можливо, тепер Зоряний Клан готовий його прийняти.

— Дякую!

Сойкопер вдячно провів хвостом по боці Мільгокрилої.

Чи мав він рацію стосовно того, що вона четверта кішка? «Можливо, це Жарохвіст», — промайнула думка. Цей знак усе змінював! Якби ж то йому поговорити із Жарохвостом і переконати сказати Дрібнохмарові, що утопився він випадково, то медикоти змогли б возз’єднатися. А якщо об’єднаються медикоти, Клани й собі вчасно з’єднають сили, щоб протистояти Темному Лісу.

— Мені треба повертатися.

Мільгокрила призупинила його доторком лапи.

— Ти зрозумів, що це означає?

— Гадаю, так.

Розповідати їй усе забрало б забагато часу. Сойкопер хотів потрапити додому, скрутитися ка-лачиком у своєму гнізді та вві сні дістатися до мисливських угідь Зореклану.

— Це означає, що тепер я можу знайти Жарохвоста.

— Але ж він мертвий, чи не так? — неспокійно запитала Мільгокрила.

— Не для мене!

Сойкопер збагнув, що Мільгокрилу охопив смуток.

— Я заздрю твоїй вірі, — нявкнула вона. — Ти завжди можеш знайти надію, навіть у найважчі миті.

Сойкопер схилив голову.

— Якби ж то було правдою, — сумно відповів кіт.

Кілька світанків тому він відмовився від усієї віри в пророцтво та в силу справдити свою долю. Тепер здавалося, що майнув крихітний промінь світла, але все ж таки досі зусібіч насувалася темрява.

— Я завжди буду поряд, якщо знадоблюся, — сказала йому Мільгокрила. — Можливо, я не поділяю твоєї віри, але допомагатиму боротися за те, у що ти віриш.

— Дякую, — сказав Сойкопер, якому вже аж лапи свербіли мчати додому.

— Хочеш, я піду з тобою? — запропонувала Мільгокрила, коли вони поверталися стежкою.

— Зі мною все буде гаразд!

Біжучи за власним запахом вузькою стежкою, він вискочив на берег.

З очерету позаду нього долинуло нявкання Мільгокрилої.

— Я стежитиму за вогнем! — крикнула вона. — Якщо він згасне, я знатиму, що ти знайшов те, що шукав!

Розділ 16

Сойкопер здригнувся. Його розбудив холодний вітер. Він сів, відчуваючи, як дощ бризкає йому на шерсть. «Де я?» — подумав кіт. Сойкопер прокинувся на трав’янистому схилі пагорба, небо потемніло від дощових хмар, а в похмурий краєвид врізалися напівсухі дерева та пошарпані бурею луки. Невже він у Темному Лісі?

Зоряний Клан завжди існував ніби у вічному зеленлисті, і лише найлегший павітер ворушив його повітря, сповнене запаху здобичі. Сойкопер розпушив шерсть від холоду й попрямував до дерев, що росли нижче по схилу. Жоден птах не співав, жодна тварина не ворушилася. Кіт напружувався, щоб почути кроки лап. Чи були тут узагалі якісь коти?

Його хутро торкнулося кори. Серце закалатало, коли Сойкопер пірнув під зарості мокрої папороті. Припав животом до землі й визирнув. Повз нього прошмигнули чотири брудні лапи. Чи це вояк Темного Лісу? Сойкопер відповз у свій сховок, глибше в кущі. Аж тут до його язика долинув знайомий запах. «Плямолистка!» Від полегшення йому аж у голові запаморочилося.

Кіт вискочив з-під куща.

Плямолистка зупинилася.

— Сойкопере! Що ти тут робиш?

— Це мисливські угіддя Зоряного Клану? — спитав Сойкопер, дивлячись угору на побуріле листя.

Плямолистка смикнула вухами.

— Так.

— Що трапилося?

— Падолист, — відповіла Плямолистка, зіщулившись від холодного вітру. — Перший у Зореклані. — Її голос був спокійним. — І я вже відчуваю у вітрі запах гололисту.

— Гололист у Зоряному Клані? Це неможливо!

— Тепер усе можливо. Повстає Темний Ліс, — здригнулася Плямолистка. — І Зоряний Клан може пасти.

Сойкопер махнув хвостом.

— Ні, якщо мені вдасться цього не допустити! — Він оглянув ліс, сподіваючись побачити ще якісь котячі шкури. — Я прийшов поговорити із Жарохвостом.

Плямолистка здивовано подивилася на новоприбулого кота й спитала:

— Чому саме зараз?

— Я бачив знак, — пояснив Сойкопер.

Плямолистка тупо витріщилася на нього.

— Знак?

— Той, який прислав Зоряний Клан. Очерет, що горить.

— Зоряний Клан не посилав жодного знаку. — Плямолистка схилила голову набік. — Ми навіть не бачимо озера.

— Хтось із вас, мабуть, усе ж таки послав! — Сойкопер струсив краплі дощу зі своєї шкури. — Бо минулого разу, коли я намагався знайти Жарохвоста, я так і не пройшов далі Місячного Ставу. Але ж тепер я тут!

— Зоряний Клан не надсилав ніяких знаків, — наполягала Плямолистка.

Сойкопер проминув її і втупився невидючим поглядом у дерева.

— Що ж, тоді хтось інший це зробив, — відказав кіт. «Можливо, це був Скеля?» — загадався він. А вголос мовив: — Мені треба поговорити із Жарохвостом. Я мушу возз’єднати медикотів.

Плямолистка насторожено озирнулася.

— Ти ж бо знаєш, що Зоряний Клан розділено. Жарохвоста тобі не знайти. Він зараз у частині мисливських угідь Тіньового Клану.

— Тут немає кордонів, — форкнув Сойкопер.

— Зараз є, — огризнулася Плямолистка.

— Вони не справжні! — «Навіщо вона так усе ускладнює?» — подумав кіт. А вголос сказав: — Я знайду Жарохвоста!

Плямолистка зіщулила очі.

— Усе змінилося!

— Правда не змінилася, — кинув їй Сойкопер. — А я примушу Жарохвоста сказати Дрібнохмарові, що я його не вбивав.

— Це буде не так легко, як ти гадаєш, — попередила Плямолистка. — Тіньовий Клан не дозволить тобі переступити свою лінію запахових міток.

Розчарування охопило Сойкопера.

— Я й не прошу тебе мені допомагати!

Він здригнувся, коли Плямолистка підсунула до нього морду.

— А я й не казала, що не допоможу тобі! — прошипіла вона. — Я просто попереджаю, що це буде нелегко. Жовтоікла підживлює страхи Зоряного Клану, як мати годує своїх кошенят! Дурна стара коростява шкура!

Сойкопер відступив, злякавшись її гніву.

— Тоді ти відведеш мене до Жарохвоста?

— Звісно! — І вона попрямувала стежкою. — Територія Тіньового Клану із цього боку.

Сойкопер кинувся за кішкою.

— Ти справді думав, що я кину Громовий Клан напризволяще? — буркнула Плямолистка.

— Ідеться не лише про Громовий Клан, — виправив її Сойкопер. — Тепер ідеться про всі Клани.

Вони вибралися з-за дерев і перетнули луку. Колись висока трава вже зів’яла та була прим’ята вітром. Примруживши очі від крапель дощу, Сойкопер хлюпав лапами по згнилих квітах. Він почув попереду шум річки. Коли вони дісталися берега, його серце стиснулося. Вода була коричнева й піниста, текла потоком, розбиваючись об каміння та вируючи між берегами.

— Де всі?

Плямолистка махнула хвостом у бік купки котів, котрі причаїлися вище за течією, під скелястим нахилом. «Білошторм?» Сойкопер ледве впізнав білого вояка. Його шкура прилипла так, що було видно ребра, які стирчали з-під мокрого хутра.

— Здобичі зараз мало, — пояснила Плямолистка.

Поруч із Білоштормом сидів Довгохвіст, видивляючись із тісної ущелини. Його очі були ясні та блискучі, зір відновився, але погляд затьмарювало сумом.

Сойкопер відірвався від Плямолистки й рушив до побратимів.

— Довгохвосте! — замуркотів він, вітаючи старого кота.

Довгохвіст схилив голову й нявкнув:

— Радий тебе бачити.

Упівока Сойкопер зауважив, як майнула інша котяча шкура. Крутим берегом до нього спускалася Ряболиця.

— Сойкопере? Це ти? — Вона перейшла на клус, наближаючись. — Щось жахливе сталося із Зорекланом! Ми більше не бачимо Кланів.

— Знаю, — нявкнув Сойкопер. — Це через Темний Ліс.

— Як ведеться Вогнезорові? — спитав Білошторм, підводячись і обходячи навколо Сойкопера.

— З ним усе гаразд.

— А як Мишошубка? — стурбовано спитав Довгохвіст, кліпнувши.

— Так само свариться, — Сойкопер змусив себе замуркотіти. Він хотів їх запевнити, що на території Громового Клану нічого не змінилося. — А Папоротехмарка керує яслами із завзятістю, гідною будь-якого вояка.

— А як Терносяйна? — спитав Довгохвіст. — Вона одужала?

— У неї все добре, — запевнив його Сойкопер. — А Ясносерда чекає на кошенят.

Очі Білошторма заблищали.

— Чудова новина! — мовив він.

— Сойкопере! — нявкнула ззаду Плямолистка. — Треба йти.

— А куди ти йдеш? — нахилився до нього Довгохвіст.

— Мені треба знайти Жарохвоста, — відповів Сойкопер, смикнувши вухом.

Погляд Білошторма потемнів.

— Не перетинай кордон, — попередив він.

— У Зоряному Клані ніколи не було кордонів! — гаркнув Сойкопер.

Довгохвіст опустив голову.

— У Зоряному Клані ніколи не було й падолисту, — відказав він.

— Мені треба знайти Жарохвоста. — І Сойкопер повернувся, щоб іти.

Білошторм оббіг його, заступаючи шлях.

— Туди не можна!

Плямолистка провела хвостом по хребту старого вояка.

— Ми мусимо, — тихо нявкнула вона.

Білошторм дивився неї, кліпаючи, і в його погляді промайнула тривога.

— Вони змусять вас повернутися.

— Вони мене не зупинять. — Сойкопер притис вуха. — Це надто важливо.

Білошторм відступив, пропускаючи Сойкопера.

— Бережіть себе! — гукнула Ряболиця, коли кіт рушив за Плямолисткою від скелі.

Кішка повела його вниз за течією, ступаючи вздовж річки через луку, аж поки річка не звернула, а потім вони попрямували до далекого лісу й нарешті зупинилися біля пня.

— Ми дійшли до кордону, — повідомила вона.

Сойкопер відчував цвілий запах Тіньового Клану, що чіплявся за мокрі кущі ожини уздовж стежки. Він нервово озирнувся. «Це Зоряний Клан! — нагадав він собі. — Усі коти тут у безпеці».

— Лягай! — Плямолистка раптом присіла, даючи Сойкоперові знак помахом хвоста.

Попереду почулися кроки. Плямолистка зиркала на всі боки.

— Нам треба сховатися, — попередила вона.

— Ні! Це ж смішно.

Звівши голову, Сойкопер проминув її і став посеред стежки. Він здійняв хвіст, саме коли за ріг завернула Бурошубка. Кішка зупинилася.

Воєвода Тіньового Клану відкопилила губу, вищиривши гострі жовті зуби.

— Що ви тут робите?

Позаду неї з’явилися Зорещерб і Падубоквітка.

— Здається, ми вам наказали не перетинати наш кордон, — зашипів Зорещерб, щойно побачив Плямолистку.

— Це ж Зоряний Клан! — прошипів Сойкопер. — Тут не повинно бути кордонів.

Плямолистка обійшла його.

— Я знаю, ви вважаєте, що вчиняєте правильно, — нявкнула вона. — Але ми прийшли просто поговорити з Жарохвостом. Щойно поговоримо, відразу підемо.

— Що тобі потрібно від Жарохвоста? — спитав Зорещерб, випустивши кігті.

Сойкопер змусив себе заспокоїтися, щоб хутро лежало рівно, і розвернувся до воєводи Тіньового Клану.

— Я отримав знак, — пояснив він. — Він підказав мені, що треба поговорити із Жарохвостом.

Падубоквітка настовбурчила хутро:

— Зоряний Клан не посилав жодного знаку.

Сойкопер шанобливо схилив голову.

— За всієї поваги, але, зважаючи на всі ваші кордони, як ти можеш це знати? — зауважив він. — Його міг надіслати кіт із будь-якого Клану. Але знак був.

Ожина за спиною в Бурошубки затремтіла, і на стежку ступив Кедросерд.

— Пропустіть їх.

— Чому це? — спитала Бурошубка, настовбурчивши хутро.

Кедросерд схилив голову набік.

— Яка шкода з того, що вони поговорять із Жарохвостом?

— Вони ж перетнули наш кордон, — прогарчала Падубоквітка.

— І знову перетнуть його, щоб невдовзі повернутися на свою територію, — сказав їй Кедросерд.

Бурошубка підійшла ближче до Сойкопера.

— Який сенс у кордонах, якщо ми дозволятимемо його перетинати абиякому котові?

Кедросерд не ворухнувся.

— Сойкопер не абиякий кіт. Ти ж бо знаєш.

Запала мовчанка. Тоді Бурошубка опустила голову й відступила на крок.

— Мабуть, можна зробити виняток, — пробурмотіла вона.

Сойкопер кивнув.

— Дякую.

Він пройшов повз патруль Тіньового Клану і йому здавалося, що погляди котів мало не пропалюють дірку в його хутрі. Він квавпливо озирнувся в пошуках Плямолистки. Медикішка Громового Клану йшла назирцем, сторожко дивлячись на Тіньових котів, яких проминала. Сойкопер набавив ходи.

— Ну ж бо, — підганяв він її через плече.

— А ти хоч знаєш, де його шукати?

— Знак мав вигляд очерету, що жевріє, — сказав їй Сойкопер. — Він, либонь, десь біля очерету.

Плямолистка із сумнівом позирнула на сосни, що височіли попереду.

— Очерет? На території Тіньового Клану? Більше схоже на Річковий Клан.

Слушне зауваження. Сойкопер оглянув кущі ожини — його цікавило, чи є десь поблизу вода.

— Зачекай. — Плямолистка зупинилася, звівши хвоста. — Через цю частину мисливських угідь протікає річка.

Кішка звернула зі стежини та прослизнула між розлогими кущами. Сойкопер пішов за нею, чіпляючись хутром за колючки. Плямолистка звивалася між стеблами, шукаючи щілини, крізь які можна протиснутися. Земля під їхніми лапами стала спускатися, і невдовзі Сойкопер почув дзюрчання річки.

— Отам, — кивнула Плямолистка на каламутну річку, що вирувала попереду. Схил вирівнювався, перетворюючись на зарості очерету біля берега. — Тіньовий Клан зажадав цю територію лише на злість котам Річкового Клану.

Сойкопер оглянув смугу блідих стебел, сподіваючись побачити серед них спалах рудого хутра.

— Бачиш його? — спитав він у Плямолистки, але та вже бігла вниз по берегу.

Коли вона стала пробиратися крізь очерет, Сойкопер помчав за нею.

— Жарохвосте?

Він носом дерся крізь зарості, трусячись від холодної води, у яку провалювалися його лапи.

Тоді помітив в очереті черепахову шкуру Плямолистки.

— Є там слід Жарохвоста? — гукнув він.

Потім зупинився. Його носа торкнувся запах. Поза всяким сумнівом, запах Тіньового кота, і то свіжий. Невже Жарохвіст? Він рушив далі, земля під ногами дедалі м’якшала. Вода торкалася вже його черева, і він із кожним кроком дедалі більше нервував, бо драговина його поволі засмоктувала.

— Жарохвосте? — Кіт напружив очі, аби бодай щось роздивитися крізь стебла. — Жарохвосте!

Сойкопер спробував ступити ще один крок, але його задня лапа застрягла. Смикнув, намагаючись витягнути її з чорного торфу, але багнюка присмоктувалася дужче, і він занурювався глибше. Потягнув плечі, силкуючись ступати передніми лапами, але й вони провалювалися глибше, поки кіт не застряг аж по коліна.

— Плямолистко! Рятуй! — закричав він у паніці.

Що більше Сойкопер намагався висмикнути одну лапу, то глибше занурювалася друга. Волога підіймалася по його животу, дістаючи боків. Він підвів підборіддя, коли багнюка вже діставала до грудей.

— Ти його знайшов?

Плямолистка просунула голову крізь очерет.

— Не йди далі! — верескнув Сойкопер. — Я тону!

Кішка кинулася вперед, пробуючи схопити Сойкопера щелепами за загривок, але її зуби лише клацнули біля його вуха. Вона знову відхилилась на твердішу землю.

— Я не можу дотягнутися!

— Стій там! — прошипів на неї Сойкопер. — Ми ж не можемо обоє потонути!

Очі Плямолистки заблищали.

— Спробуй не рухатися! Я знайду палицю. А ти вхопишся за неї зубами.

Вона обернулася, махнувши хвостом повз Сойкоперів ніс, і помчала на пошуки.

— Виглядає на те, що ти скочив у халепу, — пролунав голос із очерету.

Сойкопер різко обернувся і побачив яскраво-руду морду, що визирала крізь стебла.

— Жарохвосте! — звернувся він до Тіньового кота, який холодно дивився на нього. — Допоможи мені! Я тону!

Той ступив крок уперед, а потім зупинився, утупившись у Сойкопера очима, що тепер палали вогнем.

— Я-то знаю, що ти відчуваєш.

— Можеш до мене дотягнутися?

Сойкопер напружив погляд, щоб побачити ґрунт позаду себе. Можливо, він достатньо твердий, щоб витримати Жарохвостову вагу.

— А навіщо це мені? — крижаним тоном нявкнув Жарохвіст. — Ти ж мене не врятував.

— Я намагався! — Сойкопер збагнув, що вуса вже торкнулися поверхні багнюки. Він закинув голову назад, відчуваючи, як торф торкається підборіддя. — Але я не міг! Мені був не час помирати. Я мав вижити!

— А я — ні? — спитав Жарохвіст.

Сойкопер відчайдушно шукав що сказати, аби переконати Тіньового кота, що він не винний у його смерті, але в куточках рота вже булькала гірка вода.

— То було несправедливо, — прогарчав Жарохвіст. — Така дурна смерть!

— Але ти досі маєш призначення, яке треба справдити! — Сойкопер похитав головою і виплюнув ковток чорної води. — Ти єдиний, хто нині здатен урятувати Тіньовий Клан! Наближається темрява, яка знищить усіх твоїх побратимів, якщо ти це дозволиш! Ти потрібен мені, щоб об’єднати Клани. Це єдиний спосіб вижити! — Він знову вихаркав грудку бруду. — Ти мусиш сказати Дрібнохмарові, що я тебе не топив!

— Чому я маю тобі вірити? — нявкнув Жарохвіст. — Громовий Клан аж кишить убивцями! Навіть якщо ти мене не втопив, твоя посестра намагалася вбити мене, щойно я сюди прибув.

— Тут? —ледве вимовив Сойкопер. — Хто?

— Плющоплеса! — Жарохвіст просунув морду крізь очерет. — Я шукав стежку до Зоряного Клану, а вона намагалася роздерти мені горло! І їй би вдалося, якби Тигросерд її не зупинив! Натомість тепер я дам померти тобі!

Вода залила Сойкоперові рот. Він щосили стиснув щелепи, відчайдушно вдихаючи повітря носом, багнюка вже мочила йому щоки.

— Жарохвосте! — прорізав повітря зойк Плямолистки. — Годі тобі кидатися погрозами, немов ти вояк! Адже ти медикіт!

Жарохвіст метнув погляд на черепахову кішку. Вона пильно дивилася на нього, тримаючи в лапах покручену гілку.

— Ти зараз маєш більше могутності, ніж коли-небудь мріяв, — прогарчала вона. — Тобі просто слід сказати правду.

Жарохвіст притиснув вуха, ніби не хотів її чути.

— Допоможи медикотам возз’єднатися, — тепер Плямолистка благала. — Якщо наш Правильник буде порушено, Клани падуть. Саме ми — серцебиття Кланів, а не Вояцький правильник. Подумай про присяги, які ти складав.

Вода булькала біля самісінького носа Сойкопера. Він спостерігав, як Жарохвіст нерішуче тупцює на місці. Багнюка ковзала по хребту, і він більше не відчував ніг. Його огорнув дивний спокій, ніби він знав, що більше нема сенсу боротися.

— Невже це в моїй владі? — пробурмотів Жарохвіст.

Сойкопер спробував кивнути: «Так! Ти тримаєш у своїх лапах силу зір!». Але м’язи більше його не слухались, і він заплющив очі, раптом почуваючись більш утомленим, аніж будь-коли в житті. Ледь помітно усвідомлював якийсь розмитий рух попереду, але той порух здався дуже далеким.

Раптом кіт відчув, як щось тикається йому в передні лапи. Плямолистка глибоко в багнюку встромила гілку й штовхала нею.

— Отямся, Сойкопере! Ну ж бо! — прошипіла вона. — Я не дозволю тобі так померти!

Почувся тріск очерету та сплеск води — то Жарохвіст пробирався до неї крізь зарості. Він присів і взяв кінець палиці в зуби, притримуючи, поки Плямолистка підводила другий кінець ближче до Сойкопера.

— Ну ж бо! — зойкнула Плямолистка.

Сойкопер кліпнув очима. Він не міг здатися. Він знайшов Жарохвоста! Ще є надія! Важко заворушив лапами в багнюці, доки не зачепив кігтем кінчик палиці. Підтягнувши ближче, він обхопив її обома передніми лапами. Розмоклий торф бризнув йому в обличчя. Кіт інстинктивно заплющив очі й знову харкнув, але не відпустив палиці.

— Тягни! — наказала Плямолистка, і двоє медикотів потягнули гілку.

Сойкопер відчув, як його тягне вперед і вгору. Він задихався, і коли рот виринув на поверхню, став судомно ковтати повітря. Плямолистка й Жарохвіст стогнали від зусилля, повільно витягуючи його з багнюки. Відштовхуючись задніми лапами, Сойкопер виліз із болота. Він звалився, задихаючись, серед очерету, і відчув, як лапи Плямолистки масажують йому груди.

— Зі мною все гаразд, — захекано промовив кіт. — Я лише трохи ковтнув, — хрипкий кашель не дав йому договорити, і він виплюнув каламутну воду.

— Нам треба йти. — Плямолистка відвернулася. — Часу обмаль.

Жарохвіст торкнувся Сойкоперової лапи.

— Часу для чого?

— Для того, щоб поговорити з медикотами! — гукнула Плямолистка через плече, підіймаючись схилом.

Жарохвіст кинувся за нею.

«Часу обмаль?» — дивувався про себе Сойкопер, пробираючись крізь очерет і насилу долаючи схил. Коли він досяг вершини, то побачив Плямолистку й Жарохвоста, які мчали до сосен. Він кинувся за ними, набавляючи ходи, адже шок від перебування в брудній воді поволі зникав. «Куди ми так квапимося?»

Тоді він згадав: «Їм снитиметься такий самий сон, як і мені. Ми повинні поговорити з ними, перш ніж вони прокинуться!». І побіг ще швидше, скорочуючи відстань до Жарохвоста й Плямолистки, поки не наздогнав їх на узліссі соснового бору.

Плямолистка зупинилася і дивилася на дерева шаленими очима.

— Ми повинні їх знайти! — задихано промовила вона. — Перш ніж зійде сонце.

Очі в Жарохвоста розширилися.

— Хутчій! — І помчав стежкою, що звивалася між сосен. — Я знаю, де буває Дрібнохмар!

Сойкопер кинувся за котом, Плямолистка притьмом за ними.

— Дрібнохмаре! — покликав Жарохвіст свого побратима, коли вони видерлися на невисокий підйом.

Медикіт Тіньового Клану стояв у западині. Він смикнувся, здивовано кліпаючи.

— Жарохвіст? Сойкопер?

Сойкопер помчав до нього схилом униз і швидко нявкнув:

— Знаю. Мені більше не можна бути медикотом, але Жарохвіст хоче тобі дещо розповісти!

Погляд Дрібнохмара ковзнув до рудого медикота.

— Де ти був? Я тебе шукав.

Жарохвіст опустив голову.

— Я тримаюся подалі, відколи помер, — вибачливо нявкнув він.

— Але тепер я знаю, що ти в безпеці з нашими предками.

Дрібнохмар торкнувся мордою щоки побратима.

Плямолистка сунулася між ними.

— Ми не можемо тут залишатися. Ми повинні розповісти всім медикотам, поки вони ще діляться снами із Зоряним Кланом. Дрібнохмаре, ходімо з нами. — Вона звернулася до Жарохвоста: — Як найшвидше дійти до мисливських угідь Вітряного Клану?

— Від сосен і далі прямуйте до вересу.

Плямолистка кивнула й помчала геть.

Сойкопер зупинився, перш ніж побігти за нею. Кілька довгих ударів серця не відводив погляду від яскраво-блакитних очей Жарохвоста. Він міг би сказати так багато, але мав відчуття, що Жарохвіст і сам усе знає.

— Дякую, — пробурмотів він.

Жарохвіст кивнув і нявкнув:

— Заради Кланів.

— Заради Кланів, — повторив за ним Сойкопер.

Тоді він обернувся і помчав за Плямолисткою, розкидаючи лапами соснові голки. Він почув, як Жарохвіст і Дрібнохмар бігли слідом, їхні лапи лунко стукотіли по вологій землі.

Вони вирвалися з-поміж сосен на схил порослого вересом пагорба, який підіймався до похмурого пурпурово-сірого неба. Плямолистка пірнула крізь щілину між кущами та зникла. Сойкопер помчав за нею, а Жарохвіст і Дрібнохмар — назирці за ним. Стежка, обабіч оточена колючими кущами, круто звивалася вгору. Сойкопер відчув, що вони не самі: між стеблами промайнули котячі шкури, з тіні блиснули очі, але жоден кіт їх не зупинив.

Коли вони наблизилися до вершини, густі зарості вересу перегородили їм шлях. Шалено кривуляючи, Сойкопер помітив прохід і кинувся туди.

Вискочив на скельне плато.

Плямолистка виринула за котом.

— Онде він! — І помчала до самотньої постаті, що бовваніла на краю скелі.

Бориліт повернувся до них обличчям, притуливши вуха до голови.

Плямолистка різко зупинилася біля кота.

— Нам потрібно з тобою поговорити!

Сойкопер ковзнув по гладкому каменю і, задихаючись, побачив, як земля віддаляється. Він учепився кігтями та зупинився якраз учасно. Передні лапи Бориліта були простягнуті над краєм крутої скелі. Далеко внизу широка долина стелилася до обрію, де її поглинали клубчасті хмари.

Бориліт насупився.

— Що відбувається?

— Потрібно негайно знайти Вербоясу! — Заледве Дрібнохмар і Жарохвіст їх наздогнали, Плямолистка оглянула долину. — Там територія Річкового Клану?

— Немає потреби туди йти, — пролунав позаду них голос.

До них ішла Вербояса.

— Я побачила вас, і мені стало цікаво, що ти тут робиш, — пояснила вона, пильно дивлячись на Сойкопера. — Ти тут через Мільгокрилу? Вона сказала, ти сьогодні навідував Річковий Клан.

— Так. — Сойкопер ледве зводив дух. — Там був для мене знак.

Вербояса кивнула.

— Тому вона сказала мені нині ввечері поділитися снами із Зоряним Кланом. Я подумала, що це дивно. Зазвичай вона не згадує Зореклан.

Сойкопер у паніці зрозумів, що медикішка Річкового Клану починає танути. Вербояса віддалялася від Зоряного Клану. Бориліт теж бліднув. І Дрібнохмар. Сойкопер подивився на свої передні лапи і побачив замість них сірий камінь.

— Сонце сходить над озером! Медикоти нас покидають. — Плямолистка подивилася на Жарохвоста. — Швидше кажи їм!

— Сойкопер мене не вбивав! — випалив правду Жарохвіст. — Я тонув. Сойкопер намагався мене врятувати. Але я був заважкий, а течія занадто сильна. Моя смерть — не його провина!

— Дякую, Жарохвосте. — Сойкопер опустив голову, коли краєвид навколо завирував. — Ти сповнив своє призначення.

Полум’яно-рудий медикіт Тіньового Клану звів голову. «Він, мабуть, і є четвертий кіт», — подумав Сойкопер та озирнувся на інших медикотів. Вони були майже прозорими.

— Зустрінемося завтра біля Місячного Ставу.

— Так! — обізвався Бориліт.

— Я прийду! — пообіцяла Вербояса.

— Я теж! — нявкання зникомого Дрібнохмара було ледве чутним, наче шепіт.

Яскраво-руда шкура Жарохвоста палала на тлі скелі, яка щезала.

— Як дивно, що мені довелося чекати смерті, аби сповнити своє призначення. — Він пильно подивився на Сойкопера. — Дякую, що прийшов і знайшов мене. — Спокій осяяв його погляд. — Хай що тепер станеться, я стоятиму пліч-о-пліч із Кланами. З усіма.

— Сойкопере, — у зникомому світі його вуха торкнувся подих Плямолистки. — Він не четвертий кіт.

— Мабуть, усе ж таки то він!

Сойкопер заворушився у своєму гнізді.

— Ні! Тобі треба шукати далі! — луною відбився у свідомості Сойкопера голос Плямолистки, коли кіт прокинувся, розплющивши в темряві очі.

Розділ 17

Левожар походжав галявиною. З гілля крапало, хоча хмари розсіялися, відкривши ясне світанкове небо. Клан заворушився. Кіт почув шелестіння в гніздах і побачив, як затремтіла жимолость, коли Мурко, позіхаючи, вийшов із кубла старійшин.

— Рано прокинувся, юначе! — гукнув йому старий кіт через галявину.

— Я чекаю на світанковий патруль, — пояснив Левожар.

Кігті йому аж свербіло від занепокоєння. Чи повернуться коти з новинами про нові чужі котячі запахи?

— Тобі слід відпочити. — Вогнезір навскач збіг із Високого Каменя. — Ти ж був у нічному патрулі!

Левожар перестав ходити.

— І ти теж, — відповів він.

Вони з Орлякошубом та Піскоштормою обійшли всю територію і знайшли котячий запах у кожному яру та западині.

Піскошторма висунула голову з печери провідника.

— Який кіт може спати, знаючи, що ліс кишма кишить ворогами!

— Тихіше! — огризнувся Вогнезір, роздратовано сіпаючи хвостом.

Піскошторма спустилася по валунах та обійняла свого партнера хвостом.

— Вибач, — промуркотіла вона. — Але хіба Клан не повинен знати?

Вогнезір глибоко вп’явся кігтями в землю.

— Тільки коли я вирішу, як нам із цим упоратися.

Його погляд зустрівся з Левожаровим.

«Як він пояснить це Кланові?» — загадувався Левожар. Чи були коти готові дізнатися, що Темний Ліс готується до атаки, що здатна знищити всі Клани? Левожар здригнувся. Було приголомшливо відчути серед інших запах Плющоплесої. Чи здогадався Вогнезір, що молода воячка була з котами Темного Лісу? «Він міг подумати, що це просто старий запах мисливського патруля», — вирішив Левожар.

Ожина біля входу до кубла медикотів затремтіла, і звідти вийшов Сойкопер.

— Левожаре! — Він підбіг до брата. — Я ділився снами із Зоряним Кланом, — прошепотів він Левожарові на вухо.

Левожар повів Сойкопера до дальнього краю галявини.

— Вони тобі щось сказали? — прошепотів він.

— Я знайшов Жарохвоста! — Незрячі Сойкоперові очі сяяли. — Він розповів іншим медикотам правду про свою смерть. Ми зустрічаємося сьогодні ввечері біля Місячного Ставу.

— А що, як буде надто пізно? — похмуро нявкнув Левожар.

Якщо Темне кодло так легковажно позалишало сліди на приозерних територіях, то остання битва, мабуть, близько.

— Ми мусимо вірити, що це не так! — прошипів Сойкопер. — Якщо медикоти знову захочуть об’єднатися, їм, можливо, вдасться переконати своїх провідників зробити те саме!

— Нам ще треба знайти четвертого кота, — нагадав йому Левожар. — Який сенс об’єднуватися, якщо пророцтво досі не справдилося?

— Це не Жарохвіст, — оголосив Сойкопер.

Левожар здивовано подивився на брата.

— Із чого ти взагалі на нього подумав?

— Мільгокрила показала мені прикмету, — пояснив Сойкопер. — Очерет горів невеличким полум’ям, яке не міг загасити дощ. Я думав, це означає, що Жарохвіст може бути четвертим котом. Але Плямолистка сказала мені, що це не так.

Левожар роздратовано махнув хвостом.

— Гадаю, вона тобі не сказала натомість, хто це?

Сойкопер похитав головою.

— Не думаю, що вона знає. — Він походжав навколо Левожара. — Нам самим треба це з’ясувати. — І зупинився.

До тернової загорожі наближалися кроки. Левожар покуштував повітря. «Ожинокіготь». Світанковий патруль повертався.

Живопліт зашелестів, і Ожинокіготь ускочив у табір.

— Вітряний Клан оновив запахові мітки на кордоні та облаштував постійну варту біля струмка. — Скуйовджений кіт попрямував до Вогнезора. — Ми повинні зробити те саме.

За воєводою Громового Клану в табір увійшли Сіросмуг і Міллі, а по тому — Кротолап, Ружопелюстка й Голубокрила.

— Треба було мені залишитися на кордоні, — прогарчав Сіросмуг.

— Що ти вдіяв би самотужки? — заперечила Міллі.

Вогнезір примружив очі.

— Повернися, — наказав він Сіросмугові. — Нічого не починай, але попередь нас, якщо будуть проблеми.

Карохвістка висунула голову з кубла вояків.

— Вітряний Клан планує вторгнення?

— Ми не впевнені, — відповів їй Вогнезір. — Але краще бути готовими.

Він хвостом дав знак Ожинокігтеві, і двоє вояків видряпалося скелями до його печери.

Кротолап підстрибував біля Ружопелюстки.

— Можна мені піти із Сіросмугом? — благав він. — У мене слух гостріший за його. Я знатиму, якщо вони прийдуть, набагато раніше за нього.

Ружопелюстка суворо подивилася на свого новака.

— Сіросмуг має досвід, щоб розрізняти звичайні звуки і ті, що несуть загрозу. — Вона підштовхнула його до кагату свіжини. — Нам не потрібні хибні тривоги. А тепер іди-но поїж.

Коли Кротолап пішов геть, Голубокрила підійшла до Левожара та Сойкопера.

— Вітряний Клан розлючений, — попередила вона. — Вони знайшли ворожі запахи по всенькому болоту, особливо багато запахів Громового Клану.

«Плющоплеса була й там?» — подумав Левожар, смикнувши хвостом.

Сойкопер примружив очі.

— Якщо так піде й далі, Темному Лісові не доведеться вторгатися, — пробурмотів він. — Клани самі розірвуть одне одного на шматки.

— Ми повинні з’ясувати, що саме планує Зорелом, — нахилився до Голубокрилої Левожар. — Поклич Плющоплесу. Настав час розповісти нам, що коїться в Темному Лісі.

— Вона, мабуть, спить. — Голубокрила глянула на кубло новаків. — Я не люблю її будити.

— Та мені байдуже, що ти любиш, — прошипів Левожар. — Ну ж бо, сходи по неї!

Коли Голубокрила попрямувала до кубла, Левожар підштовхнув Сойкопера до поваленого бука. Маколеда повільно ступала біля кубла вояків. Бубконіс проскочив повз неї і попрямував до кагату свіжини, де Лисостриб і Жабокрок уже копалися у вчорашньому вилові.

— Ожинокіготь організував патрулі? — спитав Лисостриб, зачепивши кігтем зморщену землерийку. — Нам знадобиться щось свіжіше за це.

— Гадаю, що так, — погодилася Папоротехмарка, яка щойно вийшла з ясел. — Ясносерда голодна й не захоче їсти несвіжу мишу. Тепер, коли вона чекає на кошенят, апетит у неї більший, ніж будь-коли.

— Я піду на полювання! — запропонував Кротолап.

Ружопелюстка сіла.

— Ми щойно повернулися з патрулювання!

Лисостриб потер носа лапою.

— Я виведу Кротолапа й Вишнелапку, а ти поки відпочинь, — запропонував він темно-кремовій кішці.

— Дякую, — видихнула Ружопелюстка.

Тисовий кущ затремтів, і вийшла Голубокрила. За нею ступала Плющоплеса із затуманеними сном очима. Левожар подав їм знак хвостом, залазячи ще глибше в буковий затінок.

— Що таке? — позіхнула Плющоплеса, підходячи до нього.

Сойкопер заворушив лапами.

— Ти маєш розповісти нам, що відбувається в Темному Лісі, — прошепотів він.

Левожар кивком поманив Плющоплесу ближче.

— Запахи Темного Лісу по всій території Клану. — Він пильно подивився на неї. — І твої.

Плющоплеса притулила до голови вуха.

— Я не єдина Кланова кішка, яка ходить із Темного Лісу до озерних територій, — нявкнула вона на свій захист. — Інші теж приходять.

— Чому? — стишив голос Левожар.

Плющоплеса озирнулася, щоб переконатися, чи ніхто не підслуховує.

— Зорелом каже, нам треба дізнатися більше про кожну Кланову територію. Щоб ми допомагали одне одному, якщо виникне надзвичайна ситуація.

Левожар так розізлився, аж лапи затіпалися.

— Невже Кланові коти справді в це вірять?

Плющоплеса смикнула вухом.

— Більшість просто не усвідомлює, який він лихий.

— Але деякі все ж таки вірять? — намагався збагнути Левожар.

Плющоплеса стишила голос до шепоту.

— Дехто з них хоче перемоги Темного Лісу. Вони вважають, що їхні провідники стали надто м’якими.

Очі Левожара широко розплющилися. Як вояки могли повстати проти своїх товаришів? Невже не вірять у Вояцький правильник?

— Хто ці коти? — прошипів він.

Плющоплеса втупилася у свої лапи.

— Вони ще можуть передумати, заледве почнеться битва.

— Скажи нам, хто ці зрадники! Ми повинні попередити їхніх провідників, — прогарчав Левожар.

Сойкопер став між ними.

— Довірмося в цьому Плющоплесій, — застеріг кіт. — Вони можуть вирішити битися на правильному боці, коли розпочнеться битва. Якщо ми засудимо їх зараз, то ризикуємо зробити їх кимось на кшталт ворогів.

Плющоплеса вдячно глипнула на Сойкопера.

— Ми повинні робити те, що каже Зорелом. — Від переляку її хвіст затремтів. — Або він уб’є нас, так він каже. І він це серйозно. Він убив Звисловусого.

Левожар увігнав кігті в землю.

— Звисловусого?

Голубокрила миттєво нашорошила вуха. Плющоплеса кивнула, дивлячись круглими очима на сестру. Левожар знав, що Голубокрила прислухається до знаків молодого вояка Річкового Клану. Він затамував дух, молячись, щоб Плющоплеса помилилася.

— Ну? — не витримав невизначеності Левожар.

— Зник, — доповіла Голубокрила. — Річковий Клан не може його знайти. Я чую, як вони кличуть, але немає жодного знаку.

Плющоплеса затремтіла та відсахнулася.

— Тепер він вічно лежатиме в Темному Лісі.

— Ми знаємо, із чим маємо справу, — прогарчав Сойкопер. — Якщо Зорелом готовий убити своїх новаків до початку битви, то має почуватися впевнено.

Левожар кивнув.

— І вони явно розвідують території в пошуках найкращих місць для атаки. — Він звів голову. — Ми повинні сказати Вогнезорові. — Відтак вийшов із букового затінку та перетнув галявину. — Ходімо, Плющоплесо!

Голубокрила пішла була слідом, але Левожар зупинив її хвостом.

— Залишайся із Сойкопером. Не будемо всі напихатися у Вогнезорове кубло. Залишмо Плющоплесій трохи простору.

Він навскач здійнявся по валунах, обсипавши Плющоплесу піском. Зачекав, поки вона наздожене його, а потім носом підштовхнув її до кубла.

Ожинокіготь, що сидів біля Вогнезора, здивовано звів погляд.

— Що ви тут робите? — запитав він.

Плющоплеса переминалася з лапи на лапу.

— Вам потрібно знати, що відбувається. — Левожар ледве розгледів Вогнезорову шкуру в напівтемряві. — Плющоплеса відвідувала Темний Ліс у своїх снах. — Вогнезір заціпенів, і Левожар додав: — Вона шпигувала для нас.

Ожинокіготь звів голову.

— Та що, заради Зоряного Клану, відбувається?

Хвіст Вогнезора зашурхотів по долівці кубла.

— Темний Ліс повстає, Ожинокігтю. — Він блискучими очима подивився на Плющоплесу. — І можу припустити, саме ці коти щоночі вторгаються на нашу територію.

Плющоплеса кивнула.

— Зорелом і Тигрозір переконали котів із кожного Клану, що вони тренуються, аби стати великими вояками, а спільний вишкіл зробить їх сильнішими.

— Тигрозір? — Очі Ожинокігтя блиснули. — А він тут до чого?

— Він один зі старших вояків у Темному Лісі, — пояснив Левожар. — Він вербував котів з озерних територій і вишколював їх у снах. Тепер знайшов спосіб привести своїх вояків на нашу територію.

З горла Ожинокігтя вирвався рик.

— Невже я ніколи не звільнюся від батька?

Очі Вогнезора заскліли, ніби він линув до якогось далекого спогаду.

— Ця битва назрівала вже давно.

— Яка битва? — пролунало нявкання Листоплесої біля входу в печеру.

— З ким ми воюємо? — І Вивіркострибка широко розплющила очі, зазираючи через сестрине плече.

Вогнезір підійшов уперед і нахилився до Левожара.

— Настав час тобі розділити свою долю з рідними. Вони вже тут. Скажи їм…

Левожар позадкував.

— Це не їхнього носа справа! — відрізав кіт, переводячи погляд з Ожинокігтя на Листоплесу. У нього серце мало не вискакувало з грудей. — І вони мені не рідні!

Вогнезір підійшов так близько, аж Левожар відчув його дихання на своїй морді.

— Листоплеса тебе народила, — нявкнув провідник. — Вивіркострибка та Ожинокіготь тебе виростили. Без них пророцтво ніколи не справдилося б.

«Та воно й досі не справдилося!» — роздратовано подумав Левожар. Як усе це мало допомогти знайти четвертого кота? Або боротися з Темним Лісом?

Ожинокіготь підвівся на лапи.

— Ходімо зі мною.

Левожар раптом знову почувався кошеням. Вояк, якого він так довго вважав своїм батьком, проминув його та вийшов із печери. Листоплеса тихо розвернулася й пішла за ним, а слідом і Вивіркострибка.

— Розкажи їм усе, Левожаре, — мовив Вогнезір. — Їм потрібно знати. — Провідник сів. — А поки тебе не буде, Плющоплеса повідає мені, що вона дізналася зі своїх снів.

Левожар неохоче спустився зі скелі й пішов слідом за Ожинокігтем, Листоплесою і Вивіркострибкою ближче до входу в табір.

Сойкопер метнувся до них.

— Що відбувається?

— Вогнезір каже, що я маю розповісти їм про пророцтво, — прогарчав Левожар.

— Я піду з тобою, — заявив Сойкопер.

— Поклич Падуболистку, — нявкнув Левожар. — Вона теж має бути з нами.

— Вона не частина пророцтва, — нагадав йому Сойкопер.

— Вона наша сестра, — наполягав Левожар. — Вона знає стільки само, скільки й ми.

Коли Сойкопер повертався через галявину, Левожар, пригинаючись, виходив крізь терновий тунель, відчуваючи, як його шкрябають колючки. Він пирхнув, коли хвіст Листоплесої торкнувся його морди. Ожинокіготь уже сидів у неглибокій западині за входом до табору, обкрутивши лапи хвостом, а Вивіркострибка урочисто походжала біля нього. Листоплеса влаштувалася за лисячий хвіст від воєводи.

— Що трапилося? — пролунало з тунелю нявкання Падуболистки.

Вона вийшла назовні, здивовано кліпнувши, коли побачила котів, котрі зібралися біля табору.

Сойкопер виліз за сестрою й підштовхнув її вперед.

— Ми розповімо їм про пророцтво.

— Зараз? — смикнула вухом Падуболистка.

«Так, зараз», — роздратовано думав Левожар. Він так міцно притиснув лапи до землі, що сухе листя затріщало під кігтями.

— Колись давно Вогнезір отримав пророцтво, — повів кіт. — Йому сказали, що народяться троє кошенят, що триматимуть силу зір у своїх лапах.

— Це ви троє? — жорстко спитав Ожинокіготь, перебігаючи поглядом із Левожара на Сойкопера й Падуболистку.

— Я — ні, — швидко виправила його Падуболистка.

Сойкопер підійшов ближче до сестри.

— Хоча спочатку ми думали, що вона одна з Трійки.

Вивіркострибка нахилилася:

— Хто ж третій кіт?

— Голубокрила, — значуще промовив Левожар. — Нам судилося врятувати Клани від Темного Лісу.

В очах Ожинокігтя спалахнув гнів.

— Чому ти мені не сказав? Може, тому що я не справжній твій батько? — Він пильно глянув на Вивіркострибку. — А ти знала? Тому ти збрехала, що це твої кошенята?

Вивіркострибка позадкувала, вирячивши очі.

— Ні!

Левожар став між двома вояками.

— Ніхто з вас не знав. — І зиркнув на Листоплесу. — Тільки Вогнезір і ми.

Сойкопер виступив уперед.

— Нам довелося виконувати своє призначення самостійно.

— Але ми могли б вам допомогти. — Очі Листоплесої затьмарилися сумом. — Вам не довелося б нести цей тягар самим.

— Нам узагалі не довелося б його нести, якби ти не порушила свій Правильник! — прогарчав до неї Левожар.

Побачивши, що в погляді Листоплесої промайнув біль, Вивіркострибка вихопилася та заступила сестру. Вона зиркнула на Левожара.

— Ти вважаєш, що краще б тобі було ніколи не народжуватися? — нявкнула вона. — Хто б тоді врятував нас від Темного Лісу?

— Ми вас іще не врятували, — буркнув Сойкопер.

— Але врятуєте, — сказала Листоплеса, виходячи з-за спини Вивіркострибки. Її погляд тепер прояснився. — Ви народилися, щоб урятувати Клани.

Ожинокіготь сердито махнув хвостом.

— Навіщо було городити стільки брехні? — Воєвода пильно подивився на Вивіркострибку. — Невже ти не могла просто сказати мені правду?

Вивіркострибка понурила голову.

— Це ж була не моя таємниця. Листоплеса дуже багато чого могла втратити…

— Вона однаково все втратила, — прогарчав Ожинокіготь.

— Ні, не все, — підвела морду Листоплеса. — Я спостерігала, як мої кошенята виростають чудовими вояками, а ще я досі служу своєму Кланові всім серцем.

Левожар відчув, як у нього стиснулося в грудях. Можливо, це й була найважливіша правда. Листоплеса багато чим пожертвувала, і хоча діти знову й знову відкидали її, вона ніколи не переставала їх любити. Навіть у свої найпохмуріші миті він не міг цього заперечувати.

— Ожинокігтю, вибач.

Вивіркострибка підійшла ближче до воєводи Громового Клану. Її голос тепер набув сили, ніби вона втомилася від покарання за вчинок, який вважала правильним.

— Ти маєш зрозуміти, що я ніколи не хотіла завдати тобі болю. Я любила тебе й пишалася тим, що виховувала цих кошенят разом із тобою. Ти був чудовим батьком.

— Але ж я їм не батько! — прошипів Ожинокіготь.

— Авжеж батько! — Вивіркострибка наблизила морду до Ожинокігтя. Її очі спалахнули. — Не відкидай усе лише тому, що сердишся на мене!

Левожар глитнув.

— Я так пишався тим, що я твій син.

Ожинокіготь здивовано подивився на нього, ніби забув, що й він тут. Щось у виразі обличчя воєводи змінилося.

— І я не міг бажати кращих синів, ніж ти й Сойкопер. Або кращої доньки, ніж ти, Падуболистко. — Падуболистка розтулила була рота, ніби хотіла заперечити, але Ожинокіготь не дав їй. — Я знаю, що не ти напустила на всіх ману. Хай там що ти потім зробила, це було через брехню щодо твого народження.

— Це була лише моя вина, — тихо нявкнула Листоплеса. — Несправедливо звинувачувати в цьому Вивіркострибку. Вона просто була мені віддана. А тепер, коли ми знаємо про пророцтво, мабуть, єдине, що має значення, — те, що цих кошенят прийняв їхній Клан, хіба ні? Зрештою, річ не в нас. Річ у них. Саме їхні долі впливали на наші від самої миті їхнього народження.

Вивіркострибка кивнула.

— Усе це мало статися.

Левожар утупився у свої лапи. Якщо ці коти змогли прийняти свою долю, то й у нього вистачить сміливості прийняти свою. «Я один із Четвірки».

Розділ 18

Сойкопер ступав поздовж краю Місячного Ставу. Камінь під його лапами був крижаний, а холодний вітер стогнав над головою. «Будь ласка, Зоряний Клане, нехай вони прийдуть!» — думав він. Минулої ночі медикоти обіцяли з ним тут зустрітися.

Йому здавалося, що відтоді минула ціла повня. Коли Левожар розповів своїм родичам про пророцтво, то ніби струсонув у своїх кігтях світ. У Сойкоперовій свідомості луною відбивалися слова Листоплесої: «Ви народилися, щоб урятувати Клани». Сойкопер відчув спалах надії, що линув від її шкури, а також помітив, що вузол гніву, у який так довго були зав’язані стосунки між Вивіркострибкою та Ожинокігтем, нарешті почав розплутуватися.

За край балки з гуркотом упав камінець.

— Обережно! — проричав Бориліт.

— Вибач! — відповіла кішка, чиє хутро, як чув Сойкопер, зараз торкалося каменя — кішка переходила через хребет.

Сойкопер вискочив уперед, відчуваючи під лапою кожну вибоїну на каменистій стежці.

— Вербоясо, це ти?

— Ми тут. — Медикішка Річкового Клану йшла звивистою стежкою до Місячного Ставу. — Мільгокрила переказує тобі добрі побажання.

— Чому ти не почекав на нас біля струмка? — спитав Бориліт.

— Я не був певен, що ви прийдете, — ніяково ворухнув лапами Сойкопер.

Дрібнохмар незграбно спустився в балку, його старі кістки втомилися від довгого шляху.

— Ми ж казали, що прийдемо.

— Мені довелося покинути табір, повний шмаркатих вояків. — Бориліт розпушив своє хутро. — Найперші приморозки гололисту вже принесли хвороби.

— Щось серйозне? — запитав Дрібнохмар.

— Тільки нежить, ну і кілька котів ще кашляє, — з очевидним полегшенням відповів йому Бориліт. — Я залишив Білохвістку відповідальною за сховище з лікарськими травами. Вона знає, як лікувати біль у горлі.

Вербояса пошкрябала лапами камінь.

— Можливо, тобі час узяти новака?

— Борилітові не знадобиться новак, якщо Темний Ліс нас знищить! — урвав її Сойкопер.

Вербояса нахилилася до нього так близько, що її подих торкнувся його носа.

— Що ти маєш на увазі?

— Вони знайшли спосіб переправлятися сюди з Місця Без Зірок, — оголосив Сойкопер.

— На нашу територію? — прошепотіла Вербояса.

Кігті Дрібнохмара дряпнули кам’янисту долівку.

— Це ж вони весь цей час!.. — перелякано нявкнув він. — Це ж вояки Темного Лісу прокрадалися на нашу територію!

— На всі наші території, — виправив його Сойкопер. — Вони шукають найвдаліші місця для бійки. І можуть напасти будь-коли!

— Ми здатні відбитися від кількох паршивих дохлих котів, — прогарчав Бориліт.

Сойкопер нахилився вперед, відчуваючи, як калатає серце.

— Це ж не просто кілька дохлих котів! — прошипів медикіт. — Вони тренували наших побратимів.

Вербояса важко глитнула, відтак ахнула:

— Як?

— У їхніх снах! — Сойкопер не зважав на приголомшення, що линуло до нього від котів, котрі сиділи поряд.

Вони мусили знати правду.

— Вітряні коти не зрадили б свій Клан! — прогарчав Бориліт.

— Більшість із них не розуміє, що робить, — пояснив Сойкопер. — Вони вважають, що виявляють відданість. Думають, що Зорелом і його поплічники навчають їх бути кращими вояками, щоб вони могли битися за свої Клани.

— Більшість із них? — перепитала Вербояса. — А як щодо решти?

Сойкопер повернувся до медикішки.

— Деякі таки хочуть перемоги Темного Лісу.

— Ми впораємося з кількома зрадниками! — заявив Дрібнохмар, походжаючи навколо Вербоясої.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — похмуро пробурмотів Сойкопер. — Але Зорелом пригрозив найгіршою карою будь-якому котові, котрий його зрадить. І в хаосі битви — коли на всі чотири Клани нападуть — ти справді думаєш, що буде чітко зрозуміло, хто на чиєму боці? — Сойкопер спустився до крайки води. — Кров поллється з кожного Клану. — Він обернувся, розширивши свої незрячі очі. — Призначення Тигрозора — знищити нас усіх.

— Що ж нам робити? — видихнула Вербояса.

— Моє призначення — зупинити його, — сказав Сойкопер.

— Як? — Дрібнохмар підступив ближче.

Сойкопер завагався.

— Я не знаю, — визнав нарешті кіт.

Він попередив медикотів. Вони передадуть його попередження своїм Кланам. Але чи буде цього достатньо?

Вербояса переступила на лапах.

— Зореклан захистить нас.

— Зореклан розділений, — нагадав їй Бориліт.

Сойкопер учепився кігтями в скелю, борючись зі страхом, від якого аж серце холонуло.

— Вони налякані більше, ніж ми, — пробурмотів він.

У Вербоясої прискорилося дихання.

— То як нам самотужки боротися з Темним Лісом? — спитала вона.

Раптом медикіт згадав слова Півночі: «Ми подарували зір сліпому котові, щоб він бачив тоді, коли решта заплющує очі. Ти бачиш більше, ніж усі». По тому у вухах пролунало нявкання Острожини: «Ти вже знаєш відповідь».

Сойкопер звів голову.

— Жарохвіст нас возз’єднав, — сказав він. — А я зараз возз’єднаю Зоряний Клан.

— Як? — Дрібнохмар кінчиком хвоста хльоснув по каменю.

— Дам їм змогу самим побачити небезпеку! — Сойкопер повернувся і торкнувся кінчиком носа Місячного Ставу.

Раптом йому відкрився навколишній світ — сліпота зникла. Він опинився на трав’янистій вершині пагорба, над головою пропливали темні хмари. Внизу простягалися луки, побиті вітром. Голі дерева стирчали з долин. Гололист захопив мисливські угіддя Зореклану.

— Де поділося сонце? — спитала Вербояса, з’являючись біля Сойкопера, на її носі ще блищала вода з Місячного Ставу.

Бориліт вийшов із високої трави та округлив очі, звикаючи до темряви.

— Що тепер? — спитав Дрібнохмар у Сойкопера, торкаючись хутром його боку.

— Кожен із вас має піти до своїх предків і привести їх сюди.

Вербояса подивилася вниз на каламутну річку, що текла між луками. Дрібнохмар утупився в смугу темного лісу, що простягався поблизу, а Бориліт пильно глянув на хвилясту вересову пустку позаду себе.

— Ви це зробите? — спитав Сойкопер, дивлячись на верхівки могутніх дубів, під якими ховався Громовий Клан.

— Я приведу кожного кота, якого знайду, — пообіцяв Дрібнохмар і став спускатися схилом пагорба.

Бориліт кинувся бігом до вересових пусток.

— Вербоясо? — Сойкопер бачив, що медикішка Річкового Клану вагається.

Вона махнула хвостом.

— А вояки Темного Лісу сюди не дістануться?

Сойкопер приплющив вуха.

— Ми їм не дозволимо.

Вербояса кинула на нього стурбований погляд і побігла до річки. Сойкопер спустився з пагорба в дубовий ліс.

Упівока він побачив, як ворухнулася біла котяча шкура. Різко обернувся. «Білошторм!» Вояк Громового Клану вистежував здобич. Він пластував, притиснувши хвоста, низько опустивши морду та пильно дивлячись перед собою. Миша промайнула над коренем дерева за хвіст від нього. Білошторм стрибнув і приземлився просто на неї, тоді загриз і випростався, муркочучи.

Сойкопер вийшов із тіні.

— Я радий, що тут ще є здобич, — нявкнув він.

Білошторм різко обернувся та кліпнув від несподіванки, випустивши мишу зі щелеп.

— Привіт, Сойкопере.

— Ходи за мною, Білошторме. Будь ласка, це важливо. — Він пильно подивився в очі білому воякові. — Нам потрібно зібрати Зореклан.

Білошторм нахилив голову.

— Увесь?

— Скільки зможемо.

Сойкопер кинувся вперед і припустив бігцем.

Білошторм вирушив за ним.

— А як же кордони?

— Інші медикоти допомагають мені збирати котів Тіньового, Вітряного й Річкового Кланів. — І пригнувся саме вчасно, щоб не зачепитися за колюче стебло ожини.

— Хіба Зореклан не наказав тобі триматися подалі від інших медикотів?

— Наказав, — сказав Сойкопер. Тут він помітив старого скуйовдженого кота, який дрімав у заростях папороті. — Гускопуху!

Старий медикіт Громового Клану звів голову, а потім піднявся на лапи.

— Що, вже півповня? — здивувався він.

— Ходімо з нами, — помахав хвостом Сойкопер. — Ми збираємо Клани.

Гускопух глянув на Білошторма.

— Що відбувається?

Білошторм знизав плечима.

— Ходімо! — І Сойкопер помчав геть.

Він видерся на пагорб і побачив, що порослою плющем стежкою пробирається Сонцезір.

Сойкопер наздогнав і його.

— Біжи за нами!

Навіть не зупинився. Не було часу пояснювати. Земля під лапами ставала дедалі більш сипкою, а папороть поступилася місцем орляку.

— Морозошубко!

Біла кішка тягнулася вгору до листків, що опадали, б’ючи по них лапами. Вона зачудовано витріщилася на похід, що складався з Білошторма, Гускопуха та Сонцезіра, вони притьмом бігли за Сойкопером.

— Куди так поспішаєте?

— Приєднуйся! — гукнув Сойкопер, пробігаючи повз кішку та прямуючи до заростей ожини.

— Синьозірко!

Стара провідниця Громового Клану їла полівку в затінку майже зав’ялого ялівцю. Вона здивовано підвела погляд.

— За нами! — наказав їй Сойкопер.

Синьозірка глянула на полівку, а потім кинулася до них, її очі сяяли від хвилювання.

— Куди ми біжимо?

— Побачиш!

Сойкопер повів котів через яр, що тягнувся посеред лісу.

Коли всі видряпалися на інший бік, Сойкопер озирнувся через плече й здивувався, побачивши довгу вервицю котів, що тягнулися за ним. До інших приєдналися Вохролап, Морозошубка, Легковія і Гадюкозуб. Він дістався вершини яру й помітив густе, сплутане хутро кішки, що ховалася в тіні.

— Жовтоікло? — гукнув він. Бурштинові очі кішки зіщулилися. — Біжімо з нами! — наполегливо сказав кіт.

Вона скривила губу.

— Що ти задумав?

Сойкопер, зашпортавшись, зупинився.

— Об’єдную Зоряний Клан!

— Тю, то навіщо мені бігти за мишомізкими котами?

Сойкопер хльоснув хвостом.

— Тоді не йди! Можеш залишатися тут, у темряві. Мої слова однаково будуть для тебе марними.

Він кинувся далі, ведучи за собою побратимів.

Попереду засяяло бліде світло, і він, високо задерши хвіст, кинувся до узлісся та вирвався з-за дерев. Перед ним височів пагорб. Прориваючись крізь папороть, він повів своїх побратимів на порослий травою схил. Гурти котів звідусіль мчали до того пагорба. Він помітив сіру шкуру Вербоясої, що очолювала вояків Річкового Клану. З долини вибіг Бориліт, і травою мчали його вояки, схожі на зграю шпаків.

Сойкоперові вже лапи боліли від бігу, але в грудях його вирувала надія. На вершині пагорба він зупинився й обернувся, вражений лавами котів Зореклану, котрі юрмилися на схилах.

Бориліт зупинився біля нього.

— Поголос, мабуть, поширився.

Захекана Вербояса стишила ходу та нарешті сіла.

Сойкопер від хвилювання рвав кігтями траву. Дрібнохмар видряпався на вершину пагорба й зупинився поруч із ним. Побачивши котів, що скупчилися внизу, він так вирячив очі, що став скидатися на сову.

— Жовтоікла прийшла, — прошепотіла Вербояса на вухо Сойкоперові.

Стара обдерта кішка стояла осторонь від решти котів, недовірливо на них позиркуючи.

— Зоряний Клане! — закликав Сойкопер, виступивши уперед із високо зведеною головою. — Послухай мене!

— З якого це доброго дива? — заверещала Жовтоікла. — Ми маємо мудрість віків. А ви — дурість молодості!

Сонцезір різко обернувся і зашипів на неї:

— Можеш іти геть, якщо хочеш!

Жовтоікла притиснула до голови вуха, але не ворухнулася.

Сойкопер спробував розпочати ще раз.

— Ви мусите мене послухати! — гукнув він. — Жовтоікла має рацію. Я молодший за будь-кого з вас.

З-за спини Снігошубки вийшла маленька Морошка й махнула йому хвостом.

— Молодший за більшість із вас, — виправився Сойкопер. Він випустив кігті. — Над нами нависла жахлива загроза! І над Кланами, у яких ви колись жили. Ви знаєте, що Темний Ліс повстає. Ви можете зрозуміти це за сухим листям, що засмічує ваші мисливські угіддя, і за хмарами, що затуляють ваше сонце. — Сойкопер позирнув на сіре небо. — Ви мусите подивитися правді в очі. А правда гірша, ніж ви коли-небудь собі уявляли. — Він оглянув зведені до нього обличчя, сподіваючись, що коти зрозуміють. — З Темним Лісом треба зустрітися й боротися. Ви не переможете, якщо тулитиметеся лише до своїх однокланців, немов миші у виводку. Ви мусите стояти всі разом — або падете поодинці!

— Але як нам перемогти ворога, який спромігся принести в Зоряний Клан гололист? — гукнув Зорещерб.

Очі Темноквітки заблищали.

— Вони стали сильнішими за нас, — визнала вона.

Сонцезір повільно рушив уперед.

— Коли ми надсилали вам Пророцтво про Трійку, ми не знали, що Темний Ліс стане таким могутнім, — мовив кіт.

— Але тепер їх четверо! — Синьозірка обійшла свого колишнього провідника. — Древні коти дали їм спільника. Тепер вони достатньо могутні, щоб боротися з будь-яким ворогом.

У Сойкопера на карку заворушилося хутро.

— Ми ще не знаємо, хто це.

Синьозірка схилила голову.

— Хіба ж не очевидно?

А Сойкопер насупився.

— Ви не перші коти, які йдуть шляхом, наданим у пророцтві, — нагадала Синьозірка. — Мені давно було обіцяно, що вогонь урятує Клани. Але вони ніколи не потребували такого порятунку, як нині.

«Вогонь в очереті. Вогонь, що не згасає», — подумав Сойкопер.

Синьозірка кивнула, ніби зазирала в його думки.

— Запроси його, — тихо нявкнула вона. — Йому треба знати, що відбувається.

Сойкопер крутнувся та метнувся вниз, на протилежний бік пагорба. Зупинившись на мить, він заплющив очі. Насилу перенісши свої думки в думки побратимів, котрі щільно одне до одного спали в улоговині, він відшукав серед їхніх снів сон кота, якому завжди судилося рятувати власний Клан.

— Здавайтеся, лисячі серця!

— Ніколи!

Сойкопер урізався в бійню. Відчув під лапами гладкий камінь. Скеля тягнулася, плоска та широка, до сосен, що росли темною стіною. Сойкопер тремтів серед котів, що билися навколо нього, здіймаючи куряву, стаючи дибки та врізаючись одне в одного. У самісінькій середині бійки палала яскрава полум’яна шкура.

— Вогнезоре!

Провідник Громового Клану бився з темношкурим вояком Тіньового Клану.

— Сонячні Скелі ніколи не будуть вашими! — Різким поштовхом задніх лап Вогнезір відкинув вояка, напруживши м’язи, сильні, як у молодого кота, та люто позираючи зеленими очима.

— Вогнезоре! — знову зойкнув Сойкопер, ухиляючись від вояків.

Вогнезір завмер і витріщився на нього.

Сойкопер зупинився перед провідником.

— Ходи зі мною.

Вогнезір нашорошив вуха.

— Навіщо?

— Для пророцтва замало Трійки. Нам потрібен четвертий кіт.

— Що ти маєш на увазі?

Сойкопер нетерпляче смикнув хвостом.

— Коли я пішов у гори, Плем’я Вічного Полювання сказало мені, що пророцтво може здійснитися лише тоді, коли ми знайдемо ще одного кота. Мільгокрила показала мені знак — очеретину, що жевріла біля Річкового Клану. Це ти, Вогнезоре. Ти четвертий кіт.

Вогнезір схилив голову набік.

— Знову вогонь урятує Клан, — пробурмотів він. — Добре. Що я маю зробити?

— Ходи за мною, — повторив Сойкопер, відтак розвернувся й пірнув між котами, що билися, та помчав до краю широкої, пласкої скелі.

Вогнезір швидко наздогнав його.

— Куди ми йдемо?

— Побачиш.

Сойкопер глибоко вдихнув і кинувся зі скелі, відчувши порив повітря до того, як його лапи торкнулися трави. Вогнезір приземлився поруч та здивовано вирячив очі. Вони були на вершині пагорба разом із медикотами. Унизу чекав Зоряний Клан.

— Їм потрібно було тебе побачити, — пояснив Сойкопер.

— Навіщо?

— Бо ти частина пророцтва. Життя, яке в тебе залишилося, врятує Клани.

Тоді Сойкопер звернувся до вояків Зореклану.

— Далі ви мусите йти за мною! — крикнув він. — Маєте самі переконатися.

Покликавши котів хвостом, він попрямував униз схилом, але не до того місця битви, що наснилася Вогнезорові, а в Темний Ліс, де слизькі кущі душили коріння дерев, а замість сонячного світла панувала моторошна напівтемрява. Торкаючись із Вогнезором шкурами одне одного, вони прокрадалися глибше в ліс.

Позаду в мороці поблискували коти Зореклану, що бурмотіли:

— Та як може будь-який вояк жити в такій темряві?

— Як же гидко тут смердить.

Сойкопер почув звуки бійки, що лунали між деревами.

— Дивіться.

Він кивнув у присмерк попереду. Крізь слизькі хащі промайнули темні котячі шкури. У мороці то здіймалися, то стишувалися болісні зойки і скиглення.

Потім хтось несамовито заревів, заглушаючи інші голоси:

— Устроми кігті їй у хребет і хапай за горло!

Перед їхніми очима раптом з’явилася Кленотінь.

Не бачачи котів, котрі за нею спостерігали, вона сильно вдарила у вухо сухореброго кота, відкинувши його геть.

З-за дерев вийшов Зорелом.

— Невже Клаптехвіст досі не опанував смертельного удару? — Він насупився на смугастого кота, який витирав кров, що юшила з носа. Тоді збив із ніг кішку, з якою той бився, до крові розідравши кігтями її черепахове хутро. — Якби твій суперник не був такий нікчемний, він тебе вже розідрав би на шмаття! — гаркнув він їй. — Я хочу, щоб загинуло стільки Кланових котів, скільки птахів у лісі!

— Де сонечко? — пролунав у темряві переляканий шепіт Морошки.

Снігошубка обійняла її хвостом.

— Тихіше, мала!

Пригинаючись до землі, як здобич, коти Зореклану поверталися стежкою. Вогнезір, понуривши голову, важко ступав поруч із Сойкопером.

— Як ми здатні побороти таке зло? — пробурмотів він.

— Пророцтво каже, ми можемо перемогти. — Сойкопер відчув, як денне світло освітило його шкуру.

Дерева порідшали, і Зореклан ступав на свої мисливські угіддя.

— Ми повернулися! — радісно скрикнула Морошка, вибігаючи на трав’янистий схил. Вона обернулася, кліпаючи очима, на котів Зореклану, що бігли повз неї, і втупилася сяйливим поглядом у Сойкопера. — Навіщо ти водив нас дивитися на тих жахливих котів?

Синьозірка зупинилася біля малої кішки й торкнулася мордою її голівки.

— Ми повинні знати в лице свого ворога.

Вогнезір здійняв голос так, аби його було чутно всьому Зоряному Кланові.

— Тепер, коли ви їх побачили й почули, чим вони погрожують нашим Кланам, чи ви боїтеся битися?

— Ніколи! — рикнув Зорелом, розпушивши хутро.

Сойкопер побачив тверду рішучість в очах вояків Зоряного Клану.

— Але ви будете битися всі разом? — запитав він.

Синьозірка махнула хвостом.

— Ми не можемо поодинці боротися з таким лихом.

Жовтоікла виступила вперед.

— А як ми дізнаємося, кому довіряти?

— Можете довіряти мені. — Вогнезір випростався, сонце заграло на його блискучому хутрі. — І одне одному.

Зорещерб ступив уперед.

— Як міг розквітнути такий жах? — прогарчав він. — Ми мали б розчавити його, перш ніж він набув сили. Зрештою, то ж ми тримаємо у своїх лапах силу зір.

Сойкопер зустрів його урочистий погляд.

— Ні, — нявкнув він. — Така моя доля. Моя і Вогнезорова.

Вогнезір, що стояв поруч із ним, кивнув.

— Я четвертий кіт, — заявив він. — Пророцтво справдилося.

Сойкопер розплющив очі й побачив темряву. Ніс його був у Місячному Ставі. Бориліт, Дрібнохмар і Вербояса прокидалися і, торкаючись шкурами каменя, зводилися на лапи.

Сойкопер відчув, як його лапи обважніли. Після довгої подорожі вони були геть подряпані й боліли.

— Зореклан возз’єднано, — нявкнув він. — Тепер ми повинні зібрати Клани. — Він підвівся. — Маємо розповісти їм усе.

Дрібнохмар шкрябав кігтями по скелі.

— Приведімо їх на острів.

— Але ми не знаємо, яким воякам довіряти, — з тривогою нявкнула Вербояса.

— Ми ж можемо довіряти провідникам, чи не так? — забив хвостом Бориліт.

Сойкопер кивнув.

— Я приведу Вогнезора.

— А я приведу Чорнозора, — пообіцяв Дрібнохмар.

— Я приведу Мрячкозірку.

— Я приведу Однозора.

Сойкопер відчув, як під шкурами котів твердне рішучість.

— Зустрінемося в сонцепік, — вирішив він. — Ми повинні змусити всіх усвідомити, що єдиний спосіб виграти цю битву — об’єднати Клани.

Розділ 19

— Ясносерда народила!

Крик Маколеди розбудив Голубокрилу. Вона вистрибнула з гнізда й кинулася на галявину. Влоговина виблискувала росою. На верхівці поміж гілля клубочився туман. Повітря пронизував затхлий запах опалого листя. З кубел визирали морди — котячі вуса тремтіли, очі сяяли.

Хмарохвіст походжав біля ясел, а Мишошубка на старих закляклих лапах поспішала до нього через галявину.

— Скільки? — прохрипіла стара кішка.

— Трійко, — відповів Хмарохвіст, не перестаючи походжати сюди й туди. — Двоє котиків й кішечка. — Він стурбовано глипнув на ожиновий пліт, звідки визирнув Сойкопер.

— З Ясносердою все гаразд?

У Голубокрилої, що саме перетинала галявину, звело від тривоги живіт: Ясносерда була вже немолода кішка для того, щоб народжувати кошенят.

— З нею все гаразд, — промуркотіла Попелюшкосерда. — Заходь і подивися.

— Це перша хороша новина за останній час, — сказала Голубокрила, зупиняючись біля Мишошубки.

Старійшина махнула хвостом.

— Можливо, Вогнезорові варто було б відправити її кошенят за межі нашої території. — Її очі потемніли. — Так буде безпечніше.

— Безпечніше? — нявкнув Сіросмуг, підходячи до них. — Найбезпечніше місце для будь-якого кошеняти — це його Клан.

— Ніхто мене звідси не вижене! — заявила Лілейка, викочуючись із ясел.

— Звісно, ні, — сказала Голубокрила. «А тобі не слід було підслуховувати», — додала вона про себе. Тоді Голубокрила обійняла хвостом крихітну черепахову кішечку. — Громовий Клан бореться за своїх кошенят. Вони — серце Клану. — І легенько підштовхнула Лілейку до кубла вояків. — Чому б тобі не піти й не розповісти Карохвістці про кошенят Ясносердої?

Вогнезір навскач збіг із Високого Каменя, слідом ступала Піскошторма. Він промчав повз Порохошуба і Вивіркострибку й зупинився біля Сіросмуга.

— Скільки? — спитав він, витягнувши морду, аби бодай щось роздивитися крізь вхід.

— Трійко! — Сіросмуг весело штовхнув друга в бік. — Ти завжди мав слабкість до кошенят.

Піскошторма зупинилася поруч.

— У нас їх мало б бути більше, — тихо мовила вона з легкою тугою.

— Зараз надто темні часи для кошенят. — Вогнезір примружив очі. — Наближається битва.

Сіросмуг гостро глянув на нього.

— Ми не можемо бути впевнені.

— Скоро вже будемо, — у нявканні провідника Громового Клану Голубокрила розчула гарчання.

Сіросмуг смикнув вухом.

— Як ти знаєш? У тебе був знак?

— Минулої ночі мені наснився сон.

Перш ніж Сіросмуг устиг його розпитати, з ясел із сяйливими очима вислизнув Хмарохвіст.

— Такі живчики! — промурчав він. — Б’ються за ближчу місцинку біля материного живота.

Тернова загорожа зашелестіла, і в табір поквапом увійшов Сойкопер.

Провідник Громового Клану швидко пішов до нього, гукнувши через плече Хмарохвосту:

— Скажи Ясносердій, що я пізніше привітаю її кошенят у нашому Клані.

Мишошубка біля Голубокрилої ворухнулася.

— Я рада, що нас очолює Вогнезір. — Вона важко сіла. — Йому стає мужності й сили на нас усіх.

Сіросмуг жартома штовхнув її в бік.

— А я ще пам’ятаю, як ти сперечалася із Синьозіркою про те, чи варто приводити його до Клану.

Голубокрила глянула на Вогнезора, який ішов із Сойкопером до затінку біля Високого Каменя. Дарма що весь Клан знав, що він походить із гнізда Двоногів — важко було повірити, що цей вояк зі шрамами, отриманими в боях, колись був розпещеною кицюнею.

— Я тоді помилялася, — визнала стара кішка. Її очі затьмарилися. — Цікаво, чи знала Синьозірка, що одного дня він стане нашою єдиною надією на виживання?

Сіросмуг поглянув на небо.

— Вона, мабуть, зараз спостерігає за нами.

— Поклич Левожара. — Вогнезір так несподівано звернувся до Голубокрилої, що та смикнулася.

У неї закалатало серце. Кішка стрибнула на стовбур бука й пішла до кубла, сплетеного під кострубатим пнем. Тоді засунула носа всередину.

— Вогнезір хоче нас бачити.

Левожар прокинувся та висмикнув голову з-під лапи.

— Що сталося?

— Сойкопер щойно повернувся від Місячного Ставу, і Вогнезір поводиться так, ніби битва ось-ось почнеться.

Левожар вилетів із гнізда та помчав на галявину. Голубокрила бігла за ним.

Коли вона дісталася кубла Вогнезора, то помітила, що Сойкопер позіхає.

— Може, тобі варто відпочити?

— Вона має рацію, — погодився Вогнезір. — Ти ще маєш час поспати до сонцепіку.

— А що має відбутися в сонцепік? — нашорошив вуха Левожар.

— Ми зустрінемося на острові з іншими провідниками та медикотами, — сказав йому Вогнезір. — Сойкопер об’єднав Зореклан. Тепер я маю об’єднати Клани.

— Він — четвертий кіт, — нявкнув Сойкопер.

Очі його засяяли.

«Вогнезір!» Голубокрила здивовано кліпнула.

Левожар здійняв хвоста.

— Ти наблизилася до істини, Голубокрило, коли сказала, що нам слід шукати кота, який народився з особливою долею.

Вогнезорові очі потемніли.

— Я просто сподіваюся, що долі вистачить, аби врятувати нас.

Сонячне проміння пробивалося крізь листя та осявало лісову підстилку.

Голубокрила вийшла з улоговини слідом за своїми побратимами. Сойкопер досі позіхав. У неї забурчало в животі. Раптом майбутня битва здалася реальною. Вона майже чула вереск вояків і відчувала металевий присмак крові.

— Білка! — Левожар скуштував повітря за мить до того, як сіре хутро майнуло на березі поблизу.

— Коли ми повернемося, буде свіжа здобич, — сказав йому Вогнезір. — Ожинокіготь відряджає додаткові мисливські патрулі. Я хочу, щоб кагат був повний-повнісінький.

Голубокрила побігла за своїми товаришами в ліс, намагаючись не відставати. Тепле сонце розганяло озерний туман, і водна поверхня блищала, як риба. Коли Голубокрила зістрибнула на берег, то відчула на язиці аромати лісу та води. Вона кинулася вперед так швидко, аж камінці розліталися з-під її лап. Вогнезір оббіг крайку води, не відводячи погляду від острова. Він стишив ходу, і Голубокрила з полегшенням звела дух.

Коли вони дісталися поваленого дерева, що правило за міст, молода воячка вже майже відсапалася. Кішка почекала разом із Левожаром, поки Вогнезір застрибне на повалене дерево й перетне воду. Сойкопер пішов за ним й акуратно приземлився на протилежному березі.

— Ну ж бо, — Левожар кивнув у бік дерева, і Голубокрила, підскочивши, встромила кігті в гнилу кору та обережно перейшла.

Галявина на острові була порожня. Левожар в очікуванні походжав сюди й туди, смикаючи хвостом, а Сойкопер сидів посеред галявини поруч із Вогнезором. Навколо них нервово ступала Голубокрила. Нарешті зашуміла трава, і з неї вислизнув Однозір. Бориліт ішов біля нього.

Провідник Вітряного Клану став походжати колом на галявині, тримаючись віддалік від вояків Громового Клану.

— Схоже, тепер наші медикоти керують Кланами, — зауважив він.

Вогнезір схилив голову.

— Вони знають те, чого не знаємо ми.

Бориліт перетнув цілу галявину й сів біля Сойкопера.

— Ми бачили нашого ворога, — пояснив він своєму провідникові. — Ви — ні.

— Ще ні, — похмуро додав Вогнезір.

Левожар, нашорошивши вуха, понюхав підлісок на краю галявини.

— Тут трохи відчувається запах Тіньового Клану.

Однозір глянув на нього.

— Мабуть, залишився з минулої повні.

Левожар примружив очі.

— Мабуть, — погодився він.

Кіт потихеньку повернувся до середини галявини.

Голубокрила посунулася, даючи йому змогу сісти біля Вогнезора. Вона нашорошила вуха й прислухалася. Ішла Мрячкозірка разом із Вербоясою і Мільгокрилою. Їхні кроки було чутно від берега поблизу поваленого дерева. Чорнозір і Дрібнохмар уже шелестіли у високій траві на острові. Голубокрила прислухалася уважніше. Табір Річкового Клану гудів, як вулик, а Тіньові коти, немов шпаки, тріщали за ожиновими кущами. Вона прислухалася до Вітряного Клану й почула тривожний шепіт, ледь чутний через вітер.

— Їм не слід було йти самим.

— Що Вогнезір задумав цього разу?

— Це, мабуть, пастка.

— Але Вогнезір — шляхетний вояк.

— Вогнезір хоче правити всіма Кланами. Завжди хотів.

Вони його боялися! Голубокрила здивовано сіпнулася: «Але ж він ваша остання надія!».

Чорнозір виринув із трави. Дрібнохмар, високо здійнявши голову, ішов за своїм провідником.

Побачивши Левожара, Чорнозір зіщулив очі:

— Навіщо ти привів із собою вояків?

Вогнезір обкрутив лапи хвостом.

—Я все поясню, коли прийде Мрячкозірка.

Чорнозір глянув через плече на траву, що раптом затремтіла.

Звідти вийшли Мрячкозірка з Вербоясою.

— Вербояса наполягла, щоб і я прийшла, — нявкнула вона. — Вона каже, що вояки Темного Лісу планують вторгнутися на територію Кланів. — Її очі блищали недовірою. — Скажіть, вона збожеволіла?

— Вербояса ще ніколи не помилялася, — сказала Мільгокрила, висовуючись за ними з трави.

— Але як мертві можуть загрожувати живим? — Провідниця Річкового Клану зупинилася посеред галявини.

— Дрібнохмар сказав мені, що вони навчилися переходити на наші території, — відповів Чорнозір, що досі стояв скраю.

— Це неможливо. — І Однозір запитально поглянув на свого медикота.

Сойкопер люто замахав хвостом із боку в бік.

— Як ви смієте ставити такі запитання вашим медикотам? — сказав він, опаливши, наче вогнем, провідників своїм невидючим поглядом. — Невже ви думаєте, що ми вам брехатимемо?

Мрячкозірка ніяково переступила на лапах. Однозір притиснув до голови вуха.

Відповів лише Чорнозір:

— Зоряний Клан і Темний Ліс завжди були поза нашою досяжністю. Тепер ви говорите нам, що ми братимемо участь у війні, яка назріває між ними?

— Не лише між ними, — прогарчав Вогнезір. — Темний Ліс оголосив війну всім Кланам. Ми повинні об’єднатися проти них.

Однозір насупився.

— Тому ти й привів із собою вояків? Щоб змусити нас приєднатися до тебе?

— Я привів їх, бо вони частина пророцтва, — пояснив Вогнезір. — Багато повень тому мені було сказано, що народяться коти, кров від моєї крові, котрі триматимуть у своїх лапах силу зір. Довго я не знав, що це означає. Тепер знаю. — Він кивнув у бік Левожара, Сойкопера та Голубокрилої. — Час настав. Вони кров від моєї крові, і кожен із них має особливу силу, яка приведе їх до здійснення пророцтва.

Чорнозір нахилився ближче, притиснувши до голови вуха.

— Яку ще силу?

Левожар звів підборіддя.

— Мене не можна перемогти в бою.

— Я можу читати думки та ходити у снах, — сказав Сойкопер.

Дихання Голубокрилої прискорилося, коли всі четверо провідників повернулися до неї.

— Я… я чую те, що відбувається далеко.

— Що ти маєш на увазі? — запитала Мрячкозірка.

Голубокрила відчула, як у неї обвисає хвіст.

— Я зараз можу почути твоїх побратимів, якщо захочу, — відповіла вона, розуміючи, що її слова схожі на визнання провини.

Хутро Мрячкозірки здибилося.

— Та ти шпигунка!

— Я ніколи не дозволила б собі шпигувати! — обурилася Голубокрила.

— Невже? — вищирився Чорнозір.

Дрібнохмар вихопився вперед.

— Ви не розумієте суті!

— Сили дано, щоб рятувати Клани, а не завдавати їм шкоди, — підтримав його Сойкопер.

Чорнозір обійшов навколо Левожара та заричав:

— Тож тебе нізащо не перемогти, га? — Він зупинився і подивився на золотавого вояка. — Щурошрам сказав мені, що він відлупцював тебе на болоті.

— Я піддався йому! — огризнувся Левожар. Під його шкурою заходили м’язи.

Чорнозір відступив і подивився на Вогнезора.

— Припустімо, що ми віримо тобі щодо цього пророцтва, — прогарчав він. — І що далі?

— Чому ти досі приховував від нас цю таємницю? — докинув Однозір.

— Раніше часи були не ті, — відрізав Вогнезір.

Чорнозір зігнув кігті.

— А чому ж тепер — ті?

Вербояса підійшла до Голубокрилої і торкнулася мордою її плеча.

— Ти можеш прислухатися аж до Темного Лісу? — прошепотіла вона.

Голубокрила напружилася.

— Я… я не знаю.

— Спробуєш?

Голубокрила кивнула й нашорошила вуха так, аж кінчики заболіли.

Чорнозір, примружившись, пильно подивився на неї.

— Що вона робить?

Вербояса спокійно зустріла його погляд.

— Вона показує тобі твого ворога, — нявкнула медикішка.

Голубокрилій стиснулося горло. Що, як її дар зник? Вона відкинула свої відчуття подалі від острова, даючи їм поширитися одночасно в усіх напрямках. Шепіт Кланів прокотився повз неї, кожен рух і слово билися хвилями в її вуха, але вона далі тягнулася відчуттями — повз Клани й далі в темряву. Уповільнивши дихання, змусила себе розслабитися, відкидаючи відчуття та дозволяючи тому, що лежало за темрявою, просочитися всередину.

Здалеку долинуло виття. Напружившись, Голубокрила зосередила слух на крикові та кинулася на нього, оголивши всі свої чуття. Вона ахнула, коли на закрайку виднокола побачила розпливчасті дерева. Звуки лісу сформували в її уяві образи, і що більше молода воячка в них заглиблювалася, то більше вони загострювалися та зміцнювалися. Вона побачила тонкі дерева підліску, що росли сплутаними купами. Моторошного світла ледве вистачало, щоб їх розрізнити. Вона глянула вгору й побачила тільки темряву. «Місце Без Зірок!» — зрозуміла вона.

— Я дісталася!

— Ти справді чуєш, що там відбувається? — ахнув Однозір.

— Не заважай їй, — нявкнув Дрібнохмар.

— Але невже ти справді очікуєш, що ми повіримо, буцімто вона здатна в думках відвідати Темний Ліс? — прошепотів Чорнозір.

Мільгокрила струснула хутро, наповнюючи повітря ароматом трав.

— Ти ж віриш, що всі коти в Зоряному Клані бачать поза межами звичайного, — зазначила вона. — Чому б одному живому котові не бути спроможним робити те саме?

— Тихше! — заспокоїла їх Мячкозірка, а Голубокрила ще дужче зосередилася.

Біля неї пролунало глибоке гарчання.

— Устроми свої кігті глибше в м’язи! Він має відчути, як йому пече аж до кісток!

З пітьми виринув пошрамований вояк із порваними вухами та скуйовдженою шерстю. Крізь дерева долинав болісний крик. «Невже Плющоплеса сюди приходить щоночі?» Серце в Голубокрилої стиснулося.

— Вони тренуються, готуються до битви, — видихнула вона.

— Вони тренуються щоночі, — докинув Сойкопер.

Вербояса, що стояла біля Голубокрилої, здригнулася.

— Вони жорстокі, як ті собаки, — сказала вона.

— У них немає Вояцького правильника, — додав Дрібнохмар.

Аж тут моторошний крик змусив Голубокрилу затремтіти. Інстинктивно кішка спробувала відірвати думки від Темного Лісу, але Вербояса притиснулася до неї і стояла так, аж поки серце Голубокрилої не заспокоїлося і забилося рівно.

— Продовжуй, — прошепотіла медикішка.

Голубокрила знову зосередилася на пошрамованому воякові й цього разу побачила поряд ще одного кота. А ще двоє билися попереду на слизькій землі.

— Нам потрібно знищити кожного Кланового кота, який будь-коли жив.

Голубокрила пильно дивилася на темного смуганя, який це сказав. Плечі в нього були масивні, а кігті довші від усіх, котрі вона будь-коли бачила.

— Вона знайшла Зорелома, — повідомив Сойкопер.

— Як ти знаєш? — задихнувся від подиву Однозір.

— Я бачу її думки. — Сойкоперів подих торкався щоки Голубокрилої. — Він розмовляє зі своїми побратимами.

— Що він каже? — запитав Чорнозір.

Голубокрила стала переказувати слова Зорелома:

— «Буде весело знищувати тих нікчемних вояків, що туляться, як миші, біля озера, але коли ми вб’ємо Зореклан… це буде остання помста».

Гарчання в його горлі раптово перетворилося на дике муркотіння, таке гучне, що Голубокрилій віддало болем у вухах. Вона відсахнулася, повернувши вуха до іншої частини лісу.

Біла кішка, скиглячи, кралася між деревами.

— «Чому ми маємо тренуватися в цьому смердючому лісі?» — повторила Голубокрила слова воячки. — «Чому не можемо тренуватися на своїй території?»

— Це Кланова кішка? — вигукнула Мрячкозірка.

— Що робить Кланова кішка в Темному Лісі? — рявкнув Однозір.

Голубокрила дужче зосередилася, поки не впізнала білосніжну шкуру. «Кригокрила!» Воячка Річкового Клану. «Я не можу її зрадити!» — вирішила вона.

Голубокрила відпустила всі звуки й притиснулася ближче до Вербоясої.

— Дякую, Голубокрило, — пролунало в її вухах ніжне Вогнезорове нявкання.

Вона розплющила очі, з полегшенням побачивши, як острів поступово повертається.

Мрячкозірка збентежено витріщилася на неї.

Однозір не рухався, його погляд був спрямований на Вогнезора.

— Як нам їх зупинити?

Вогнезір випростався.

— Будемо боротися.

— І переможемо! — прошипів Чорнозір. — У них нема жодного шансу на нашій території. Ми знаємо власну територію, як свої запахові мітки.

Голубокрила звелася на лапи.

— Вони теж її знають, — наважилася заперечити вона.

— Що? — обернувся до неї Чорнозір.

— Вони відряджають патрулі на територію кожного Клану, щоб розвідати найвдаліші місця для засідки та бою, — сказала йому Голубокрила.

— Ти їх чула? — прошипів Чорнозір.

Левожар притиснув вуха до голови.

— Пам’ятаєш запахи, які ви знаходили? — різко сказав він. — Вони належать воякам Темного Лісу. Цей ворог краще підготовлений і більш смертоносний за будь-якого, з ким ми стикалися раніше.

Мрячкозірка опустила голову, замислившись.

— Той сморід змішаний із запахом Кланових котів, — зауважила вона.

— Бо вони завербували Кланових котів, — сказав їй Левожар.

— Ніколи б такого не сталося! — виплюнув Чорнозір. — Можливо, Громовий Клан і має зрадників серед своїх вояків, але Тіньовий — ні!

— Вони завербували котів із кожного Клану, — похмуро сказав йому Вогнезір.

— Ти, мабуть, їх бачила! — звернувся Однозір до Голубокрилої. — То скажи нам, хто вони!

Голубокрила ніяково переступила на лапах.

— Я… я не можу сказати, — затинаючись, промовила вона.

Чорнозір підійшов до неї.

— Ти що, теж зрадниця?

— Звісно ж, ні! — сказав Вогнезір, заступаючи її. — І взагалі — зрадників ще немає. Ми не дізнаємося, чий бік обере кожен із котів, доки не почнеться битва.

Однозір розпушив хутро.

— Але якщо ми знатимемо, хто вони, то можемо підготуватися.

Мрячкозірка вперше здавалась переляканою.

— Розкажи нам, кого ти бачила, Голубокрила.

— Їх належить покарати, — прошипів Чорнозір.

Голубокрила вп’яла кігті в землю.

— Не можу сказати, — рівно нявкнула вона. — Вогнезір має рацію. Вони ще нікого не зрадили.

Вогнезір махнув хвостом.

— Вони вважають, що тренуються заради свого Клану. Вони не усвідомлюють, що їх готують до нашого знищення.

— То вони дурні! — гаркнув Чорнозір.

Мрячкозірка смикнула хвостом.

— Може, вони й дурні, але Вогнезір має рацію. Поки вони не виступлять проти своїх побратимів, ми не можемо їх засуджувати.

— Дехто залишається в Темному Лісі лише тому, що Зорелом погрожував убити будь-якого кота, котрий його зрадить, — пояснив Левожар. — Ви бачили, які безжальні вояки Темного Лісу. Завербовані коти можуть бути надто налякані, щоб не послухатися свого нового провідника. Ми повинні бути готові до битви з нашими товаришами.

Однозір опустив голову.

— Або позбавитися їх, — визнав він.

— То що нам робити з Темним Лісом? — запитав Чорнозір.

Левожар виступив уперед.

— Треба стояти проти нього разом.

Чорнозір позадкував. Мрячкозірка втупилася у свої лапи.

— Як ми можемо довіряти одне одному? — тихо запитав Однозір.

Вогнезір глянув на медикотів, потім знову на провідників.

— Настав час боротися з нашим найбільшим ворогом, — заявив він. — Ми можемо боротися поодинці або ж разом. Ми сильніші пліч-о-пліч, як і під час Великої Подорожі. Об’єднання проти Темного Лісу — наша єдина надія.

Тишу, яка запанувала на галявині, порушував лише тривожний спів горобця високо над їхніми головами.

— Гаразд, — кивнула Мрячкозірка. — Річковий Клан приєднається в цій битві до Громового.

Голубокрила раптом збагнула, що майже не дихає. А коли видихнула, їй аж груди заболіли.

— Вітряний Клан приєднається до цього союзу, — рівно сказав Однозір.

Лише кінчик його хвоста смикнувся і ворухнувся, наче підхоплений вітерцем.

Вогнезір звернувся до Чорнозора:

— Ми зробимо все можливе, щоб захистити вас, навіть якщо ви вирішите не долучатися.

Чорнозір скривився.

— Мій Клан приєднається. — Він став походжати навколо інших. — Але буде одна умова.

— Слухаю, —нашорошив вуха Вогнезір.

— На території Тіньового Клану Тіньовий кіт головніший за будь-якого вояка з будь-якого Клану. — Він скоса зиркнув на Вогнезора. — Навіть провідника.

— Гаразд, — кивнув Вогнезір.

Сойкопер сів біля Бориліта. До них підсіли Вербояса, Дрібнохмар і Мільгокрила.

— Зореклан буде задоволений, — нявкнув Сойкопер, й інші медикоти схвально занявкали.

Вогнезір звернувся до провідників:

— Нам потрібно розробити план битви.

— Як ви думаєте, куди Темний Ліс нападе насамперед? — спитала Мрячкозірка.

Левожар знизав плечима.

— Він може напасти будь-куди, навіть у кілька місць одночасно.

— Патрулі повинні пересуватися по всіх територіях удень і вночі, — запропонував Однозір. — Жодні кордони не мають їх зупиняти.

Очі Чорнозора заблищали.

— Ворожі патрулі вільно пересуватимуться моєю територією?

— Ми тепер не вороги, — нагадав йому Вогнезір. — Я пропоную створити по одному патрулю на кожній території, що складатиметься з вояків з усіх чотирьох Кланів. У сутінках я відряджу по троє вояків до кожного вашого табору.

Мрячкозірка сумно подивилася на нього.

— Так скоро?

— Ми повинні бути насторожі, — наполягав Вогнезір. — Чи готовий кожен із вас відрядити по троє вояків до Громового Клану?

Голубокрила спостерігала, як провідники закивали. Погляди котів були затьмарені. Вона відчула, як холод пронизував її до кісток.

— Як нам знати, котрим котам можна довіряти? — примружив очі Однозір. — Зайцестриб постійно повертається додому з незрозумілими травмами.

— Пстругострумка останнім часом у поганому гуморі, — зізналася Мрячкозірка.

Однозір пильно глянув на неї.

— Я не хочу твоїх зрадників на своїй території!

— А я не хочу твоїх зрадників на території Річкового Клану! — виплюнула Мрячкозірка.

— Ми ж не знаємо, чи вони зрадники! — вигукнула Голубокрила. — Нам слід зосередитися на битві, а не пробувати вгадати, хто наші вороги.

Чорнозір спохмурнів.

— А якщо вони розкажуть про наші плани своїм посіпакам із Темного Лісу?

— Це ризик, на який ми мусимо піти, — прогарчав Вогнезір. — Ми повинні вірити, що достатньо котів залишаться вірними своїм Кланам, бо тільки тоді наш план спрацює. — Він став походжати сюди й туди. — Бойові патрулі зосередяться на захисті таборів кожного Клану. Кожен табір мають захищати вояки з усіх чотирьох Кланів. Ми повинні убезпечити наших кошенят і старійшин.

Однозір випустив кігті.

— Щойно убезпечимо табори, патрулі мають відкинути нападників.

— Нам знадобляться вістуни, — додав Чорнозір, — щоб поділитися новинами або попросити підкріплення.

— Двоє найпрудкіших котів із кожного Клану будуть вістунами, — вирішив Вогнезір.

Однозір обійшов провідника Громового Клану.

— Вони повинні заприсягтися не втягуватися в бійку. Вони повинні лише приносити новини. Я не хочу загубити табір через те, що допомога не прибуде вчасно.

Чорнозір кивнув.

— Згоден.

— Добре. — Вогнезір повернувся і став видивлятися кудись у дерева, понад водою. — Ідіть додому, — прогарчав він. — Приготуйтеся до битви. Вони вдарять усюди й одразу, але пам’ятайте, що ми боремося разом. Не поодинці.

Поки він говорив, Голубокрила побачила, як ворухнулася папороть на протилежному боці галявини. Вона завмерла, помітивши спалах пари зелених очей. «Тигросерд?» Коли Чорнозір, Мрячкозірка й Однозір попрямували у високу траву, вона нервово глянула на Вогнезора.

— Ходімо.

Провідник Громового Клану вирушив за Однозором. За ним пішли Левожар та Сойкопер, у якого очі аж блискотіли від утоми.

— Я наздожену! — озвалася Голубокрила.

Коли її побратими зникли в траві, вона промчала через галявину та пірнула в папороть. Тигросерд відступив, широко розплющивши очі.

— Що ти тут робиш? — запитала Голубокрила.

— Ти справді чула аж до Темного Лісу? — дуже тихо прошепотів Тигросерд.

— Ти вже знаєш, що так! — Не було часу пояснювати. — Я ж тобі про це казала.

Її охопив гнів. Він не мав тут бути. Невже він ніколи не дотримується правил? Він бодай щось сприймав серйозно?

— Але я ніколи не бачив, як ти застосовуєш свої сили. — Тигросерд кліпнув. — Це було чудово!

Він підійшов ближче, притулившись мордою до її щоки.

Голубокрила смикнулася.

— Що ти робиш?

— Те, що й завжди! — відказав Тигросерд. — Що сталося? Між нами нічого не змінилося, чи не так?

«Невже він не розуміє, що Клани на межі знищення? Чи прийшов шпигувати для Темного Лісу?» — загадалася Голубокрила.

— Я не знаю, — відповіла вона, відчуваючи поколювання в лапах.

— Ми ж можемо провести ще одну ніч разом, чи не так? — благально спитав Тигросерд.

— Ні, не можемо. — Біль пронизав груди Голубокрилої. — Я маю зосередитися на пророцтві! Наближається битва. У неї в горлі підійнявся клубок. — Я більше не знаю, кому довіряти!

Тигросерд кинувся до неї, пригортаючись ближче.

— Ти завжди можеш довіряти мені. — Його теплий аромат змусив її здригнутися. І він видихнув: — Я кохаю тебе!

Голубокрила вирвалася.

— Зараз не час. — Вона похитала головою. — Мені треба боротися. — І подивилася йому в очі. — Тобі теж.

— А як потім? — пробурмотів він.

— Знову буде чотири Клани. — Голубокрила міцно заплющила очі. — Ти належатимеш до Тіньового Клану, а я — до Громового, і… і, можливо, так воно й має бути.

Тигросерд уп’явся в землю кігтями.

— Ти отак легко від мене відмовишся?

Голубокрила похитала головою.

— Нічого не легко, — прошипіла вона. — Як ти можеш хвилюватися про нас тепер, коли таке коїться? Ти ж бо знаєш, що відбувається, краще за більшість котів!

Вона ніби вперше дивилася на нього — кота з Тіньового Клану та вояка з Темного Лісу. Кота, який вважав її дар неймовірним, але й поняття зеленого не мав, яке важливе це пророцтво. «І що я роблю?» — подумала вона.

Розвернувшись, Голубокрила продерлася крізь папороть і помчала через галявину. Почула, як Тигросерд гукає їй услід, але не озиралася.

Їй запаморочилося від думок. Тигросерд тренувався в Темному Лісі й тепер знав бойові плани Кланів. А вона його відкинула. Що, як вояк Тіньового Клану вирішить змусити її про це пошкодувати?

Розділ 20

Левожар пішов за Вогнезором до табору, захеканий через те, що біг від самого острова. Усю дорогу додому вони мчали під холодним вітром. Він проскочив крізь терновий пліт. Голубокрила та Сойкопер увійшли за ним.

— Наближається битва! — гаркнув провідник Громового Клану.

Ожинокіготь смикнувся. Маргаритка висунула голову з ясел.

— Битва?

Біля кубла старійшин Мурко обійняв хвостом Мишошубку. Вогнезір перейшов галявину.

Провідник Громового Клану стрибнув на Високий Камінь.

— Нехай усі коти, в міру дорослі, щоб самотужки впіймати здобич, зійдуться сюди й почують мої слова.

Клан заполонив галявину, котячі шкури настовбурчилися. Кротолап і Вишнелапка тулилися одне до одного, утупившись круглими очима у Вогнезора. Маколеда підсунулася ближче до Бубконоса.

Хмарохвіст поспішив до ясел по Ясносерду.

— Залишайтеся всередині, — наказав він своїм кошенятам, які визирали з гнізда, немов крихітні совенята.

Лілейка підвела голову.

— Я подбаю про те, щоб вони сиділи у своїх гніздах, — пообіцяла вона.

— Я теж, — пискнула ззаду Зернинка.

Ожина біля входу до кубла медикотів зашелестіла, коли звідти висунула морду Терносяйна. Сойкопер із Міллі поспішили до неї, а Цвітопала й Березопад затрималися скраєчку натовпу, нервово позиркуючи на Мишовуса, що влаштувався поряд.

— Побратими, ми зіткнулися з ворогом, сильнішим від усіх, що ми будь-коли знали! — заревів Вогнезір. — Небезпека йде як від живих, так і від мертвих котів. Темний Ліс заприсягнувся знищити Клани.

— Як мертві коти здатні нам нашкодити? — прохрипіла Мишошубка.

Вогнезір пильно подивився на старійшину.

— Вояки з Місця Без Зірок знайшли спосіб перетинати території Кланів.

Папоротехмарка ахнула.

— Це неможливо! — гаркнув Хмарохвіст.

— О Зореклане, — проскиглила Цвітопала Березопадові.

Він зустрівся з її поглядом і заціпеніло дивився на неї, аж поки Мишовус не прошепотів щось йому на вухо. Березопад відштовхнув молодого вояка, скривившись від огиди, ніби Мишовус запропонував йому з’їсти вороняче їдло. Левожар спостерігав, як Мишовус відсахнувся. Що такого міг сказати молодий вояк?

Вогнезір схилився над краєм Високого Каменя.

— Ви всі відчували запахи в лісі та бачили сліди лап.

— Та то просто волоцюги! — прогарчав Порохошуб.

Вогнезір пильно подивився на смуганя.

— Ти що, забув запах Тигрозора?

Порохошуб не відводив очей.

— Я… я думав, що мені це здалося, — визнав він.

Вогнезір провадив далі:

— Наближається битва, яку ми маємо виграти заради кожного вояка, який будь-коли жив. Ми повинні боротися пліч-о-пліч з іншими Кланами, бо цей ворог загрожує всім нам. Тіньовий, Вітряний і Річковий Клани відрядять до нас у сутінках трьох своїх вояків, і вони приєднаються до наших патрулів. Ми відрядимо по троє вояків до їхніх таборів. — Він глянув на свого воєводу. — Ожинокігтю, ти маєш вибрати, хто піде.

Шипокіготь почовгав хвостом по землі.

— Чи не скористається цим Тіньовий Клан, щоб захопити нашу територію?

— Якщо вони це зроблять, то все буде втрачено, — похмуро пробурмотів Вогнезір.

— А як я захищатиму своїх кошенят? — заголосила Ясносерда.

Хмарохвіст притиснувся до неї.

— Я нікому не дозволю їм зашкодити!

Папоротехмарка хльоснула хвостом.

— І я!

Карохвістка звела голову.

— Ніхто не зашкодить кошенятам Громового Клану.

Плющоплеса вийшла вперед і повернулася обличчям до свого Клану. Левожар побачив, як вона зітхнула й намагалася впоратися з тремтінням у лапах.

— Я знаю, як вони б’ються. Я можу навчити Клан їхніх прийомів.

Цвітопала притиснулася ближче до Березопада.

— Звідки ти знаєш? — прошипів Порохошуб.

— Я послав її шпигувати. — Вогнезір зістрибнув із Каменя і став поруч із Плющоплесою. — Вона знає про нашого ворога більше, ніж усякий інший кіт. Навчімося в неї.

Мишовус витріщився на молоду воячку.

— Ти шпигувала в Темному Лісі?

Очі Вишнелапки стали круглими, як дві місяці в повні.

— Ти така хоробра!

Левожар примружив очі. Чи питав Вогнезір у Плющоплесої, хто ще тренувався в Темному Лісі? Він озирнув побратимів, шукаючи на обличчях проблиск провини. Деякі з них, мабуть, відвідували Місце Без Зірок, потрапивши, як і Плющоплеса, у пастку брехні Тигрозора та фальшивих обіцянок Зорелома. Його кігті вп’ялися в мокру землю, і він відчув, як хутро вздовж хребта стало дибки.

Вогнезір шмагнув хвостом.

— Ми виграємо цю битву, бо боремося за свої життя і життя наших побратимів. Наші вороги вже мертві. Вони воюють лише з ненависті, і це буде їхнім дошкульним місцем.

— Ми їх переможемо! — зойкнув Хмарохвіст.

Кротолап підвівся дибки та розсік повітря випущеними кігтями.

— Я розірву будь-якого вояка Темного Лісу, до якого торкнуся!

Вогнезір кивнув.

— Тоді почнімо тренування. До перемоги!

Клан розбився на групи, усередині яких коти пошепки перемовлялися, як переполохані голуби.

— Нам треба навчити старійшин і королев деяких захисних прийомів, — сказав Левожар Ожинокігтеві. — Я вже придумав деякі тактики, які може використати Маргаритка, хоча вона ніколи не проходила вояцького вишколу.

— Добре. — Ожинокіготь уважно оглянув Клан. — Косариконіг тренуватиме Мишошубку й Мурка. Він знає їх найдовше. Вони не відмовляться виконувати його накази.

Косариконіг поринув у розмову з Орлякошубом. Левожар уперше помітив, що чорна морда вояка посріблена сивиною. «Незабаром і він перебереться до кубла старійшин, — подумав кіт, відчувши, як його немов шпичка вколола. — Якщо кубло залишиться».

Ожинокіготь висунув кігті.

— Нам потрібно готуватися до зустрічі з ворогом нового штибу.

— Мусимо навчитися битися так само люто, як вояки Темного Лісу. — Левожар проковтнув гнів, що жовчю підіймався йому в горлі. — Вони штовхають нас до того, щоб ми порушили Вояцький правильник.

— «Захищай свій Клан, навіть ціною життя», — нагадав йому Ожинокіготь. — Якщо це означає битися як волоцюги, то ми повинні битися як волоцюги.

— Я битимусь як Зорелом, якщо це означатиме захист Клану.

— Можливо, тобі й доведеться. — Ожинокіготь звернув похмурий погляд до Косариконога та покликав вояка. — Я хочу, щоб ти навчив Мишошубку й Мурка кількох прийомів.

— Гаразд. — І Косариконіг попрямував до кубла старійшин.

— Падуболистко! — нявкнув Ожинокіготь. — Відведи Кротолапа, Ружопелюстку й Білокрилу за межі табору й відпрацюй з ними всі бойові прийоми, які ти знаєш. Потім Плющоплеса прийде вас тренувати.

Карохвістка прямувала в бік воєводи Громового Клану.

— Дозволь мені першою потренуватися з Плющоплесою, — попросила вона.

— Якщо вона покаже нам найсмертоносніші прийоми Темного Лісу, ми зможемо зрозуміти, як захищатися, — додав Порохошуб.

Поки Ожинокіготь розділяв Клан на навчальні патрулі, Левожар попрямував до ясел. Він проминув Маргаритку та засунув голову до їхніх гнізд.

— Мої бідолашні кошенята! — голосила Ясносерда, скрутившись калачиком у своєму гнізді навколо трьох рухливих хутряних клубочків.

Скуйовджений Хмарохвіст сидів поруч із нею. Лілейка та Зернинка примостилися на краю гнізда, високо задерши голови.

— Ми їх захистимо, — заявила Зернинка.

— Ви ховатиметеся у своїх гніздах, — наказав Левожар. І повернувся до Хмарохвоста. — Приєднуйся до побратимів. Я навчу Ясносерду, як захистити Сніжка, Бурштинку та Росинчика.

Коли Хмарохвіст вислизнув назовні, Левожар, висунувшись із ясел, покликав королеву:

— Іди-но сюди, Маргаритко! — гукнув він. — Ти мені потрібна.

— Що ти хочеш, щоб я зробила? — Маргаритка просунулася до них. — Я не знаю жодного вояцького прийому.

— Це не має значення, — сказав їй Левожар. — Ви з Ясносердою битиметеся разом. Вам треба захистити п’ятьох кошенят. Карохвістка буде в знадобі для бойового патруля, тому в захисті ясел я покладаюся на вас. Немає кішки, небезпечнішої за королеву! — Він кивнув у бік Ясносердої. — Підводься!

Ясносерда насилу підвелася на лапи. Левожар, вишкіривши зуби, кинувся до її кошенят. Ясносерда зашипіла, замахнулася та з блискавичною швидкістю встромила кігті йому просто в ніс.

Левожар відскочив.

— Бачиш? Усі її інстинкти спрямовані на захист кошенят.

Маргаритка обурено зиркнула на Левожара.

— Як ти смієш отак на неї нападати?

— Усе гаразд, — схвильована Ясносерда ззирнулася з Левожаром. — Дозволь мені потренувати ще один прийом.

Левожар махнув хвостом у бік Маргаритки.

— Ти теж можеш цього навчитися. — Він відступив, зосередившись на уявному нападникові, потім високо звів передню лапу, а задньою замахнувся над землею. — Це легко зробити, і таке бентежить нападника.

— Ну ж бо, я це на тобі випробую! — сказала Ясносерда, балансуючи на краю гнізда. — Ходи до мене.

Маргаритка завагалася, потім кинулася до Ясносердої. Ясносерда високо змахнула лапою, і Маргаритка інстинктивно глянула саме на ту лапу. При цьому Ясносерда другою лапою вдарила Маргаритку по передніх лапах. Маргаритка похилилася вперед і гепнулася мордочкою об долівку кубла.

— Якщо працюватимете разом, одна може збити ворога, поки друга нападатиме, — сказав Левожар. Він із полегшенням побачив, що з погляду Ясносердої зник страх. — Тільки не забувай увесь час упівока стежити за кошенятами. — Він глипнув на Росинчика, Бурштинку та Сніжка, які видряпалися на край гнізда, витріщаючись на те, як їхня мати раптово розлютилась. — Ви троє, залишайтеся в гнізді. На самому споді, — наказав Левожар.

Кліпнувши, малі сповзли вниз і зарилися глибоко в мох.

Він повернувся до Маргаритки та Ясносердої.

— Якщо працюватимете разом, то станете сильними, як найсильніший вояк.

Левожар відчув задоволення. Уперше за тривалий час він робив саме те, що повинен. В останні повні він змарнував забагато часу на хвилювання. Тепер був готовий битись як вояк, яким і народився. У його вухах відлунювали слова Півночі: «Твій шлях — твій вибір».

«Мій вибір! — подумки повторив він, завмерши й затамувавши дух. — Це все — мій вибір!»

— Не заперечуєш, якщо я вас залишу самих потренуватися? — спитав він Ясносерду.

— А можна нам самим розробити якісь прийоми? — спитала вона.

— Звісно. — Левожар висунув голову з ясел й оглянув галявину. А кішкам докинув: — Я скоро повернуся та подивлюся.

«Де вона?» Він покуштував повітря й нарешті відчув запах Попелюшкосердої, змішаний із запахом Кригохмари й Листоплесої. Пішов за ним через усю галявину й вийшов із табору. Там припустив бігцем і хутко подряпався вгору схилом. Листоплеса й Кригохмара лупили одна одну передніми лапами, відпрацьовуючи удари, а Попелюшкосерда спостерігала.

— Тобі треба бити швидше, — сказала Попелюшкосерда Кригохмарі. — Спробуй застосувати коротші удари.

— Попелюшкосердо! — гукнув Левожар.

Вона обернулася, нашорошивши вуха.

— Левожаре? Що ти тут робиш?

— Мені треба з тобою поговорити!

Мабуть, вона помітила нетерпіння в його нявканні, бо, кивнувши своїм посестрам, поспішила до нього.

— Що там сталося? — і в її погляді промайнула тривога.

— Ходи-но за мною.

Левожар проминув папороть і зупинився біля підніжжя сучкуватого бука.

Попелюшкосерда витріщилася на кота.

— Щось не так?

Левожар глибоко вдихнув.

— Ти маєш долю, — почав він, — як і кожен кіт. Але ти також маєш вибір. — «О Зореклане, нехай вона зрозуміє!» — подумки закликав він. А тоді додав: — І я теж.

Попелюшкосерда нахилилася вперед, розтуливши рота, але, перш ніж устигла його перервати, вояк продовжив:

— Наші долі ведуть наші лапи, але не впливають на кожен крок. Усе залежить від нас. Ми йдемо шляхом, який самі обираємо.

Попелюшкосерда мовчала. Левожар наполегливо провадив далі:

— Хай би що казала наша доля, нам однаково доведеться обрати власний шлях, хіба не розумієш? Ми можемо йти пліч-о-пліч, якщо захочемо.

Попелюшкосерда позадкувала, її сіра шкура затремтіла.

— Це не так просто!

Левожар пішов за нею.

— Саме так, — сказав він.

— Мені голова пухне від спогадів! — заголосила Попелюшкосерда. — Маю таке відчуття, ніби всередині мене два життя, а не одне. Як це може бути моїм вибором? А хіба в Попелюшки нема вибору? Я не можу змусити її бути воячкою! Її, яка була медикішкою!

Левожар притиснув до неї морду і пробурмотів:

— Вона вже обрала тебе. Вона передала право вибору тобі.

Попелюшкосерда ще дужче затрусилася. Левожар відчував, як вирують її думки.

— Прожити можна лише одне життя, Попелюшкосердо. Це твій вибір! Це твоя доля, а не Попелюшки. Вона жила своїм життям.

Попелюшкосерда ахнула. Потім її хутро вляглося. Вона звела голову.

— Тоді я обираю життя воячки. — Її блакитні очі засяяли. — І я обираю тебе.

Павітер коливав папороті. Левожар помітив блідо-сірий силует, що немов тінь з’явився поруч із Попелюшкосердою. Позадкувавши від здивування, він побачив, як тінь віддаляється від кішки та злітає вгору, немов павутиння, знесене вітром. Ніжний голос прошепотів: «Дякую».

Хутро Левожара здибилося.

— Ти це бачила?

Попелюшкосерда спостерігала, як тінь зникає в деревах.

— Це була Попелюшка, — видихнула вона. — Я її звільнила.

Левожар голосно замурчав.

— Ти битимешся разом зі мною?

Попелюшкосерда міцно притиснулася до нього мордою.

— Завжди.

Розділ 21

Сойкопер, пригнувшись під папороттю, збирав живокіст на лузі, біля входу до табору. На м’яке листя вже випала роса. Наближалися сутінки. Скоро мали прибути патрулі з Вітряного, Тіньового та Річкового Кланів.

Кіт струсив лапи. Вони вже боліли, бо він збирав трави упродовж усього дня, поки вояки тренувалися.

Він почув, як позаду хтось гепнувся об землю.

— Не забувай, чого нас навчила Плющоплеса! — крикнув Порохошуб Вивіркострибці. — Вояки Темного Лісу прагнутимуть учепитися тобі в горло. Подбай, щоб завжди бути готовою відбитися та запобігти смертельному укусу.

Порохошуб, тручись хутром об землю, вибирався з-під Сіросмуга.

— Як я можу навчитися атакувати, якщо мені весь час доводиться захищатися?

— А як стосовно того, щоб більше керувати плечима та пригинати голову? — захекано відповів Сіросмуг.

Сойкопер зірвав останній листок і поклав до решти. Затиснувши стос у щелепах, він повернувся до табору. Прослизнув крізь тунель і квапливо обійшов край галявини, оминаючи Ружопелюстку та Кротолапа, які відпрацьовували складний бойовий прийом.

— Ніколи не повертайтеся спиною до вояка Темного Лісу! — зойкнула Плющоплеса.

— Може, спробуємо ще раз?

Листоплеса неспокійно ходила сюди й туди, а Хмарохвіст із настовбурченим хутром розривав кігтями піщану землю.

Ожинокіготь сидів під Високим Каменем із Левожаром і Вивіркострибкою.

— Карохвістка, Шипокіготь і Косариконіг підуть до Тіньового Клану, — нявкнув він.

— Білокрила, Бубконіс і Ліщинохвоста могли б піти до Вітряного Клану, — запропонувала Вивіркострибка.

Сойкопер кинув трави біля свого кубла та підійшов до них.

— Як гадаєте, ми встигнемо?

— Мусимо, — прогарчав Ожинокіготь.

Сойкопер покуштував повітря.

— Де Вогнезір?

— Розставляє пастки разом із Піскоштормою і Карохвісткою, — сказала йому Голубокрила. — Вони розтягують по стежках ожину й маскують кропивою кролячі нори.

Її перебив голос Плющоплесої:

— Ружопелюстко, допомагай собі хвостом тримати рівновагу! Тобі треба вміти битися не лише на чотирьох лапах, а й на двох! Ці вояки хочуть тебе вбити!

— А нам як їх убити? — гукнув Хмарохвіст. — Вони-бо вже мертві!

Сойкопер насупився. «Гарне запитання».

— Я бачив, як вояки Зоряного Клану зникають, коли не залишається жодного кота, який пам’ятав би про них, — згадав медикіт, здійнявши голос так, щоб Хмарохвіст розчув його в галасі тренувань. — Якщо вояки Зореклану так згасають, то, можливо, і вояки Темного Лісу можуть померти.

Він напружився, відчувши, що Плющоплесу раптом поглинула темрява. Сягнув до її свідомості й занурився в Темний Ліс.

Під лапами Плющоплесої борсався Мурахошуб. Її кігті глибше впивалися в горло вояка, з якого виринало життя, розтікаючись калюжею крові. Його обриси почали зникати, аж поки не залишилося нічого, крім червоної плями на зів’ялій траві. Сойкопер відсахнувся, відчувши нудоту: «Вона вбила вояка Темного Лісу!». Медикіт замислився, чи скаже вона Хмарохвостові, що мертві коти можуть зникнути назавжди, але відчув, як молода воячка відштовхнула цю думку.

Ожинокіготь далі планував:

— Лисостриба, Жабокрока й Ружопелюстку я відряджаю до Річкового Клану, — вирішив він. — Вони навчать вояків Мрячкозірки прийомів Плющоплесої.

— Цікаво, кого вона відрядить до нас? — Сойкопер намагався уявити вояків Річкового Клану в Громовому таборі.

— Невже ми маємо полювати для них і дозволити їм спати в наших кублах аж до самої битви? — розгнівано спитав Кротолап.

— Так! — повернувся до новака Ожинокіготь. — Якщо Вогнезір так сказав. Вони тепер наші союзники.

Хмарохвіст настовбурчив хутро.

— Я не спатиму біля кота Тіньового Клану.

— То, може, підеш до патруля, який я відряджу битися пліч-о-пліч із Річковим Кланом? — огризнувся Ожинокіготь. — Нема часу турбуватися про суперництво між Кланами. Ми зіткнулися з кінцем усього, що знаємо. Ми битимемося пліч-о-пліч з іншими Кланами так, ніби вони наші побратими, і годі про це сперечатися.

Левожар нетерпеливо змахнув хвостом.

— Вогнезір також хоче, щоб під час битви двоє вістунів передавали повідомлення між Кланами.

— Кротолап і Вишнелапка швидко бігають, — нявкнув Ожинокіготь.

— Але я хочу битися! — Кротолап перетнув галявину. — Це буде моя перша битва.

— А як вістун ти якнайкраще прислужишся своєму Кланові, — сказав йому Ожинокіготь. — Ти один із наших найпрудкіших бігунів. — Воєвода Громового Клану стишив голос до шепоту, повертаючись до Левожара та Голубокрилої. — Нам потрібно з’ясувати, яких вояків Громового Клану завербував Темний Ліс. Можливо, ми їх зупинимо.

— Можна запитати Плющоплесу. — І Сойкопер позирнув на молоду воячку.

Голубокрила, що прямувала повз них до кубла старійшин зі шматком свіжої здобичі й почула Сойкоперові слова, впустила свою ношу.

— Але Вогнезір сказав, що нам не потрібно знати, хто…

Ожинокіготь її урвав:

— Краще зараз дізнатися, хто наш ворог, — нявкнув він. — Плющоплесо!

Воєвода почекав, поки вона до них підійде.

— Які коти Громового Клану тренуються з тобою в Темному Лісі?

Плющоплеса позадкувала.

— Я не можу їх зрадити! — задихнулася вона. Сойкопер відчував, як під її шерстю стугонить страх. — Вони не усвідомлюють, що чинять, — пробурмотіла вона. — Коли почнеться битва, вони здобудуться на правильне рішення!

— Ми не можемо їх покарати, — заперечила Голубокрила. — Вони ще нічого поганого не зробили.

— Ми їх не караємо, — тихо нявкнув Ожинокіготь. — Ми намагаємося їх урятувати.

— Тигрозір брехав, коли їх вербував, — нявкнула Плющоплеса.

— Знаю, — запевнив її Ожинокіготь.

— А Зорелом погрожував убити їх, якщо вони підуть.

— Тоді дай нам шанс їх захистити. Хто тренується в Темному Лісі? — тихо, але наполегливо тиснув на неї Ожинокіготь.

— Березопад… — прошепотіла Плющоплеса. — Цвітопала й Мишовус.

— Хмарохвосте, Кротолапе, Ружопелюстко! — покликав Ожинокіготь побратимів. — Приведіть Цвітопалу. Вона тренується в піщаній западині. Березопад і Мишовус полюють. Знайдіть їх і приведіть до табору.

Коли Хмарохвіст, Кротолап і Ружопелюстка помчали з табору, Ожинокіготь сів.

— Ми з ними поговоримо. Вони можуть бути нашими союзниками в Темному Лісі. Як ти, Плющоплесо.

Сойкопер пригладив своє хутро. Після стількох повень очікування він аж відчував полегшення через те, що тепер можна зустрітися з небезпекою віч-на-віч. Він глянув у бік свого кубла.

— Я маю перевірити запаси трав.

Медикіт неквапом попрямував через галявину й зірвав пучок живокосту. Пробираючись крізь ожину, він пройшов до кубла. Терносяйна міцно спала, лежачи просто серед купок трави. Він чув її хропіння.

— Терносяйно?

Він ніжно торкнувся її мордою і кішка миттю прокинулася.

— Вибач! — Вона важко підвелася. — Від усіх цих розрахунків мене розморило. Нам знадобиться більше календули та кропиви.

— Іди до свого гнізда та відпочинь як слід, — сказав їй Сойкопер. — Я тут продовжу.

— Я допоможу, — заперечила Терносяйна.

— Відпочивай, — наказав Сойкопер.

— Але…

— Негайно!

Він думав про те, що їй знадобиться вся сила, коли почнеться битва. Нарешті медикіт почув, як гніздо Терносяйної зашелестіло під її вагою. Сойкопер нашорошив вуха, прислухаючись, доки її дихання не стало глибоким і розміреним. Тоді заходився збирати трави з кожної купки та згортати їх у пучки. Кожен пучок містив трави й павутиння, яких було якраз достатньо для лікування однієї рани. Це мало заощадити час, коли почнеться битва.

— Сойкопере?

Він здивувався, почувши голос Листоплесої.

Тоді підвів запаморочені від запаху трав очі.

— Чим я можу допомогти? — Вона прослизнула крізь ожину. — Коли битва закінчиться, буде багато поранених вояків. — Її вуса тремтіли. — Я… я б хотіла допомогти. Ну хоча б просто носити мокрий мох спраглим котам.

— Мох?

Сойкопер насупився: «Мох! Авжеж!».

— Я розумію, що не маю права питати, але…

— Я геть забув про мох. — Сойкопер скочив на ноги. — А нам же його треба багато. Я відряджу патруль на пошуки моху.

Медикіт кинувся повз Листоплесу до входу.

— Усі тренуються або полюють, — нагадала йому Листоплеса. — Можна мені піти?

Сойкопер завмер.

— Збирати мох? — Відчув, як вона здригнулася, готова до його відмови. — Це було б марнуванням твоїх навичок, — жваво нявкнув він. — Кротолап і Вишнелапка назбирають, коли повернуться. Ти мені потрібна.

— Справді?

Він відчув приголомшення, що линуло від Листоплесої.

— Ти маєш стільки само досвіду, скільки і я, — пояснив їй Сойкопер. — Було б нерозумно тебе не використати. Ти ж бо сама сказала: буде багато поранених вояків. Мені знадобиться твоя допомога в їхньому лікуванні.

— А як же Зореклан? — затинаючись, нявкнула Листоплеса. — Мені сказали, що я вже не медикішка.

— Усе змінилося, Листоплесо! Ми повинні робити те, що вважаємо правильним для Клану. І якщо це означає піти проти волі Зореклану, то мусимо піти.

Листоплеса підійшла ближче.

— Це означає, що ти мені пробачив?

Сойкопер повернувся до зв’язування трав.

— Немає чого пробачати, — він шморгнув носом. — Ти зробила те, що вважала за найкраще. Жоден кіт не зможе тебе за це ганити. — Він підсунув до неї купку огірочника. — Почни складати трави. Я хочу, щоб у кожній зв’язці було багато павутиння. І нагадай попросити Кротолапа та Вишнелапку зібрати ще, коли вони підуть по мох.

Він відчував полегшення, що линуло від матері, коли та сіла поруч і заповзялася збирати трави з купок. Сойкопер м’яко торкнувся її та потягнувся за нагідками. Але його кігті шкрябнули по кам’яній долівці.

— У нас закінчуються трави, — сказав він.

— Я тобі нагадаю попросити Кротолапа, коли він повернеться, — промуркотіла Листоплеса.

Вони працювали мовчки, аж тут повітря десь знадвору кубла розітнув рев.

— Вони пішли! — Хмарохвіст увірвався в табір. — Ми ніде не можемо їх знайти!

Сойкопер виліз зі свого кубла.

— Хто?

— Березопад, Цвітопала й Мишовус, — відповів Хмарохвіст, що йшов до Ожинокігтя.

Кротолап і Ружопелюстка відсапувалися позаду нього.

— Ти впевнений, що скрізь пошукав? — запитав Ожинокіготь.

— Увесь ліс на нашій території обнишпорив, — доповів Хмарохвіст. — Нема і сліду.

Сойкопер перетнув галявину, в голові билися важкі думки.

«Голубокрила!» — здогадався він. І покуштував повітря, шукаючи її. Вона відпочивала біля свого кубла.

— Прислухайся! — Медикіт поспішив до неї. — Дізнайся, де вони.

Вона сіла, не годна впоратися з дрижаками.

— Гаразд.

Сойкопер проник у свідомість Голубокрилої, коли та простягала свої відчуття над лісом: «Де ви?». Його серце забилося частіше, коли відчуття Голубокрилої поширилися за межі озера та лісу й сягнули темряви. Вона поверталася до Темного Лісу.

— Битва почалася? — пролунало з темряви тривожне нявкання Цвітопалої.

Голубокрила зосередилася. Черепахова воячка йшла звивистою стежкою крізь слизьку папороть. Березопад ступав поруч.

Позаду Мишовус вдивлявся в дерева.

— Як ми дізнаємося, коли атакувати?

Цвітопала трусилася чи то від холоду, чи від страху.

— Не хвилюйся, ми дізнаємося. Зорелом обіцяв сказати, пам’ятаєш? Він не дасть нам уникнути битви на його боці.

Голоси зникли, коли почуття Голубокрилої рвонули назад на галявину. Похитнувшись, Сойкопер випростався.

— Де Плющоплеса? — закричала Голубокрила. — Вона повинна піти за ними, повернути їх до початку бою.

Сойкопер похитав головою.

— Немає часу, — важко сказав він їй. — Тепер їм доведеться рятуватися власноміць.

Медикіт повернув голову, вислуховуючи звуки приготувань до битви, які відлунювали навколо.

«Оце й усе, що може зробити кожен із нас, аби захиститися від помсти Темного Лісу», — подумки додав Сойкопер.

Розділ 22

«Тепер їм доведеться рятуватися власноміць».

Почувши ці Сойкоперові слова, Голубокрила похолола від страху. Вона покуштувала повітря, шукаючи Плющоплесу, а потім кинулася до новацького кубла. Плющоплеса згорнулася в гнізді, очі її були заплющені, вуха посмикувалися. «Вона намагається побачити уві сні Темний Ліс, щоб знайти Цвітопалу, Березопада й Мишовуса», — зрозуміла Голубокрила.

Сестра підійшла ближче. «Але ж вони знають, що вона шпигунка! Що, як вони вже виказали її Тигрозорові?» Раптом на краю її свідомості пролунав голос:

— Час настав.

Це було хрипке нявкання Зорелома, що долинало з Темного Лісу.

Коти схвально заревіли, їхнє ревіння відлунювало в безлистих гілках. Голубокрила заплющила очі й пошукала джерело звуку. Вона спрямувала свої почуття між темними деревами й почула млявий шерех води, що хлюпотіла по слизьких берегах. Трохи далі вздовж річки вона побачила юрму котів: вони квапилися посісти своє місце навколо почорнілого пня.

— Це остання ніч, яку ви проведете в цьому смердючому лісі! — оголосив із пня Зорелом. Його бурштинові очі блищали, коли він оглядав море настовбурчених шкур.

— Що він має на увазі під «останньою ніччю»?

Голубокрила впізнала шепіт Цвітопалої. Черепахова кішка присіла на краю юрми, біля неї стояли Мишовус і Березопад.

Тигрозір стрибнув на пень, відштовхнувши Зорелома.

— Цієї ночі ми скинемо Вояцький правильник, який так довго позбавляв Клани справжньої гідності. Занадто багато повень Клани плекали слабких і відкидали сильних. — Він повернув свою широку голову й оглянув усіх котів, які зібралися внизу. — Але цієї ночі ми люто промчимося крізь Клани, промчимося бурею, доки не залишаться тільки сильні. Ми побудуємо новий Клан, де силу та перемогу цінуватимуть вище за слабкість і безталанність!

— Більше жодного Вояцького правильника! — завив пошарпаний смугастий кіт.

— Темний Ліс правитиме Кланами! — лунали крики з натовпу.

— Ідіть за мною нині вночі! — підвищив голос Тигрозір. — І я обіцяю дати вам більше сили та свободи, ніж ви собі уявляли.

У вухах Голубокрилої лунали крики вояків Темного Лісу. Охнувши, вона помітила Сонцемітку з Вітряного Клану та Мілкохвосту з Річкового. Ті витріщалися на Тигрозора широко розплющеними від шоку очима. Неподалік від них Мишовус задкував до дерев.

— Клани занадто довго були недосконалими, — вихопився з юрби вояків Темного Лісу Дірколет. Очі Річкового кота сяяли. — Ми повинні показати їм, що виживуть лише найсильніші.

Голубокрилій стало зле. «Як Клановий кіт здатен повірити в таку жорстокість?»

Упівока вона зауважила біле хутро Кригокрилої. Кішка Річкового Клану штовхнула Мишовуса назад до Цвітопалої та Березопада. Помахом хвоста вона покликала ближче Верхошубку та Зайцестриба з Вітряного Клану.

— Не викажіть Тигрозорові свій страх, — прошипіла вона. — Мовчіть і робіть саме те, що він каже, інакше більше ніколи не побачите своєї домівки.

Березопад почав був заперечувати, але тут до них обернулася пошарпана черепахова кішка, зіщуливши очі.

— Щось я не чую, щоб ви вболівали за нашого провідника, — прогарчала вона.

Кригокрила спокійно зустріла її погляд.

— Ми плануємо нашу стратегію, Кленотіне, — нявкнула вона. — Не забувай, що ми матимемо перевагу, коли справа дійде до битви з Кланами. Наші побратими довіряють нам.

— Та невже? — недовірливо спитала Кленотінь. — Сподіваюся, ви готові до найважливішої у вашому житті битви. — Вона нахилилася ближче до Кригокрилої. — Бо битися на нашому боці — єдиний спосіб вижити.

Кощавий чорний смугань проштовхнувся до них із натовпу й зупинився поряд із Кленотінню.

— Як ведеться нашим новакам? — посміхнувся він.

— Ох, Темносмуже, — привітала його Кленотінь коротким кивком. — Вони налякані, мов кошенята.

Темносмуг окинув поглядом Кланових котів.

— Не варто, — різко сказав він. — Ви в моєму патрулі, і я подбаю про те, щоб ви бились, як герої. — Раптом він підозріло примружив очі. — Де Плющоплеса?

— Вона прийде, — нявкнула Цвітопала.

Темносмуг випустив кігті.

— Вона вже мала бути тут. — Він зиркнув на Кленотінь і прогарчав: — Я ніколи їй не довіряв. Завжди надто старанно намагається догодити Тигрозорові. Хитра, як Двоногова собака.

Березопад хльоснув хвостом.

— Це неправда!

На пень запросили Шулікокрига. Він застрибнув, ставши поруч із Тигрозором і Зореломом, його шкура блищала в моторошній півтемряві.

— Наші вояки готові! — завив він. — Смерть Кланам!

Коли вояки Темного Лісу підхопили гасло, між дерев пронісся шалений порив вітру. Він тягнув гілки, лущив кору та зривав зморщене мертве листя. Небо розітнула блискавка, й у вухах Голубокрилої прогуркотів грім.

Її били дрижаки, але вона далі дивилася, як Тигрозір зістрибнув із пня. Натовп розступився, пропускаючи його, і вояк помчав до дерев. Зорелом і Шулікокриг побігли за ним. А слідом кинулося й усе Темне військо.

— Смерть Кланам!

— Смерть Кланам!

Дерева тріщали серед бурі й спалахів блискавки. Бойові крики розривали повітря. Голубокрилій перехопило дух, коли вона почула, як наближається незліченна кількість лап «О Зореклане, допоможи нам! Вони йдуть!»

Кішка тицьнула Плющоплесу лапою.

Сестра різко підвело голову.

— Я тільки-но почала бачити сон!

— Уже запізно! — Голубокрила термосила сестру, щоб та підвелася. — Битва почалася. Ми повинні сказати Вогнезорові.

Вона вискочила з кубла, а потім різко зупинилася на краю галявини.

Клан спостерігав, як Дубошуб, Димоніг і Снігопташка заходять у табір.

— Не можу повірити, що таке відбувається, — пробурмотів Хмарохвіст. — Вояки Тіньового Клану в нашому таборі.

— Ласкаво просимо, Дубошубе. — Вогнезір поспішив назустріч воякам, кинувши на Хмарохвоста застережливий погляд.

Ожинокіготь наздогнав його.

— Димоноже, Снігопташко, радий вас бачити.

— У нас є здобич, якщо ви голодні, — запропонував Левожар.

— Ми собі спіймаємо, якщо буде треба, — холодно нявкнув Димоніг.

«Здобич?» Голубокрила побігла вперед.

— Немає часу турбуватися про здобич! Вони йдуть!

Вогнезір обернувся.

— Коти Темного Лісу?

Голубокрила нашорошила вуха й почула гуркіт лап по голій землі, а потім раптовий м’який шелест папороті.

— Вони в лісі!

Патруль Тіньового Клану розвернувся до тернового живоплоту, настовбурчивши хутро. Левожар випустив кігті й прибрав бойового присіду.

Ліщинохвоста витріщилася на Голубокрилу.

— Як ти знаєш?

— Вона просто знає і все, гаразд? — сказав Сойкопер, що вискочив із кубла медикотів і зупинився перед Голубокрилою. — Куди вони прямують?

Шелест ожини й тріск листя були такими гучними, що в Голубокрилої затремтіло хутро у вухах.

— Не можу зрозуміти! — нявкнула вона.

Ожинокіготь задрав голову, оглядаючи дерева вгорі. Голубокрила напружилася, коли збагнула, що кроки вже так близько, аж їх може почути будь-який кіт. Вогнезір повернув голову й побачив паніку в очах побратимів. Лисостриб утиснувся між Бубконосом і Ліщинохвостою. Маколеда й Попелюшкосерда пригорнулися до Ружопелюстки й Шипокігтя. Тільки Міллі звела підборіддя. Зараз вона аж ніяк не нагадувала кицюню, якою була колись.

— Час настав, — нявкнув Вогнезір. — Я вірю, що ви зробите все необхідне, щоб урятувати Клани. — Його погляд ковзнув до Димонога. — Щоб урятувати всі Клани.

Ожинокіготь ступив уперед.

— Карохвістко, Шипокігтю та Косариконоже, рушайте якомога швидше до Тіньового Клану, — наказав він. — Бийтеся, ніби вони ваші побратими. Білокрило, Бубконосе й Ліщинохвосто, ви повинні допомогти Вітряному Кланові.

Вояки вибігли з табору. Тільки Карохвістка завагалася, позирнувши в бік ясел.

— Ми охоронятимемо Лілейку й Зернинку, — пообіцяв їй Вогнезір.

Карохвістка кивнула й кинулася за своїм патрулем.

Ожинокіготь махнув хвостом у бік Лисостриба.

Рудий вояк уже мчав до входу із Жабокроком і Ружопелюсткою.

— Ми дістанемося Річкового Клану раніше за вояків Темного Лісу! — гукнув він через плече.

Вишнелапка й Кротолап промчали через галявину та стали перед Вогнезором.

— Куди нам спочатку бігти?

Провідник Громового Клану кивнув двом нетерплячим вістунам.

— Кротолапе, спочатку — до Вітряного Клану, а потім — до Річкового. Вишнелапко, біжи до Тіньового. Принесіть будь-які новини, які зможете. Нам потрібно знати, де Темний Ліс ударить насамперед.

Маколеда підійшла до своїх кошенят, що прямували до тернової загорожі.

— Я знаю, що ви будете хоробрими. — Вона звела голову. — І дуже пишаюся вами, пам’ятайте це.

Вона відійшла, пропускаючи новаків і дивлячись їм услід блискучими очима. Бубконіс підійшов до неї і притиснувся своєю щокою до її.

— Вони сьогодні вояки, — пробурмотів він.

Голубокрила озирнула табір, вражена тим, що він такий порожній тепер, коли патрулі пішли. Чи достатньо тут залишилося котів, щоб його захистити?

Сойкопер поспішив до кубла медикотів і затиснув у щелепах кущ ожини. Він заходився перетягувати гілки, блокуючи вхід, і Міллі кинулася йому на поміч.

Терносяйна гукнула до них із кубла:

— Я розклала купки з травами й замочила мох у калюжі.

— Поклади те, що залишилося, назад у сховище, — сказав їй Сойкопер, тягнучи за собою ще один пагін ожини, щоб заблокувати вхід.

Сіросмуг попрямував до кубла старійшин, звідки визирали зацікавлені загальним рухом Мурко та Мишошубка.

— Залишайтеся всередині! — наказав він.

— А як щодо бойових прийомів, яких нас навчив Косариконіг? — спитав Мурко.

— Використовуйте їх, якщо доведеться, але не ставайте до бійки, поки вона сама вас не знайде.

Сірий вояк заштовхав старійшин назад у глибину жимолості.

Маргаритка й Папоротехмарка походжали поза яслами, хутро на їхніх карках шпичками стирчало вгору.

— А Зернинка й Лілейка у твоєму гнізді, Ясносердо? — гукнула Маргаритка крізь ожиновий живопліт.

— Так, вони всі разом, — відповіла Ясносерда.

— Жоден кіт до них не дотягнеться, — із люттю в голосі пообіцяла Папоротехмарка.

— Нам треба зустріти ворога за межами влоговини, — вирішив Вогнезір. Він кивнув Ожинокігтеві: — Ти залишаєшся в таборі. Обери собі патруль.

Ожинокіготь насамперед звернувся до Вивіркострибки:

— Ти битимешся поруч зі мною?

Їхні погляди зустрілися на одну довгу мить.

— Завжди, — нявкнула вона.

— Добре, — кивнув Ожинокіготь. — Порохошубе, Джмільосмуже, Попелюшкосердо, Листоплесо та Сіросмуже, ви допоможете боронити влоговину.

— Сіросмуг піде зі мною, — утрутився Вогнезір, кинувши погляд на свого найдавнішого друга.

Ожинокіготь схилив голову.

— Звичайно.

Левожар махнув хвостом.

— А мені де битися?

— Зі мною, — відповів йому Вогнезір, а потім звернувся до свого Клану: — Бийтеся, як волоцюги, якщо доведеться! — прогарчав він. — Ми боремося за все, що для нас цінне. Хай що станеться, жоден кіт не забуде, що Клани спочатку билися серцями, а потім — кігтями.

Димоніг подивився на терновий пліт.

— А як щодо патрулів Вітряного та Річкового Кланів?

Вогнезір нашорошив вуха й розчув бойові окрики, що лунали на вершині влоговини.

— Ми не маємо часу на них чекати.

— Вогнезоре, — прошепотіла Піскошторма. Вона підійшла й стала між Вогнезором і його Кланом. — Це твоє останнє життя. — Голубокрила розчула її лютий шепіт. — Ти не можеш ризикувати втратити його зараз. Клан потребує тебе.

— Я їм потрібен на бойовищі, — відповів Вогнезір.

— Але що вони робитимуть, якщо тебе вб’ють?

— Вони битимуться завзятіше. — Зелені очі Вогнезора засяяли. — У моїх вояків лише одне життя, і вони ладні віддати його за своїх побратимів. Я не виняток. Моє місце — разом із ними.

Піскошторма притиснулася щокою до Вогнезора.

— Я кохаю тебе, — видихнула вона.

— Я теж тебе кохаю, — промуркотів Вогнезір. — Залишайся з Ожинокігтем і захищай табір.

Він відійшов від кішки й помчав до входу. Левожар і Сіросмуг повели за ним патруль. Коли вони пронеслися повз Голубокрилу, та теж побігла за ними, відчуваючи, як вирує під хутром страх. «Де Плющоплеса?» Смугастої шкури її сестри не було видно.

Із шалено калатаючим серцем воячка вискочила з тернового живоплоту. Вогнезір зупинився біля табору і, блискаючи очима, закликав усіх до тиші. Коти в патрулі скупчилися навколо нього, настовбурчивши хутро.

Ліс над ними тремтів від ворушні. Голубокрила затамувала дух. Вогнезір щось прошепотів на вухо Сіросмугові, а тоді мовчки махнув хвостом в один бік, потім — у другий, наказуючи патрулю розділитися надвоє. Голубокрила посунулася до Сіросмуга й опинилася затиснутою між Хмарохвостом і Снігопташкою. Кішка Тіньового Клану пахла сосновою смолою, її хутро було гладеньке, а м’язи під ним — тверді, немов камінь. Вогнезір кивнув Сіросмугові в бік схилу, що оточував улоговину з одного боку. Потім він підійшов до протилежного схилу, жестом запрошуючи свою половину патруля слідувати за ним.

«Він хоче, щоб ми піднялися з обох боків і заманили ворога в пастку нагорі», — здогадалася Голубокрила.

Вона чекала, що Вогнезір ось-ось накаже атакувати, і була здивована, коли той, різко кивнувши мордою, викликав її вперед.

— Вони всюди? — прошипів він, коли кішка підійшла до нього.

Голубокрила нашорошила вуха. З-за кордону Тіньового Клану чувся шелест. Скрипів верес, коли вояки продиралися крізь пустку, а за озером під їхніми лапами тріщав очерет. Її дихання прискорилося.

— Так. Вони атакують усі території одночасно.

Вогнезір кивнув.

— Ми знали, що це станеться. — Його морда торкнулася її. — Тримайся. Хай щастить. — Блиснувши очима на Сіросмуга, провідник хльоснув хвостом.

То був сигнал до початку битви. Голубокрила глибоко вдихнула.

«От і воно. Битва почалася. Сподіваюся, що я справді тримаю у своїх лапах силу зір…»

Розділ 23

Голубокрила різко звернула, відчуваючи, що патруль повертає разом із нею, і подерлася вгору схилом. Вона легко ступала, ковзаючи, як ласка, крізь густі хащі.

Аж тут у ногу їй уп’ялася колючка. Воячка, спіткнувшись, скрикнула.

— Усе гаразд? — Хмарохвіст присів біля неї.

— Я зачепилася лапою за ожину. Вона обвилася навколо ноги.

— Дай-но я тобі допоможу.

Він підійшов ближче. Голубокрила відчула, що кіт тремтить.

— А з тобою все гаразд?

— Так. — Він глитнув. — Я ніколи… я ніколи такого не очікував.

Він ухопив ожину щелепами. Повернувшись, послабив хватку пагона на її нозі.

— Що ти маєш на увазі? — Вона вивільнила лапу.

— Напад померлих котів.

Голубокрила раптом згадала, що Хмарохвіст не вірив у Зоряний Клан. Це було єдине, що він виніс із собою з дитинства, коли був кицюнею.

— Не думаю, що взагалі якийсь кіт цього очікував, — нявкнула вона.

Поки вона говорила, то почула, як чиїсь лапи ковзають вгорі по схилу. Хтось по них повернувся, шукав…

— Усе гаразд! Ми йдемо… — жваво нявкнула Голубокрила, та раптом завмерла, упізнавши чорно-сріблясту шкуру Темносмуга, яку бачила у своєму видінні Темного Лісу. — Обережно! — застерегла вона Хмарохвоста, але білий вояк уже стояв на задніх лапах, виблискуючи кігтями.

Коти зіткнулися, і Голубокрила почула, як стукнулося тіло об тіло. Хмарохвіст відсахнувся, але втримався на лапах.

— Темносмуже! Не здивований, що ти тирлуєшся зі зрадниками Темного Лісу, — прогарчав він.

— То ти тепер віриш у Зореклан? — спитав Темносмуг.

— Я вірю в зло!

— Принаймні в щось ти віриш, кицюню!

— Я завжди вірив у Вояцький правильник, і віритиму надалі! — Притиснувши вуха до голови, Хмарохвіст замахнувся на Темносмуга.

Він розідрав котові носа, оббризкавши кров’ю ожину. Темносмуг загарчав і кинувся на Хмарохвоста, як борсук. Він завалив вояка горічерева і стрибнув на його беззахисний живіт. Хмарохвіст насилу встиг виставити лапи. Голубокрила стрибнула вперед, дряпнувши кігтями шкуру Темносмуга. Скиглячи від зусилля, вона спромоглася скинути того з Хмарохваста.

— Маленька хоробра воячка! — зашипів Темносмуг і брикнув задніми лапами так прудко, що Голубокрила відлетіла.

Вона важко гепнулася, і їй забило дух. Темносмуг першим здійнявся на чотири лапи. Кинувшись до неї, він люто копнув її в морду.

Напівсліпа від болю, вона помітила поряд Хмарохвоста. Білий вояк розпушив хутро й вищирив зуби, дивлячись на Темносмуга. Шкура Темносмуга навіть не ворухнулася. Гладенький, як гадюка, він кинувся на Хмарохвоста, ковзнув під нього й полоснув вояка по череву. На лісову підстилку бризнула кров.

— Злізь із нього! — Голубокрила хитко звелася на лапи й кинулася на Темносмуга.

Вона обхопила його лапами за плечі, щосили вчепившись кігтями. Коли він спробував її струсити, вона зачепила його лапу своєю задньою лапою і повалила його. Разом вони покотилися вниз по схилу, аж поки не зачепилися за ожиновий кущ.

Він устромив їй у плече зуби. Приголомшена болем кішка відпустила його та відкотилася. Їй довелося встромити в землю кігті, щоб не впасти. Тоді Темносмуг так ударив її по щоці, що вона заточилася. Покрутила головою, шукаючи Хмарохвоста. Було очевидно, що сама вона аж ніяк не здолає цього вояка.

— Не пощастило тобі, мишаче серце. — Темносмуг зиркнув вгору на схил.

Голубокрила, затамувавши подих, побачила, що Хмарохвіст виє від люті, а якась смугаста кішка міцно тримає його передніми лапами, гамселячи задніми по спині.

— Горобцепера його доб’є, — відкопилив губу Темносмуг. — Отже, тебе я можу вбити сам.

«Вояки не вбивають!» — люто подумала Голубокрила. — «Бийтеся, як волоцюги!» — пролунав слідом у її голові наказ Вогнезора, і вона кинулася на Темносмуга. Клацнувши щелепами, уп’яла зуби в його передню лапу. Той завив і спробував її струсити, але вона встромила зуби ще сильніше, аж до кістки. «Бережи горло!» — згадала вона тренування Плющоплесої, коли відчула, як їй у шию вп’ялися зуби. Охоплена жахом воячка вивернула задні лапи і встигла роздерти Темносмугові живіт. Він із гарчанням відпустив воячку, і та пригнулася, подряпавши вуха об ожину.

Аж тут ревіння мало не розірвало її вуха, і вона обернулася якраз вчасно, щоб відбити потужний удар Горобцеперої. Похитнувшись, Голубокрила впала. Горобцепера вдарила її лапами в бік і стрибнула зверху. Вона тримала її передніми лапами, уп’явши кігті глибоко в шкуру, і водночас дряпала задніми. Голубокрила ледве дихала. Охоплена жахом, вона силкувалася вирватися. Кішка Темного Лісу вп’яла кігті дужче, і з горла Голубокрилої здійнявся болісний крик.

— Агов, Горобцеперо! Темносмуже! Ходімо! — пролунав чийсь голос зі схилу поблизу. Повз них промчав вояк Темного Лісу. — Ці двоє вже побиті. Залиште їх стікати кров’ю. Ми нападаємо на табір.

Голубокрила відчула, як її відпускають кігті Горобцеперої, а потім почула, що Темна кішка помчала за своїми товаришами.

— Хмарохвосте?

Голубокрила насилу звелася на лапи, намагаючись відсапатися.

Кіт лежав на схилі за кілька хвостів від підніжжя, шерсть його була слизька від крові. Молода воячка підбігла до нього й присіла, здригаючись від болю.

— Хмарохвосте!

Він підвів голову й подивився на неї затуманеними очима.

— Вони нападають на табір!

Хмарохвіст здійнявся на лапи.

— Ходімо! — прохрипів він. — Ми повинні їх зупинити.

Він кинувся був униз по схилу, але його передня лапа підкосилася.

— З тобою все гаразд?

Голубокрила наздогнала його за кілька кроків. Її шкура палала від болю.

— Мусить бути гаразд! — Хмарохвіст випростався й рушив далі.

Біля табору Вивіркострибка та Піскошторма пліч-о-пліч відбивалися від патруля вояків Темного Лісу, що дзявкав на них, немов зграя лисиць. Горобцепера й Темносмуг приєдналися до атаки.

— Нам потрібна підтримка! — зойкнула Вивіркострибка.

Ожинокіготь, Листоплеса, Попелюшкосерда та Порохошуб помчали до них від входу, але з дерев зіскочили нові пошарпані шкури й стали відтісняти Кланових котів назад до тернової загорожі. На дальньому схилі затремтіла папороть, і звідти вилетіли Вогнезір із Левожаром. Чиїсь кроки застукотіли позаду Голубокрилої, вона обернулася й побачила Снігопташку та Сіросмуга. Коти промчали повз неї і кинулися в бій. Струсивши кров з очей, Хмарохвіст пішов за ними.

Голубокрила чкурнула слідом. Вона помітила шкуру Темносмуга та полоснула по ній. «Бийся, як волоцюга». Більше не використовувала удари, яких її навчили на тренуваннях, коли вона була новачкою, і натомість встромляла кігті в будь-яку плоть, до якої могла дотягнутися. Крутилася, дряпаючи одного вояка за іншим, шкури розпливалися перед її очима.

— Обережно! — зойкнула біля неї Вивіркострибка.

Голубокрила випадково дряпнула по боці посестру.

— Вибач. — І швидко обернулася, націлившись на темнішу шкуру, відтак утішено впилася зубами в смердючу плоть.

— Вони в таборі! — розсік повітря рев Левожара.

Темні шкури невпинно пробивалися крізь тернову загорожу, роздираючи вузький вхід. Левожар метнувся за ними.

— Попелюшкосердо! Порохошубе! Сіросмуже! Ідіть за Левожаром і виженіть їх! — Вогнезір сягнув лапою назад і так копнув вояка Темного Лісу, що той відлетів. — Решту ми затримаємо тут.

Голубокрила почула крик Папоротехмарки. «Кошенята!» Вона кинулася до тернової загорожі, але довгі кігті відтягли її назад і підкинули в повітря. Вона приземлилася з глухим стуком. Насилу звівшись на лапи, раптом помітила знайомих котів на схилі понад табором. Прибули вояки з Річкового та Вітряного Кланів. Голубокрилій залишалося сподіватися, що вони битимуться на правильному боці.

Патрулі промчали схилом, і Пстругострумка, Ріненіг і М’ятошуб кинулися в бій поруч із Голубокрилою. Вона уважно поспостерігала за ними якусь мить, а потім полегшено зітхнула, зрозумівши, що вони нападали лише на котів Темного Лісу.

— У таборі ще є нападники! — верескнув Вогнезір, відштовхуючи Темносмуга.

— Ми з ними розберемося. — І Совопух зник за живоплотом разом із Білохвісткою та Галькошубом.

Коли з улоговини пролунали крики, вояки Річкового Клану, ставши хвостом до хвоста, заходилися розганяти вояків Темного Лісу. Голубокрила пірнула в щілину між двома смуганями і, щосили рухаючи лапами, стала відштовхувати їх далі. За кілька ударів серця юрба котів Темного Лісу розділилася на значно менші зграї.

Вогнезір, ставши поряд із Джмільосмугом і Маколедою, погнав одну зграю ворожих вояків до дерев. Голубокрила приєдналася до Міллі та Вивіркострибки й разом із ними відтісняла іншу зграю. Ставши дибки, вона гамселила їх, упевнена у своїх рухах, точно знаючи, куди цілитися.

Вона вкусила Темного кота за задні лапи, а Міллі шваркнула його по морді. Вивіркострибка збила з лап іншого, і Голубокрила роздерла йому вухо. Вояки Темного Лісу різко розвернулися, настрахано вишукуючи очима своїх розсіяних там і там союзників, а потім розвернулися і побігли до дерев.

Голубокрила різко обернулася. Левожар гнався за Темними вояками по схилу. Листоплеса кинулася на Темного кота, і той, хитаючись, позадкував. Котів Темного Лісу значно поменшало — залишилися кілька відсталих.

Розлючений Вогнезір став перед ними й тихо прогарчав:

— Можете тікати або здохнете.

Ті завмерли, потім розвернулися і чкурнули до лісу.

— Боягузи! — прошипіла Папоротехмарка від входу в улоговину.

Ріненіг і Піскошторма вискочили позаду кішки, вигнавши останніх кількох Темних вояків із табору. Коли ті промчали повз неї, Голубокрила нашорошила вуха й відкинула свої відчуття за звуками їхніх стогонів — нападники верталися назад у Темний Ліс. Хвилювання підійнялося в її грудях: «Ми вижили!».

Потім вона завмерла.

Крізь той стогін вона почула ще лютіший рев. Бойові крики. Лапи, що ляскали по слизькій землі. Не тікали, а зосереджено крокували — прямували простісінько в їхній бік.

— Ще йдуть, — прошепотіла вона.

— Хмарохвосте! Ріненоже! Порохошубе! — гукнув провідник Громового Клану до найбільш закривавлених котів. — До кубла медикотів! Негайно!

Ті пошкутильгали через пошарпаний терновий тунель, забарвлюючи гілки в червоне.

— Хтось іще постраждав? — Вогнезір оглянув патруль.

Міллі потерла розірване вухо. У Сіросмуга, що притиснувся до неї, опухло око. Маколеда облизувала вивихнутий кіготь. М’ятошуб нюхав подряпину на боці Пстругострумки, а Димоніг струшував своє пошарпане хутро.

Листоплеса пройшла поміж ними, оглядаючи рани.

— Нічого небезпечного, — нявкнула вона.

З табору вискочив Ожинокіготь.

— Усе гаразд, — доповів він. — Кошенята в безпеці.

— Поки що, — похмуро відповів Вогнезір.

Голубокрила заціпеніла, коли за пагорбом затупотіли кроки.

Хмарохвіст вигнув спину.

— Хто це?

На вершині схилу з’явився молодий кіт Тіньового Клану.

— Горностаєлапе? — Ожинокіготь виступив уперед. — Як Тіньовий Клан?

— Чорнозір утрачає життя! — Горностаєлап, широко розплющивши очі, кинувся до них. — Нас захопили! Нам потрібна допомога!

Димоніг кинувся назустріч новакові. Дубошуб і Снігопташка спостерігали за побратимами, у їхніх очах відбивалася паніка.

— Ти бачив Вишнелапку? — запитала Маколеда.

Горностаєлап кліпнув очима.

— Хіба її тут немає?

Маколеда заціпеніла.

— Можливо, вона пішла до Вітряного Клану, щоб знайти Кротолапа, — припустила Листоплеса, пригорнувшись до черепахової воячки. — Або ж вона зачаїлася, поки шлях не стане безпечним.

Вогнезір глянув на Голубокрилу.

— Як близько наступний Темний патруль?

Голубокрила прислухалася, з полегшенням виявивши, що їхні кроки досі приглушені туманом Темного Лісу.

— Вони ще не дійшли.

Провідник Громового Клану хльоснув хвостом.

— Левожаре, рушай до Тіньового Клану. І ти, Сіросмуже. Ми тут без вас обійдемося.

«Та чи обійдемося?» — Голубокрила затремтіла. Кроки могли бути ще далеко, але вони наближалися невпинно, невблаганно, як грозові хмари.

— Димоноже! — покликав Вогнезір вояка Тіньового Клану. — Веди свій патруль додому. Ви зараз потрібні вашим побратимам більше, ніж нам.

Коли Димоніг кивнув, Ожинокіготь обійняв Левожара хвостом.

— Врятуй їх, Левожаре. — І торкнувся мордою щоки золотавого вояка, ніби вони досі батько і син. — Я знаю, що ти на це здатен.

Левожар якусь мить дивився в очі Ожинокігтеві, потім відсторонився й кинувся в ліс. Сіросмуг і патруль Тіньового Клану помчали за ним, а Горностаєлап волочився позаду на втомлених ногах.

Коли вони зникли, у Голубокрилої раптом усе опустилося в животі. Молода воячка озирнулася на побратимів. У їхніх очах промайнув страх.

— Табір знищено, — гаркнула Папоротехмарка.

— Ми раніше його вже відбудовували, — відказав Вогнезір, відтак розвернувся й попрямував крізь подерту загорожу. — Зможемо відбудувати знову.

Голубокрила намагалася заглушити у своїй голові стукотіння лап, що наближалися. «Тільки якщо переживемо наступну атаку», — подумала вона.

Розділ 24

Левожар мчав у бік кордону Тіньового Клану. Папороть шмагала кінчики його вусів. За ним біг Сіросмуг, а поруч поміж дерев зарябіли фігури Снігопташки, Дубошуба й Димонога. Під лапами Левожар бачив лише розмиту землю.

— Ох! — спіткнувся за ним Сіросмуг і, гекнувши, упав.

Левожар розвернувся й помчав назад.

Сіросмуг схопився на лапи.

— Просто зашпортався через ожину, — прогарчав кіт.

На мить Левожар побачив, який цей вояк кволий… Помітив чіткі обриси кісток, що проступали вздовж його хребта.

Сіросмуг скривився.

— Чого ти так на мене дивишся? Ну ж бо! Маємо битися, — і він помчав навздогін за Димоногом і Снігопташкою.

Коли вони перетинали кордон, Левожар почув бойові крики. І побачив, як коти зчепилися за низьким кущем ялівцю.

— Крукокриже! — скрикнула Снігопташка й перескочила через кущ.

Двоє Тіньових вояків билося в кігтях трьох вояків Темного Лісу. Шкури Кланових котів були подерті та закривавлені. Очі перелякано блищали.

— Жабоноже, ми йдемо! — Дубошуб побіг за Снігопташкою.

Він перескочив через ялівець і метнувся до найближчого Темного кота, відкинувши його, а Снігопташка відтягнула ще одного — від Крукокрига.

Левожар стишив ходу. Ще одна купка вояків билася далі на стежці. Він упізнав Гадохвоста, що бив лапами котів. «Гадохвіст — старійшина! — подумав він. — Але ми не можемо відволікатися на ці сутички. Ми потрібні Чорнозорові».

— Треба дістатися табору, — наполегливо сказав він Сіросмугові.

— Треба допомогти Гадохвостові! — крикнув Димоніг.

— То й допоможи. — Левожар звернув зі стежки та прорізався крізь ожину, обравши найпряміший шлях. — Ходімо, Сіросмуже.

Коли сосни пощільнішали, Левожар почув крики. Попереду здіймалися зарості ожини. «Табір Тіньового Клану», — подумав він. Загорожа рясніла дірами. Папороть була розчавлена та забризкана кров’ю. Ковтнувши сморід страху й запах Темного Лісу, Левожар прослизнув крізь шпарину в ожинових заростях.

По всій галявині валялися поранені коти. Сосноноса, чорна королева, голосила над маленьким тільцем неживого кошеняти. Вохрошубка обвила хвостом свою посестру, у погляді виднівся жах. Четверо Темних вояків походжало в дальньому кінці табору, спостерігаючи за Кланом, немов лисиці, котрі чатують, поки загнана в кут здобич виснажиться.

Навпроти них на галявині вишикувалися побиті Кланові вояки. Поряд зі Щурошрамом і Вохрошубкою стояли Вітряні коти — Вугленіг, Дрокохвіст і Верхошубка та Річкові — Дірколет, Вільшанокрил і Пелюсткошубка.

Сіросмуг різко зупинився.

— Чому Тіньовий Клан не дає відсіч? — захекано спитав він.

— Ви хочете, щоб ми втратили ще більше вояків? — нявкнув Дрібнохмар, проносячись повз, перестрибуючи від одного пораненого Кланового кота до іншого. — Чорнозір утратив життя.

Медикіт Тіньового Клану зупинився біля Жеврошуба, який лежав на боці, а навколо його живота збиралася кривава калюжа. Він притиснув рану, але кров аж булькала навколо його лап.

— У мене закінчуються ліки! — у паніці нявкнув він.

Сіросмуг виступив уперед.

— Тобі потрібен мох. — Він покликав до себе Вузлошубку, що тремтіла на краю галявини. — Іди та пошукай! — наказав він. — Візьми стільки, скільки зможеш принести.

Кішка метнулася геть, її очі засяяли, ніби вона відчула полегшення, отримавши завдання.

— Кедросерде! Біловодо! — гукнув Сіросмуг до старійшин, які зіщулилися під пошарпаною ожиною. — Знайдіть павутиння! Треба перев’язати рани!

Понад галявиною пролунало зловісне гарчання, і Левожар побачив, як майнуло хутро. Один із вояків Темного Лісу перескочив через запахові мітки Тіньового Клану й кинувся на Сіросмуга.

Сіросмуг зустрів його ударом, відкинувши кота назад.

— Краще зачекайте на підкріплення, перш ніж пробувати на нас нападати, — прогарчав він.

Кіт-нападник злісно зиркнув на нього, але пошкандибав назад до своїх побратимів.

— Вони чекають на наступний патруль, — нахилився Левожар до Дрібнохмара. — Тобі треба перев’язати якомога більше котів. Вони повинні битися далі.

Жеврошуб слабко підвів голову.

— Я битимуся до смерті, якщо доведеться.

Левожар знову оглянув табір.

— Де патруль Громового Клану?

Ні Карохвістки, ні Шипокігтя, ані Косариконога не було й сліду.

Дрібнохмар не відривався від кота, якого лікував.

— Вони, мабуть, погнали Темних вояків у ліс.

До них підбіг Кедросерд, його передня лапа була обмотана павутинням.

— Ось! — Він простягнув Дрібнохмарові лапу, щоб той її розмотав. — Біловода принесе ще. У дуплі дерева чимало павутиння.

Через галявину прибігла Вузлошубка й кинула біля Дрібнохмара оберемок моху.

— Дякую. — І Дрібнохмар заходився обмотувати Жеврошубову рану павутинням. Його трохи відпустило, коли побачив, що кров перестала цебеніти. — Принеси ще.

Коли Вузлошубка помчала знову, Дрібнохмар підклав мох ближче до Жеврошуба. Відчуваючи неймовірну спрагу, той, викрутивши шию, взявся пити.

Левожар оглянув табір. Паніка, через яку заклякнув Клан, здавалося, вщухала. Коти шмигали крізь пошарпаний ожиновий пліт, збираючи мох і павутиння. Щурошрам став походжати сюди й туди, загрозливо б’ючи хвостом. Левожар нахилився до Сіросмуга.

— Залишайся тут й охороняй Дрібнохмара.

Він підійшов до вояків, що стояли лицем до котів Темного Лісу.

— Підходьте до них ближче, — прошепотів він Щурошрамові. — Дуже повільно. По одненькому кігтю.

Щурошрам кивнув і смикнув вухом, давши знак своєму патрулю посунутися вперед. Шерега рухалася разом із ним, завмирала, потім знову рухалася. Коти Темного Лісу неспокійно заворушилися. Один кіт із надією подивився на загорожу табору, ніби шукаючи підкріплення.

— Просто повзіть уперед, — прошепотів Левожар Щурошрамові. — Не надто наближайтеся, лише щоб відволікти їх, поки я подивлюся, як справи в Чорнозора.

Щурошрам кивнув у той бік шпарини в живоплоті.

— Він отам.

— Дякую.

І Левожар квапливо пірнув під віття.

Горобинокіготь зустрів його з настовбурченим хутром.

— Ви прийшли.

— Звичайно. — Левожар побачив Чорнозора, що лежав на піщаній долівці позаду воєводи Тіньового Клану. — Як він?

— Одужує. — Горобинокіготь заступив Левожарові шлях. — Це не останнє його життя, але деякий час він буде кволий. — Його очі небезпечно блиснули. — Тіньовий Клан ще не переможений. Ми знову битимемося.

— Добре. — Левожар обійшов воєводу Тіньового Клану й присів біля Чорнозора. — Ми прийшли допомогти.

Очі провідника Тіньового Клану помутніли, але дихання було рівним.

Горобинокіготь нахилився й понюхав провідника.

— Він скоро буде на лапах.

Хвіст Чорнозора сіпнувся, коли подих воєводи ворухнув його хутро.

— Звідки взялися ці волоцюги? — прошепотів Чорнозір. — Я бачив котів, яких вважав уже мертвими!

— Зло живе вічно, — пробурмотів Левожар. — Ми помилялися, коли думали, що лише Зореклан здатен пережити смерть. Темний…

Він не встиг договорити, бо почув крик із галявини.

— Підведи його! — наказав Левожар Горобинокігтеві.

Але воєвода Тіньового Клану вже й так зводив Чорнозора на лапи.

Левожар вибіг із кубла. Вояки Темного Лісу ринули на них крізь прогалини з одного боку табору.

— Щурошраме! Збери своїх вояків у загони. Спробуйте розігнати ворога. Не дайте їм утворити лінію! — Він побіг до Дрібнохмара. — Треба відвести поранених в укриття.

— Мабуть, тоді треба нести під стіну табору. — Дрібнохмар махнув хвостом у бік похилих ожинових кущів на краю галявини. — Вузлошубко! Біловодо! Допоможіть!

Він схопив зубами непритомного кота за карк і потягнув до ожини.

— Маківко! — поманив Левожар старійшину Тіньового Клану.

Довгонога кішка промчала галявиною, ухилившись від вояка Темного Лісу, і взяла в щелепи мертве кошеня. Штовхаючи Сосноносу попереду себе, вона повела скорботну королеву за кущі ожини та поклала кошеня до її лап. Вугленіг, Вільшанокрил і Тхорокіготь стали спиною до спини посеред галявини й відбивалися від натиску вояків Темного Лісу. Світошубка та Шпакокрил стояли пліч-о-пліч, тримаючись міцно й люто рубаючи лапами потік смердючих шкур.

— Тримайте позиції! — заревів Левожар.

На патруль Вугленога наринула хвиля розлючених вояків. Левожар стрибнув уперед і почав шмагати навсібіч, відчуваючи, як лапи торкаються плоті та хутра. Здавалося, ніби котів Тіньового Клану, котрі ще трималися на рівних, не залишилося. Невже оце й кінець гордовитого бойового Клану?

— Ми за ними не встигаємо! — Сіросмуг плечем уперед проминув Левожара, могутніми ударами відкидаючи вояків убік.

Він підбіг до патруля Вугленога й стягнув скуйовджену черепахову кішку з плечей вояка Вітряного клану.

Раптом за стіною табору почулися кроки. Левожар заціпенів: «Ще одна атака?». Табір вже й так захопили.

Ожина затремтіла й затріщала під натиском патруля скуйовджених вояків. Левожар пильно поглянув на новоприбулих. Шкури котів були прозорими, і рухалися вони наче тіні. Він бачив крізь них дерева й траву там, де мав би бачити лише хутро й міцні м’язи. Але тільки-но він придивився, то зрозумів, що вже бачив цих котів раніше. «Древні коти з Печери!» — зрозумів він.

Примарні вояки ринули до котів Темного Лісу. Зіщуливши очі, притиснувши до голів вуха, випроставши кігті та клацаючи зубами, вони кидалися на ворога, завдаючи ударів таких самих реальних, як удари будь-якого лісового кота.

Горобинокіготь похитнувся.

— Хто вони, заради Зоряного Клану?

Линяла ряба кішка зупинилася перед воєводою Тіньового Клану.

— Ми були тут ще до Зоряного Клану, юначе! — Вона глянула на Левожара: — От і зустрілися.

— Совина Пір’їно! — покликала її біла Древня воячка. — Допоможи мені тут.

Воячка гнала галявиною смугастого кота з Темного Лісу, змушуючи його задкувати.

— Іду, Півповне!

Коли Совина Пір’їна метнулася геть, крізь залишки табірної загорожі пробилася величезна істота. Її біла смугаста морда здавалася завбільшки із собачу, а сірі плечі були величезні порівняно з плечима котів, що билися.

— Північ! — крикнув Сіросмуг до борсучихи, коли та пошкандибала галявиною. Коти Темного Лісу і вояки Тіньового Клану зі сповненими жаху очима розбігалися з її шляху.

— Не бійтеся! — зойкнув він. — Борсучиха — союзниця!

З ревом Північ схопила вояка Темного Лісу за потилицю, високо підняла та жбурнула геть, немов здобич. Левожар із новим спалахом надії кинувся на найближчого смердючого кота й притиснув його до землі. Розідрав йому щоку, стусонув по боці, а потім відкинув лапою.

— Гарний прийом, — сказала Півповня, що підбігла до нього.

Її шкура була прозора, немов туман.

Темний вояк кинувся на неї. Вона вчепилася кігтями в його щоку. Кіт ляснув їй по лапах. Швидкий, як лисиця, Левожар прослизнув під кота і рвонув угору, підкинувши його так, що той відлетів. Півповня підстрибнула й схопила його просто в повітрі, ніби спіймала в небі величезного птаха.

— Допоможіть!

Левожар різко обернувся, почувши з-за кущів ожини вереск. Він перестрибнув через залишки табірної загорожі та помчав крізь дерева.

— Згинеш як зрадник! — злісний Темний кіт затискав між корінням сосни Щурошрама.

— Ні, Клаптехвосте! Будь ласка! — Нажаханий Щурошрам захитався, коли Клаптехвіст міцніше стиснув кігті навколо його горла.

Левожар поковзом зупинився.

— Відпусти його!

Клаптехвіст підвів голову.

— Відпустити? — Він зневажливо подивився на Левожара. — Але він зрадив своїх побратимів із Темного Лісу!

Левожар витріщився на Щурошрама.

— Побратимів?

— Вони не казали, що тренують мене для знищення власного Клану! — прохрипів Щурошрам.

Клаптехвіст посилив хват, від чого Щурошрам аж очі вирячив.

— Ти знав, що станеться, якщо ти мене не послухаєшся! — Він здійняв лапу, блиснувши кігтями.

Щурошрам відчайдушно борсався.

— Злізь із нього! — почувся чийсь голос.

Біла котяча постать промайнула повз Левожара та збила Клаптехвоста в бік. Снігопташка важко приземлилася на всі чотири лапи й вигнула спину, плюючись від люті.

— Щурошрам мій брат! — прошипіла вона, коли Клаптехвіст відновив рівновагу. — Він ніколи не зрадить свій Клан.

Щурошрам позаду неї і собі підвівся на рівні.

Клаптехвіст пильно глянув на Снігопташку й посміхнувся:

— О, справді? Тоді чому він тренувався в Темному Лісі? — Він кивнув у бік табору. — І не лише він.

Його погляд зупинився на буро-рябому коті, який за карк тягнув через галявину Світошубку.

— Багроверб? — недовірливо витріщилася Снігопташка.

— Так! — прогарчав Клаптехвіст. — Багроверб.

Багроверб крутнувся, почувши своє ім’я, і відпустив Світошубку.

Воячка Тіньового Клану скочила на лапи, її очі палали люттю.

— Що ти робиш, мишачий мозку? Я ж не ворог!

— Ходи-но сюди, Багровербе! — покликав його Клаптехвіст.

— Що таке?

Багроверб помчав до Клаптехвоста, його очі сяяли від хвилювання.

— Як іде битва? — кивнув головою Клаптехвіст.

— Чудово! — Підступний вояк жадібно озирнувся на колотнечу. — Нарешті я можу битися як слід. Ти маєш рацію, що Клани слабкі та ліниві. Це легко. Вони так одержимі ідеєю бути чесними й дотримуватися Вояцького правильника, що я можу їх перебити, як мишей!

— Вояцький правильник важливіший за життя будь-якого кота! — Снігопташка кинула його на спину і вп’яла йому в горло кігті. — Я тебе вб’ю.

— Стій, Снігопташко, — пролунав тремкий голос за спиною Левожара.

До них шкутильгав Чорнозір, навколо якого досі витав запах смерті.

Снігопташка позадкувала.

— Але ж він зрадник!

— Я вірний своєму новому Кланові! — Багроверб скочив на лапи й став біля Клаптехвоста. Він пильно дивився на Чорнозора, а потім прогарчав: — Твій час минув. Ти всього лише старійшина, який відживає своє знову і знову. Чому б тобі просто не здатися й не померти?

Чорнозір підійшов ближче до молодого вояка.

— Я досі провідник цього Клану! — прогарчав він. — А ти зрадив нас усіх.

Зі швидкістю пташиного польоту він викинув лапу й глибоко вп’яв кігті в груди Багровербові. З рани на лісову підстилку хлинула кров. Багроверб здивовано дивився на провідника, відтак глянув на рану. Лапи йому підкосилися, і він упав. Голова вдарилася об хвойну лісову підстилку, очі закотилися і потьмяніли.

Клаптехвіст повернувся до Чорнозора.

— Ти вбив мого вірного вояка!

Чорнозір зустрів його погляд, не здригнувшись.

— Я вбив одного зрадника, а тепер готовий убити іншого.

Очі Клаптехвоста палахнули люттю.

— Думаєш, можеш мене вбити?

— Ні! — стрибнув між ними Левожар. — Бийся зі мною! — Він примружив очі, дивлячись на Клаптехвоста. — Чи перепудився?

— Мене нічого не лякає, — сказав Клаптехвіст і, зашипівши, стрибнув на Левожара.

Кіт відчув глухий удар Темного кота об свої груди, на мить здивований Клаптехвостовою силою. Він міцно вп’явся кігтями задніх лап у долівку, всипану голками, і звівся дибки, ладний гупнути Клаптехвоста по морді. Але Клаптехвіст відступив і присів, його очі тріумфально сяяли, ніби він знав про кожен Левожарів рух.

Левожар завмер. «Клаптехвіст упевнений, що переможе», — подумав він, і від сумніву йому зсудомило живіт. Він відкинув той сумнів та атакував. Метнувшись на Клаптехвоста, він викрутився та зачепив лапою його передні лапи.

Клаптехвіст відскочив назад.

— Ти мене не переможеш, якщо битимешся, як кошеня.

Він кинувся Левожарові до горла. Громовий вояк устиг ухилитися останньої миті, хоч і здригнувся, щойно почув клацання порожніх щелеп біля самісінького вуха. Підвівся на задні лапи, ладний ударити Клаптехвоста передніми, але Клаптехвіст занадто хутко крутнувся і так сильно копнув задніми лапами Левожара в живіт, що той аж відкотився.

Клаптехвіст шмагав хвостом.

— Коли ж ти почнеш битися, як справжній вояк?

— Зараз!

Утім коли Левожар стрибнув уперед, інші кігті вчепились йому в горло. Він намагався вирватися, смикаючись усім тілом, силкуючись хапнути повітря, напружуючи лапи, щоб ухопитися за слизькі голки.

— Можна, я дозволю своїм побратимам тебе добити? — зловтішно спитав Клаптехвіст.

Аж тут він глянув повз Левожарове плече, і в його погляді раптом промайнув страх.

Лапи, що стискали Левожарове горло, відпустили вояка. Він відчув дихання борсучихи. Позаду нього стояла Північ.

— Доля — це вибір кожного кота, — прошепотіла вона йому на вухо. — Але деяких котів доля обрала сама.

Вона розвернулася й важко пішла геть.

«Я вб’ю цього кота. — Левожар бачив, що станеться далі, бачив ясно, як зоряне небо. — Можливо, я не зрівняюся з тобою в лисячій тактиці, Клаптехвосте, але можу битися як найкращий вояк з усіх, що будь-коли існували».

Клаптехвіст звів лапу й випустив кігті.

— Шкода, що твоя товаришка-борсучиха не буде за тебе битися, — він вищирився, показавши закривавлені зуби.

З-під Левожарової шкури струмувала сила. Потужно відштовхнувшись від землі, він глибоко вп’явся зубами в горло Клаптехвоста, а навколо нього обсипалися соснові голки. Він відчув у роті м’якість плоті та смак крові, від огиди його потягнуло на блювоту, але він опанував себе, упиваючись зубами дедалі глибше, аж поки Клаптехвіст, булькаючи та борсаючись, не впав. Левожар міцніше стиснув щелепи, і Темний вояк обм’якнув.

Відпустивши його, Левожар похитнувся назад і спостерігав, як Клаптехвостове тіло зникає. Воно ставало дедалі блідішим на тлі лісової підстилки, аж поки цілком не розтануло в повітрі. Вояк підвів погляд, раптом усвідомивши, що інші коти спостерігають за ним, і відчув, яке його обличчя мокре від крові Клаптехвоста.

Вояки Темного Лісу позадкували, відтак розвернулися та кинулися з табору.

— Левожаре? — Чорнозір ступив уперед. — Я пишаюся тим, що воюю поруч із тобою. — Він кивнув на бойовище. — А тепер покінчімо із рештою цих лисячих сердець?

— Левожаре?

Сіросмугове нявкання заскочило кота зненацька. Він обернувся і побачив, як сірий вояк пробирається крізь папороть. За ним ішов темно-коричневий Древній кіт.

— Півповня каже, що нам треба повертатися додому. — Сіросмуг глянув через плече на табір Тіньового Клану. — Наша допомога тут більше не потрібна.

Чорнозір кивнув.

— Дякую вам. Ідіть і бийтеся тепер поряд зі своїми побратимами.

Левожар шанобливо схилив голову до провідника Тіньового Клану.

— Гаразд. — Він махнув хвостом. — Ходімо.

Розділ 25

Плющоплеса причаїлася всередині виходку в ґрунтовому тунелі. Вона чула, як Вогнезір на галявині віддає патрулям накази. Над улоговиною лунало ревіння. Темні вояки дісталися їхнього лісу.

Плющоплеса розпушила хутро від розчарування. Голубокрила занадто рано розбудила її. «Я намагалася дістатися до Цвітопалої та Березопада до початку битви! — думала кішка. Тепер уже занадто пізно. — Але я мушу їх знайти». Вона нашорошила вуха.

— Залишайся з Ожинокігтем й охороняй табір, — віддав останній наказ Вогнезір, а потім, стукочучи лапами, вибіг із табору.

Плющоплеса чекала. «Куди Зорелом відрядить новаків Громового Клану?» — загадувалася вона. Не до їхнього Клану, напевно? Вони ж радше прагнутимуть битися з іншими Кланами… Плющоплеса прокралася глибше в кущі ожини та обійшла виходок, пробираючись крізь папороть, доки не вибралася з табору. Ліс пах вогкістю. Вітер ревів у верхівках дерев.

— Плющоплесо? — зненацька заскочило її нявкання Ожинокігтя. — Хіба ти не маєш бути в патрулі Вогнезора?

Вона обернулася й побачила, що під горобиною стоїть воєвода Громового Клану. Ожинокіготь знав, що вона тренувалася в Темному Лісі. Що, як він подумає, буцімто вона зраджує свій Клан?

— Мені треба знайти Цвітопалу, Березопада й Мишовуса, — чесно зізналася кішка.

Він підійшов ближче.

— Ти знаєш, де вони?

— Ні! На жаль. Я хочу зупинити їх, перш ніж…

— Перш ніж вони зрадять свій Клан? — примружив очі Ожинокіготь.

— Вони б не зрадили! — задихнулася вона. — Я знаю, що вони б не зрадили! Але вони налякані. Зорелом погрожував убити їх, якщо вони не битимуться разом із ним.

Ожинокіготь торкнувся мордою її голови.

— Знайди їх, Плющоплесо.

— Справді? — Вона кліпнула. — Усе гаразд?

— Я покладаюся на тебе.

— Дякую!

Плющоплеса з полегшенням обернулася й помчала до території Вітряного Клану. Зойки луною котилися з вересової пустки й відлунювали над водою, але котячих шкур видно не було. Вона бігла швидше, ковзаючи лапами по слизькій траві, до струмка, що позначав кордон.

— Плющоплесо, — раптом почула вона гарчання.

У темряві за струмком блиснули бурштинові очі.

Плющоплеса зупинилася, випустивши кігті.

— Хто там?

З папороті вислизнув Тигросерд.

Плющоплеса зіщулила очі.

— Куди ти прямуєш? — Вона перестрибнула через струмок, тримаючись на відстані від Темного вояка. — Ти ж бо знаєш, що битва розпочалася, чи не так?

Тигросерд глянув через плече.

— Шулікокриг сказав мені чекати на нього тут.

Плющоплеса ворухнула лапами.

— Ти в його патрулі?

— А ти?

Його погляд спалахнув підозрою.

— Я… я ще не знаю. Я не отримала наказів.

Її думки гарячково закружляли. На чиєму боці зараз Тигросерд?

— Шулікокриг тобі скаже, що робити, коли прийде сюди.

«Але я маю знайти своїх побратимів!» — нагадала собі Плющоплеса та почала продиратися крізь папороть.

— Куди ти йдеш? — крикнув Тигросерд.

— Не маю часу чекати! — відказала Плющоплеса. — Битва почалася!

— Але ж ти не знаєш, з ким битися!

Її пронизало розчарування.

— Звісна річ, я знаю, з ким битися! — Вона повернулася до Тигросерда. — Я битимуся з будь-яким вояком Темного Лісу, котрого зустріну. — Вона пильно подивилася на нього. — І з будь-яким Клановим котом, який б’ється на їхньому боці!

— А я думав, що тепер твої побратими — вояки Темного Лісу. — Тигросерд підступив на крок. У його нявканні чулася загроза. — Хіба не для цього ти тренувалася?

Плющоплеса похитала головою.

— Я знаю, які коти заслуговують на мою відданість. Я радше помру, ніж битимуся пліч-о-пліч із Зореломом і Шулікокригом.

Тигросерд вискалив зуби.

— Можливо, тобі й доведеться померти, — прогарчав він. — Ти чула, що обіцяв зробити Зорелом із тими, хто його зрадить.

Плющоплеса зустріла його погляд, відчуваючи, як у ній спалахує лють.

— Мені байдуже, — сказала вона.

— Ти говориш просто як твоя сестра, — кинув у відповідь Тигросерд.

Плющоплеса насупилася:

— До чого тут Голубокрила?

— Вона поставила свій Клан вище за мене.

— То й що? — Не зважаючи на те, що Тигросерд ставав дедалі похмурішим, Плющоплеса вела далі: — Тобі теж слід ставити свій Клан на перше місце! Невже всі ці повні в Темному Лісі змусили тебе забути Вояцький правильник?

Тигросерд вишкірив зуби.

— Я нічого не забув.

Поруч із ними зашелестіла папороть. Плющоплеса різко обернулася й побачила Шулікокрига.

— Плющоплесо, — його очі небезпечно блиснули, — де ти була?

— Шукала Цвітопалу й Березопада, — затнувшись, відповіла молода воячка.

Шулікокриг наблизив до неї морду.

— Знайди їх, — прошипів він, — негайно. Тоді рушайте просто до табору Вітряного Клану. Будете в моєму патрулі під час другої атаки.

Плющоплеса кивнула й помчала геть. Вона озирнулася й побачила Тигросерда, який нахилився до вуха Шулікокрига.

Її оповив жах: «Якщо він скаже Шулікокригові, що я зрадниця, то мені кінець!».

Відчуваючи, як стугонить серце, вона пірнула у верес і чимдуж побігла.

— Березопаде! — гукала вона. — Цвітопало!

— Плющоплесо!

Вона різко зупинилася, почувши Березопадове нявкання. Побратим причаївся під дроком, що хитався від вітру. Світла смугаста шерсть немов сяяла в тіні. Цвітопала й Мишовус тулилися до нього, їхні очі блищали від страху.

Раптом поблизу пролунали крики, і десь повз них промчали двоє вояків Вітряного Клану, а за ними — вояки Темного Лісу. Далі на схилі зіткнулися ще вояки, їхнє виття перебивало ревіння негоди.

— Що нам робити? — прошепотіла Цвітопала. — Ми ж не можемо нападати на Кланових котів!

Плющоплеса звела морду.

— Звісно, не можемо! Ми повинні захистити Клани від Темного Лісу.

Березопад пильно подивився на неї.

— Ти ж увесь цей час знала, що вони це планували?

— Так, — зізналася Плющоплеса.

Мишовус кліпнув на неї.

— Чому ти нам не сказала?

— Я шпигувала. — Вона випросталася. — Я не знала, кому можу довіряти. Я мусила дати вам змогу самим розібратися.

— Вона має рацію, — виступив уперед Березопад. — Нам слід було раніше здогадатися, що коїться.

Мишовус озирнувся через плече.

— То що ж нам робити?

— Ми стаємо до бою, як наказав Зорелом, але б’ємося на боці Кланів, — відповіла котові Плющоплеса. — Нас тренували вояки Темного Лісу, тому ми здатні застосувати проти них їхні хитрощі. — Аж тут її носа торкнувся знайомий запах. — Яблукошубко? — насторожено покликала вона, відчувши запах кішки Тіньового Клану.

Чи стане тій мужності протистояти воякам Темного Лісу?

Коли Яблукошубка вислизнула з вересу, повз неї промчав Бризошуб. Хутро Плющоплесої стало дибки, коли вона побачила за ним Чортополоха та Снігочуба.

— Отак! — Очі Бризошуба заблищали. — Ми збираємося атакувати табір.

— Але Шулікокриг сказав нам зустрітися з ним, — заперечила йому Плющоплеса.

— Там і зустрінемося, — прогарчав Чортополох. — Він нападе з протилежного боку.

Плющоплеса кліпнула, дивлячись на темного смугастого кота.

— Добре. Ходімо, — звернулась вона до побратимів, розпачливо поглянувши на них, немов казала: «Нам поки що слід підіграти!».

Відтак кинулася за Бризошубовим патрулем до табору Вітряного Клану.

— Ми не нападатимемо на Вітряних котів, коли дістанемося їхнього табору, — прошипіла вона Березопадові, тільки-но той наздогнав її.

Верес пестив котячу шкуру, проте сморід гниття, що линув від Темних котів, заглушав квітковий аромат. Торф’яниста земля під її лапами була слизькою. «Вересова пустка перетворюється на Темний Ліс! — мимохідь подумала Плющоплеса, але відкинула той здогад. — Не перетвориться! Я цього не дозволю!»

— Хутчіш! — скрикнув Мишовус, обганяючи молоду воячку. — Не можна дати їм дістатися туди першими.

Плющоплесій легені заболіли, але вона набавила ходи й побігла слідом за Березопадом і Цвітопалою, шкрябаючи лапами поміж кущами.

Згори вже виднівся табір Вітряного Клану. Галявина кишіла верескливими котами. Вугленіг стояв дибки над вояком Темного Лісу, а той, скрикнувши, кинувся до задніх лап Вітряного вояка. Інший Темний кіт повалив на землю Воронокрила й заходився гамселити його кігтями. Серед гнучких котів Вітряного Клану Плющоплеса впізнала широкоплечі й міцні статури свої побратимів — Білокрилої, Бубконоса й Ліщинохвостої. Поряд із ними билися Ружоніс із Річкового Клану й Кротоніжка з Тіньового.

Вояк Темного Лісу жорстоким ударом відбив Ружоноса. Один кіт драв живіт Ліщинохвостої, а інший відривав шматки від боку Білокрилої. Кланові вояки були в меншості й боролися за своє життя.

Бризошуб походжав вершиною пагорба, шмагаючи хвостом. Чортополох подивився вниз, на табір.

— Коли ми атакуємо? — перелякано спитала Яблукошубка.

— Коли перший патруль їх знесилить, — сказав їй Чортополох.

Цвітопала поворухнула лапами. Плющоплеса відчула, як розчарування поколює шкіру черепахової воячки.

— Чому б нам не допомогти їм зараз?

— Зачекай. — Чортополох підвів погляд на дальній бік табору, де сидів Шулікокриг, його силует чітко вимальовувався на тлі хмар. Ворожий патруль нетерпеливо переминався поблизу. З-поміж інших мерехтіла й смугаста шерсть Тигрозора.

Знизу пролунав голосний крик. Плющоплеса затамувала дух, коли побачила, як королева підвелася дибки, щоб відігнати Темного кота від крихітного кошеняти, а те трусилося біля поскубаної табірної загорожі.

«Треба швидше!» — розпачливо думала вона, намагаючись утримати лапи на місці, аж раптом зауважила, як Шулікокриг звів хвіст, а потім хльоснув ним. То був знак.

— В атаку! — несамовито завив Чортополох і щодуху помчав униз схилом, пробиваючись крізь верес до табору.

Снігочуб кинувся за ним, Цвітопала бігла притьмом.

Плющоплеса перегородила дорогу Яблукошубці.

— Ти ж не збираєшся воювати на їхньому боці, чи не так?

Яблукошубка дивилася на Плющоплесу ошаленілими від жаху очима.

— А-а-але я мушу!

— Ти мусиш захищати Клани! — прошипіла Плющоплеса. — Хіба не краще померти, ніж мати за провідника Зорелома?

Яблукошубка знічено закліпала.

— Ти досі воячка, — нагадала їй Плющоплеса. — А Вояцький правильник каже, що ми повинні віддати своє життя за наших побратимів. Вони ніколи не потребували нас більше, ніж зараз!

Яблукошубка кивнула.

— Ти маєш рацію, — прошепотіла вона. — Моє життя — це невелика ціна, враховуючи те, що я накоїла.

— Зараз немає часу на каяття, — сказала їй Плющоплеса. — Бийся вірно та мужньо. Це все, чого від тебе потребує твій Клан.

— І саме це він від мене дістане! — Яблукошубка кинулася до табору.

Плющоплеса помчала слідом. Треба дістатися до Бризошуба. Вона прорвалася крізь верес і поковзом зупинилася на торф’яній галявині. Зусібіч билися та ревіли коти.

Вона оглянула табір. Бризошуб крізь натовп летів за Чортополохом. Плющоплеса рушила за ним.

— Ні! — скрикнула вона, коли Бризошуб став дибки, наміряючись напасти на вояка Вітряного Клану. Кішка кинулася просто на нього. Вона так зацідила Бризошубові в морду, що той відлетів. — Не можна битися за Темний Ліс!

— Ти збожеволіла? — Бризошуб скочив на лапи й ошелешено вирячився на неї. — Ми ж для цього й тренувалися!

— Але ти досі в це не можеш повірити! — пролунав збоку голос, і раптом чиїсь кігті вдарили Плющоплесу в щоку.

Біль пронизав кішку, і вона заточилася.

Над нею нависав Чортополох, задравши губу та вищиривши довжелезні жовті зуби.

— Зрадниця!

— Я не зрадниця! — прошипіла Плющоплеса. — Я весь цей час була вірною своєму Кланові! Я ходила до Темного Лісу лише задля того, аби дізнатися, що ви задумали!

Її серце завмерло, коли вона побачила, як з-за плеча Чортополоха вигулькнув Шулікокриг. Потім і Снігочуб підскочив до неї з темними від ненависті очима.

— Ми теж не будемо битися на вашому боці! — закричав Березопад і наскочив на смугастого Темного кота.

Яблукошубка кинулася до пошарпаного вояка Темного лісу.

— Я б’юся на боці Кланів! — оголосила вона.

У погляді Шулікокрига спалахнула лють.

— Тоді ми спочатку вб’ємо вас, а потім уже знищимо ваші жалюгідні Клани!

Плющоплеса зібралася на силі й напружилася, почувши, що на неї летить кіт. Кігті вп’ялися їй у бік. Снігочуб усією вагою вгатився в кішку й повалив її на землю. Вона вивернулася, скочила на лапи й кинулася на кощавого білого кота. Тоді вп’ялася кігтями йому в плечі й потягнула назад, але той виборсався і клацнув зубами біля її горла. Юна воячка вчасно ухилилася та раптом врізалася в бік якогось смуганя.

«Тигросерд!» — впізнала вона запах.

— Мені ще з тобою треба битися? — прогарчала вона.

Тигросерд зіщулив очі.

— Я вояк! — рикнув він. — Я воюю за Клани. — Він повернувся і так копнув задніми лапами Чортополоха, що той розпластався. — Воякам Темного Лісу тут не місце! — вигукнув Тигросерд. — Це територія Клану!

Відчувши надію, Плющоплеса відштовхнула Снігочуба, почувши, як його шкура затріщала в її кігтях.

— Тоді навіщо ти ходив до Темного Лісу? — крикнула вона до Тигросерда.

Тигросерд знову копнув Чортополоха, який був підвівся, і збив його з ніг.

— З тієї ж причини, що й ти, — відповів він. — Хотів дізнатися, що вони задумали.

— Але ж ти родич Тигрозорові! — скрикнув Чортополох, кидаючись на нього.

— Це не означає, що я маю бути схожим на нього, — відповів Тигросерд, замахуючись на Чортополоха. — Він якось уже мало не знищив Тіньовий Клан. Я не збираюся дозволяти йому робити це знову!

Шулікокриг із лютим ревінням промчав повз Чортополоха.

— Я доб’ю цього зрадника! — Він кинувся на Тигросерда. — А ви зі Снігочубом розберіться з Плющоплесою.

Плющоплеса відчула, як кігті деруть її плечі. Ноги підкосилися, вона хитнулася вбік. Снігочуб і Чортополох пліч-о-пліч нависли над нею. Разом почали відтісняти Плющоплесу назад, за пошарпану загорожу табору, раз по раз ляскаючи воячку по морді. Кішка звела передні лапи, намагаючись відбитися, але задні ковзнули по торф’яній долівці.

Зачепившись хутром за верес, вона зашпорталася й упала, звівшись на рівні якраз учасно, щоб відскочити від Снігочуба, який саме кинувся на неї. Звівши погляд, молода воячка збагнула, що далеко відійшла від Кланових котів. Побачила, як на галявині Тигросерда оточили вояки Темного Лісу. Березопад захищав кошеня на протилежному боці табору. Яблукошубка й Цвітопала, у яких із вусів уже крапала кров, боролися спина до спини, відбиваючи удари чотирьох котів Темного Лісу.

«О Зореклане, допоможи мені!» — подумала Плющоплеса.

Снігочуб і Чортополох далі відтісняли її назад, завдаючи болісних ударів. Табір зник із виднокола, немов поглинутий тінню, а коти заганяли її дедалі глибше у верес. Потім вони зупинилися. Снігочуб став на чотири лапи й вирячився на неї. Захеканий Чортополох став поруч із ним.

Плющоплеса різко обернулася, зводячи дух, вона шукала шляху до втечі. З усіх боків розрісся дрік, густо всіяний колючками. Снігочуб і Чортополох затуляли єдиний для неї вихід.

— Ми її спіймали! — гукнув через плече Чортополох.

На невеличку галявину вийшов Шулікокриг.

— Ти справді гадала, що виживеш після того, як зрадила мене? — Його блакитні очі засяяли, коли він глянув на Чортополоха й Снігочуба. — Зробімо так, щоб вона вмирала повільно.

Він метнувся на Плющоплесу, відкинувши її назад із такою силою, що їй забило дух. Задихаючись, воячка відчула, як у спину вп’ялися кігті. Упівока побачила, як поруч промайнула шкура Чортополоха. Снігочуб схопив її ззаду. Кішка відчула, як її шкуру роздирають зуби та кігті. Біль обпік усе тіло. «Я не помру так просто! — подумала вона. Жах раптом додав їй сили. — І я заберу тебе із собою, Шулікокриже!» З ревом Плющоплеса стала дибки, сильна, як борсучиха, і розкидала навсібіч усіх своїх нападників.

Шулікокриг акуратно приземлився на всі чотири лапи.

— Я тебе надто добре тренував, — прогарчав він, не відриваючи погляду від її горла.

Плющоплеса відступила. Вона вивернулася та пригнулася, коли кіт стрибнув, але він, пролетівши над кішкою, таки вп’явся кігтями їй у хвіст і притиснув її до землі. Чортополох і Снігочуб атакували з протилежних боків, гарчали й роздирали їй вуха. Вона відчайдушно відштовхувала їх, відчуваючи під лапами тверді м’язи. Шулікокриг тепер був позаду неї. Він устромив кігті їй у плечі. Зойкнувши, Плющоплеса побачила, що його зуби блиснули біля її горла.

Аж тут над верхівкою дроку промайнула чиясь чорна шкура, і за мить поруч із нею з глухим стуком хтось приземлився на лапи.

— Геть від неї! — зойкнула Падуболистка.

Перед очима Плющоплесої аж світ перевернувся, коли вона побачила, як чорна воячка врізалася в Шулікокрига та відкинула його так, що той покотився в кущі дроку.

Вільна від кігтів Шулікокрига, Плющоплеса повернулася до Чортополоха й Снігочуба. Вона заходилася люто шмагати їх передніми лапами, в одну мить дуже ясно згадавши всі місяці вишколу. Падуболистка стала біля неї, завдаючи синхронних ударів, ніби інстинктивно знала, куди Плющоплеса поцілить наступного разу. Плющоплеса розідрала морду Снігочубові й подряпала носа Чортополохові, забризкавши їхньою кров’ю лісову підстилку. Розвернувшись і копнувши задніми лапами, вона відкинула Чортополоха назад, а потім встромила зуби в шию Снігочуба.

Білий вояк заверещав і, вирвавшись із її щелеп, швидко поповз крізь папороть. Плющоплеса, досі відчуваючи смак його крові, зустрілася поглядом із Чортополохом. У його очах промайнув страх, коли він побачив, як вона виплюнула закривавлений жмут Снігочубового хутра.

— Біжи, — прошипіла вона. — Бо якщо ти залишишся, я тебе вб’ю.

З розтуленим ротом Чортополох кинувся навтьоки, швидко зникаючи у кущах. Позаду Плющоплесої пролунав крик. Вона обернулася й побачила, як Падуболистка вдарила Шулікокрига по морді. Сила удару відкинула вояка Темного Лісу геть. Він із глухим стуком упав, проте відразу схопився на рівні. Зі щоки крапала кров, одне око було опухлим і заплющеним. Люто зиркнувши на Падуболистку здоровим оком, він подерся в дрік.

Плющоплеса вдячно подивилася на чорну кішку.

— Ти врятувала мені життя!

Падуболистка хитнулася і впала на землю.

— Падуболистко!

І Плющоплеса метнулася до неї — побачила кров, що пульсувала з рани на шиї. Плющоплесій від жаху зсудомило живіт.

Схопивши зубами Падуболистку за шию, вона наполовину потягла, наполовину понесла посестру до кордону Громового Клану. Сойкопер мав би знати, що робити.

— Я віднесу тебе додому, — прогарчала Плющоплеса крізь стиснуті зуби. — Обіцяю, я віднесу тебе додому.

Крізь зарості дроку до них продерся смугастий кіт. Плющоплеса зібралася на силі, готова до нової бійки.

— Дозволь мені допомогти! — Тигросерд зупинився біля неї і підсунув носа під плече Падуболистки. Узявши на себе половину ваги, він притиснувся боком до Плющоплесої. — Віднесімо її удвох.

Вони разом потягнули поранену воячку, і вереск битви у Вітряному Клану за їхніми спинами поступово вщухав.

Розділ 26

Голубокрила звела дух. Вояки Темного Лісу втекли, але вона чула кроки іншого патруля, що прямував до табору. Скоро він вирветься з Темного Лісу й дістанеться самого серця Громового Клану. Вона спробувала не звертати уваги на шум і зосередитися на таборі.

— Вони подалися просто до кошенят, — нявкнула до неї Листоплеса тремтливим голосом.

Кішка зупинилася поряд і впустила пучок трав.

З ясел звисали подерті кущі ожини. Папоротехмарка, випроставши кігті, походжала надворі. Хутро її було заплямовано кров’ю.

Маколеда звела погляд, зализуючи подряпини на боці.

— Але ми їх вигнали.

— Саме так — вигнали, — сказала Мишошубка, що стояла коло Мурка біля кубла старійшин.

Вона жваво підійняла лапу — здавалося, що вся її скутість зникла, — і потерла подряпину на носі.

«Залишається сподіватися, що ми зуміємо зробити це знову», — похмуро подумала Голубокрила.

Крізь пошарпані стіни ясел вона бачила Ясносерду, яка притискала до живота своїх кошенят і заспокоювала їх ніжними порухами язика. Хвостом вона міцно обіймала Лілейку та Зернинку, які визирали з гнізда поруч.

— Краще полагодимо, що зможемо. — Орлякошуб уже витягував ожину з-під кубла медикотів. — М’ятошубе, Пстругострумко! — гукнув він до вояків Річкового Клану. — Можете допомогти?

Вони поспішили приєднатися до Орлякошуба, який тягав ожину, щоб залатати ясла. Голубокрила зморщила носа від запаху трав Листоплесої, розмірковуючи, як воно — щойно бути воячкою, а за мить — медикішкою. Громовому Кланові пощастило з нею. Якщо вони переживуть наступну атаку, їм понад усе знадобляться медикоти.

— Як справи у Маргаритки? — спитала вона.

— У неї неприємна подряпина на морді, але з нею все буде гаразд. — Листоплеса підняла свій пучок листя й попрямувала до Мишошубки. — Сойкопер зараз нею займається, — додала вона мимохідь.

Голубокрила облизала носа, змиваючи запах трав. Аж тут її ніс уловив інший запах: «Свіжа кров!». Вона заціпеніла, коли той запах долинув з-за влоговини. Чиїсь лапи хитко наближалися до табору, за ними вона почула звук, немов волочилося хутро.

— Хтось іде! Когось поранено! — скрикнула кішка і, промчавши через галявину, вискочила крізь отвір у загорожі.

Хитаючись, схилом спускалася Плющоплеса. Поряд із нею ішов Тигросерд. Між ними мляво бовталася Падуболистка.

— Сойкопере! Листоплесо! — зойкнула Голубокрила через плече, перш ніж кинутися назустріч котам. — Плющоплесо, тобі боляче?

Вона оглянула трьох котів, шукаючи їхні рани. «Стільки крові!» — подумала кішка. Вона понюхала Тигросерда. Від нього пахло Темним Лісом. Невже він це зробив? Невже воював на боці Зорелома? «Ні, він не міг!» — запевнила вона себе.

Голубокрила зіскочила з дороги, поступаючись місцем Вогнезорові, що мчав із табору. За ним біг Сойкопер.

— Дай-но я її візьму. — Провідник Громового Клану звільнив плече Плющоплесої, розділивши тягар надвох із Тигросердом. — Допоможеш доправити її до табору? — запитав він у кота Тіньового Клану.

— Так, — нявкнув Тигросерд.

Голубокрила спостерігала, як Тіньовий вояк прогнувся, проходячи через тернову загорожу.

— Що сталося? — запитала вона сестру.

Плющоплеса дивилася повз неї круглими очима.

— Падуболистка врятувала мені життя.

«Ти мало не померла?» — із жахом подумала Голубокрила. Намагаючись дихати спокійніше, Голубокрила притиснулася до Плющоплесої і повела її в улоговину.

Тигросерд і Вогнезір обережно поклали Падуболистку на землю. Ожинокіготь і Вивіркострибка завмерли, дивлячись на край галявини. Прозоре світло відбивалося від чорного хутра, виблискуючи там, де крізь шерстини сочилася кров.

Маколеда прокралася краєм галявини й зупинилася біля Плющоплесої.

— А ти не бачила Вишнелапку? Чи Кротолапа?

Плющоплеса знизала плечима.

— Ні. Вони можуть бути будь-де, — похмуро пробурмотіла воячка.

Листоплеса присіла біля дочки.

— Падуболистко?

Падуболистка напіврозплющила очі та застогнала.

— Усе гаразд. — Листоплеса гладила її по щоці, поки Сойкопер розгортав поряд жмут листя.

Він понюхав її шкуру й став накладати павутиння туди, де була кров.

— Кров тече звідси! — панічно ахнула Листоплеса.

Кров збиралася калюжею навколо її лап. Кішка схопила шмат павутиння і запхала його під шию Падуболистці.

— Усе гаразд, Листоплесо. — Очі Падуболистки знову розплющилися. — Я рада, що повернулася до Громового Клану, — прохрипіла вона. — Її груди смикнулися, коли вона намагалася ковтнути повітря. — Я не могла… піти, не познайомившись ближче з матір’ю.

— Урятуйте її! — скрикнула Плющоплеса. — Ви повинні її врятувати! Шулікокриг намагався мене вбити, але Падуболистка його прогнала.

— Шулікокриг? — Ожинокіготь збоку від Падуболистки підвів погляд, в очах його потемніло. — Це він зробив?

Плющоплеса кивнула.

— Я билася зі Снігочубом і Чортополохом. Я ніяк не могла їй допомогти.

Голубокрила притиснулася до сестри.

— Ти донесла її додому, — заспокоювала вона. — Ти не могла зробити більше. — Голубокрила нашорошила вуха, почувши хрускіт листя під лапами патруля Темного Лісу. — Вогнезоре, — прошепотіла вона. — Вони дісталися лісу.

Вогнезір, що стояв біля Листоплесої, напружився.

— Падуболистко, — Листоплеса притиснулася мордою до доньчиної щоки. — Падуболистко?

Голова Падуболистки відкинулася назад, а її очі потьмяніли.

Листоплеса розвернулася до Сойкопера.

— Вона не дихає!

— Вона втратила забагато крові, — тихо нявкнув Сойкопер, торкаючись шерсті Падуболистки. Лапа його тремтіла. — Ми не змогли б її врятувати.

Ззовні влоговини пролунали кроки, рішучі та швидкі. Вогнезір відвів погляд від нерухомої чорної постаті на землі та випростався.

— Приготуватися до атаки!

Ожинокіготь подав знак Вивіркострибці й Піскоштормій, посилаючи їх стерегти ясла, а Папоротехмарка ковзнула до Ясносердої крізь ожину. Патрулі Вітряного та Річкового Кланів розосередилися по галявині. Мишошубка й Мурко вишикувалися біля свого кубла.

Листоплеса відтягнула тіло Падуболистки на край улоговини. Поки її побратими готувалися до нападу, вона присіла над нерухомою кішкою, наче могла оживити її теплом свого хутра.

Пошарпана тернова загорожа затремтіла, коли крізь неї проскочив Березопад. Він прослизнув на галявину, а відразу за ним ішла Цвітопала. Голубокрила відчула приголомшення: «Вони що, очолюють атаку?».

Чи її власний батько б’ється на боці Темного Лісу?!

Сойкопер кинувся до кубла медикотів і зник за гіллям ожини.

— Терносяйно! — заревів він. — Повертайся до сховища з ліками!

Вогнезір зустрівся поглядом із Березопадом.

— Як ти міг зрадити нас? — загарчав він і рушив до побратима, вишкіривши зуби.

Лапи Голубокрилої похололи.

— Я думала, ти вирішиш битися на нашому боці.

— Він бився на нашому боці! — вихопилася Плющоплеса. — Він воював разом зі мною в таборі Вітряного Клану.

Березопад звів хвоста.

— Ми б ніколи не зрадили Громовий Клан!

У табір прослизнув Мишовус.

— Ми прийшли вас попередити!

До нього підскочила Цвітопала.

— Ми бачили патруль Темного Лісу! Він наближається!

Не встигла вона це сказати, як крізь терновий пліт прорвався величезний сіро-білий кіт. Його морда була поцяткована ранами, одне око опухле, але під шерстю перекочувалися тверді м’язи.

— Зрадники! — прогарчав він Березопадові. — Через вас ми втратили табір Вітряного Клану! — Він смикнув хвостом. — Я тебе вб’ю останнім.

— Якщо я не вб’ю тебе першим, Чортополоху! — прошипів Березопад. — Ти нас обдурив!

Темні вояки заполонили влоговину. Потужним ударом передньої лапи смугастий кіт відкинув Джмільосмуга. Двоє нападників кинулося на Тигросерда, поваливши його на землю. Вивіркострибка зникла під хвилею розлючених вояків.

— Охороняйте ясла! — зойкнув Вогнезір.

Широкоплечі Темні вояки промчали повз Піскошторму. Ожинокіготь кинувся через галявину й заходився виганяти їх геть. Тигросерд звільнився та кинувся на поміч. Маргаритка вискочила з-за колючої загорожі й почала шалено шмагати лапами по тих щелепах, що клацали перед нею.

— Ховайтеся! — Папоротехмарка заштовхала Ясносерду та кошенят глибоко в гніздо, коли крізь обшарпану стіну кубла просунувся вояк Темного Лісу.

Вона розідрала йому морду, а потім обернулася й ухопила зубами купу пагонів ожини. Відтак протягнула їх по верху гнізда, затуливши королеву.

— Я не підпущу близько жодного кота!

Ясносерда насилу продралася крізь ожину.

— Я не дозволю тобі битися самій! — І, затуливши знову ожиною гніздо, вона, випустила кігті й стала біля Папоротехмарки.

— Темносмуже! — пролунало шипіння Мишошубки з-за кубла старійшин. — Я сподівалася, що більше ніколи тебе не побачу.

Стара кішка накинулася на кота, що гарчав.

Темносмуг завдав удару у відповідь, змусивши Мишошубку похитнутися.

Голубокрила проковзнула галявиною та збила Темносмуга з ніг. Той повернувся до неї, оголивши закривавлені ікла.

— Заходь йому за вуха! — підскочила до неї Попелюшкосерда. — Я зайду за лапи.

Голубокрила замахнулася на Темносмуга, її лапи майнули в повітрі швидко, мов дві пташки. Він спіткнувся, коли Попелюшкосерда вибила з-під нього передні лапи. Голубокрила гепнула його мордою об землю.

— Гарно, — похвалила Попелюшкосерда.

Відтак вона стрибнула на спину Темносмугові й заходилася шкрябати кігтями його спину.

Але до них поспішали інші Темні вояки.

— Готова, Мишошубко? — кивнув Мурко своїй сусідці по кублу, і двоє старійшин, вигнувши спини до жимолостевого кубла, стали до битви.

Голубокрила побачила, як на вершині влоговини майнуло руде хутро. З-за каменю визирала Вишнелапка. Вогнезір подав знак хвостом, і вона метнулася геть, щоб покликати на допомогу патруль будь-якого Клану, який тільки побачить.

Раптом у ребра Голубокрилій вдарились чиїсь лапи. Вона хитнулася, обертаючись.

— Чому б тобі просто не здатися? — спитала черепахова кішка.

Вона кинулася на Голубокрилу і схопила її зубами за лапу.

— Бо я краще помру! — Голубокрила зачепила кігтем черепахову кішку за губу та сильно смикнула. З вереском та дряпнула її кігтями по морді.

Біль обпік Голубокрилій ніс. Кров залила рота. Коли вона підвелася, щоб завдати удару у відповідь, інший смугастий кіт загнав їй у шию кігті. Він смикнув її назад і притиснув до землі.

— Злізь із моєї сестри! — упівока Голубокрила побачила Плющоплесу.

Раптово та глибоко вп’ялася зубами в плече смуганя. Коли кіт люто заверещав, Голубокрила вирвалася та скочила на лапи.

Плющоплеса відкинула смуганя назад, а потім нявкнула:

— Нас тут замало!

Між Плющоплесою й Голубокрилою стрибнула Попелюшкосерда.

— Тримайте позиції! — гаркнула вона.

— А ми що робимо? — вискнула Голубокрила.

У спину колола ожина. Вояки Темного Лісу притискали їх до кубла.

— Тримайтеся ближче одне до одного й бийтеся! — Попелюшкосерда кинулася вперед і відірвала зі щоки вояка Темного Лісу жмут хутра, заплямувавши кров’ю його буро-чорну шкуру. — Ви, лисячі серця, вбили мою найліпшу подругу! — Її погляд ковзнув до Падуболистки, що лежала купкою чорного хутра на краю галявини. — Ви заплатите за те, що накоїли!

Плющоплеса, пригнувшись, метнулася і вчепилася в котячу лапу зубами. Голубокрила стрибнула й приземлилася просто котові на спину. Вп’явшись кігтями, вона вчепилася в нього, а він під нею вигинався. Вона відчувала під його шерстю тверді, наче камінь, м’язи. Зачепивши його ногу своєю задньою лапою, вона спромоглася позбавити його рівноваги. Відтак відпустила, і смугастий кіт похитуючись повалився на купу Темних вояків.

— Обережно! — почула Голубокрила попередження Попелюшкосердої, але ухилилась надто пізно.

Збоку до неї метнувся скуйовджений кіт і, зімкнувши щелепи на її передній лапі, сильно її гризнув.

Біль пронизав кішку. Вона спромоглася відкинути противника й почула, як зашуміла тернова загорожа. У влоговину стрибнув Воронокрил, а притьмом за ним — Бризошуб. Коли вони пірнули в натовп, Голубокрила спіткнулася. За задню лапу її ухопила чиясь лапа, вчепившись гострими, як шпички, кігтями. Голубокрила копнула її та обернулася, щоб перевірити, як там Плющоплеса.

Плющоплеса стояла на задніх лапах, метляючи хвостом, щоб зберегти рівновагу. Передніми лапами вона загнала двох котів назад до юрби. Попелюшкосерда притиснула до землі черепахового кота й копала його задніми лапами по спині. Голубокрила затамувала подих, шукаючи в бойовищі знайомих котів. Хмарохвіст корчився біля ясел. Вивіркострибка скинула зі спини одного вояка, і враз інший кинувся їй під живіт. Кригохмара стала дибки біля бука, оточена щелепами, що клацали до неї зусібіч.

Відчайдушні крики відлунювали від кам’яних стін. Кожному Клановому котові залишалося тільки битися за життя.

Раптом у терновій загорожі з’явився Левожар. На крок позаду нього йшов Сіросмуг. Голубокрила ахнула, коли побачила за ними інших котів. Вона не впізнавала жодного, а їхні шкури були дивно блідими — майже прозорими, і крізь них чітко просвічувалися дерева та трава. То були не живі коти — це напевно. Невже нова хвиля вояків Темного Лісу переслідувала Левожара й Сіросмуга до самого табору?

Біля неї завмерла Попелюшкосерда.

— Хто вони?

За кублом старійшин Мишошубка вирячила очі. Кригохмара, завдаючи удару, від подиву завагалася на мить, і через це Темний кіт відкинув її назад.

— Усе гаразд! — заревів Левожар. — Це наші Древні союзники, що жили ще до часів Зореклану! Вони на нашому боці!

Повз нього промчала світла кішка, така прозора, що її шкура здавалася просто жмутком місячного сяйва, і вона стрибнула на Темного смугастого кота. Той здивовано заверещав, коли примарна кішка відкинула його назад, а потім ще й налетіла на нього, завдавши потужних ударів кігтями. За нею стрибнув кіт із ледь помітним блідо-рудим хутром і повалив подряпаного смуганя на землю.

Тоді крізь вхід до влоговини прорвалася ще одна кремезна фігура.

— Борсук! — верескнула Цвітопала.

— Це Північ! — мовив Вогнезір, зблиснувши очима. — Не бійтеся! Вона на нашому боці!

Борсучиха важко пробиралася галявиною. Коти розбігалися перед нею навсібіч.

— Борсучиха та купка зникомих старійшин вас не врятують, — пролунало гарчання в самому вусі Голубокрилої.

Над нею навис Чортополох. Прудка, як миша, Голубокрила вдарила лапою просто в опухле око. Завивши, Темний вояк різко крутнувся, і Голубокрила, відхиляючись, відскочила на край галявини. Вона врізалася в рудо-білого кота, що мчав мимо. Він різко зупинився біля тіла Падуболистки. Голубокрила спостерігала, як той примарний кіт присів біля мертвої воячки.

— Опале Листя! — кинувся до нього ще один Древній кіт. — Зараз немає часу для скорботи.

Опале Листя звів сповнені смутку очі.

— Вона не мала померти тут, Зламана Тіне. Я… я обіцяв, що ми з нею ще побачимося.

— Вона загинула, захищаючи свій Клан. — Зламана Тінь відштовхнула кота від мертвого тіла. — Вшануй її пам’ять тим, що допоможеш.

Голубокрила різко обернулася, почувши, як позаду неї заворушилися кущі ожини. З кубла медикотів вислизнув Сойкопер, посмикуючи носом.

— Півповне! — чи то закричав, чи то заголосив він. — Ти прийшла?

— Сойчине Крило!

Світла, як габа, Древня кішка вискочила з бойовища та кинулася медикотові назустріч. Вона ніжно торкнулася його мордою.

— Ти прийшла, — прошепотів Сойкопер.

— Звісно, коханий мій. — Півповня притиснулася своєю щокою до Сойкоперової, а потім відсторонилася. — Я мушу битися.

Сойкопер кивнув.

— Відсилай поранених до мене. — І пробрався назад у своє кубло.

Півповня зиркнула на Голубокрилу й нетерпеливо нявкнула:

— Ну ж бо.

Голубокрила помчала за Древньою кішкою та знову кинулася в бій. Вона ледве могла щось роздивитися в пітьмі. Над улоговиною нависла хмара, затуляючи зірки. Навколо юної воячки звивалися та перекидалися коти. Вона розгледіла величезну постать Півночі, але її спину обсіли вояки Темного Лісу. З виттям Північ упала під атакою незліченних кігтів.

Голубокрила щосили намагалася не панікувати.

— Бийся поруч зі мною! —Вона впізнала Левожарове гарчання і, обернувшись, побачила, як блиснули очі золотавого вояка.

— Ми однаково в меншості! — заголосила вона.

— Тоді нам потрібно битися відчайдушніше.

— Обережно! — застережливо скрикнула Голубокрила, коли від краєчку галявини до них метнувся Бризошуб.

Левожар обернувся, заточився і впав під вагою кота Вітряного Клану.

Бризошуб уп’явся кігтями в щоку Левожарові.

— Ти не такий сильний, як я очікував, — зловтішно нявкнув він.

— Бризошубе, ні! — закричала Плющоплеса, продираючись до них крізь юрбу. — Не роби цього! Будь ласка! Невже ти справді хочеш знищити Клани заради Зорелома?

Бризошуб схопився за голову Левожара й щодуху вдарив нею об землю. Загарчавши, Левожар намагався його струсити, але Бризошуб учепився ще міцніше.

— Це не має жодного стосунку до Зорелома, — сказав він, злісно зиркнувши на Плющоплесу. — Левожар ніколи не мав народитися. Жоден із них не мав. — Кіт тріумфально махнув хвостом у бік тіла Падуболистки. — Вона померла. Тепер твоя черга, Левожаре.

Він укусив Левожара за шию.

— Ми ж кровні родичі! — ахнув Левожар.

— Нізащо! — у Бризошубаових очах спалахнула лють.

Повз Голубокрилу проскочив чорний кіт. «Воронокрил!» — упізнала вона. Вояк Вітряного Клану глибоко вп’явся кігтями в плечі Бризошуба й відтягнув його назад. Левожар схопився на лапи.

— Цьому треба покласти край! — закричав Воронокрил, притиснувши Бризошуба до землі. — Я не дивитимуся, як ти вбиваєш цього кота!

Бризошуб, що корчився під ним, прогарчав:

— Я завжди знав, що ти мене ненавидиш!

— Я ніколи тебе не ненавидів! — проричав Воронокрил. — Ти сам себе в цьому переконав. А Ночехмара тебе під’юджувала.

— Вона не винна! — виплюнув Бризошуб.

— Ні, — прошипів Воронокрил. — Мені слід було дати цьому раду значно раніше. Але тепер уже надто пізно. Ти обрав Темний Ліс. — Він схопив Бризошуба за лапи та відкинув його. — Забирайся звідси!

Бризошуб пильно подивився на батька широко розплющеними очима, потім розвернувся і помчав із табору.

— Мені так шкода! — Листоплеса вискочила з бойовища. Вона подивилася на Воронокрила затьмареними горем очима. — Я ніколи не хотіла, щоб це сталося!

— Він вояк, — прошипів Воронокрил. — Він уже давно спроможний зробити власний вибір.

Листоплеса втупилася у свої лапи.

— Можливо, якби ми залишилися разом, усе було б інакше.

Погляд Воронокрила на мить спалахнув, а потім кіт зітхнув.

— Цьому не судилося бути. — Листоплеса здригнулася, але Воронокрил м’яко торкнувся хвостом її боку. — Я ні про що не шкодую, — пробурмотів він. Відтак перевів погляд на Левожара. — Геть ні про що.

Притуливши до голови вуха, вояк пробрався крізь бойовище до ожини, що приховувала тіло Падуболистки. Ковзнув під кущі й торкнувся мордою її хутра.

Хтось грубо штовхнув Голубокрилу, і вона налетіла на Плющоплесу.

— Що відбувається? Ще прийшли вояки з Темного Лісу? — І вона обернулася, кліпаючи на кремезного білого кота, що з’явився біля неї.

— Білошторме! — пролунало в повітрі ревіння Сіросмуга, і сірий вояк кинувся до них. — Ти прийшов! — Сіросмуг радісно штовхнув білого вояка в плече.

Білошторм відповів дружнім поштовхом.

— Посунься, юначе, — прогарчав він. — Це битва, а не возз’єднання.

І кіт підвівся дибки, потужним ударом передньої лапи зваливши на землю вояка Темного Лісу.

— Де Мишошубка? — пролунав у вусі Голубокрилої знайомий голос.

— Довгохвосте! — ахнула вона, коли її проминав померлий побратим.

— Де вона? — наполягав Довгохвіст.

— Захищає своє кубло, — кивнула Голубокрила в бік куща жимолості, де Мишошубка билася поруч із Мурком.

— До неї!

Довгохвіст відскочив, відкидаючи зі свого шляху вояка Темного Лісу.

Мишошубка шипіла, напосівшись на смугастого кота. Кігтями задніх лап вона люто вчепилася в його спину.

Довгохвіст відірвав смуганя.

— Дозволь мені допомогти! — нявкнув він.

Тоді розідрав котові бік і жбурнув його назад до Темних побратимів.

— Ти не дуже квапився, — пробурмотіла Мишошубка. — Завжди спізнюєшся, ось у чому проблема.

— Сподіваюся, ще не надто пізно, — відрізав Довгохвіст.

Тільки-но він це сказав, ззаду на нього накинувся Темний кіт. Відштовхнувши з дороги Довгохвоста, він схопив Мишошубку щелепами. У погляді Мишошубки майнуло здивування, а тоді вона спіткнулася та впала.

— Ні!

Довгохвіст пірнув до смугастого кота і вчепився зубами в його хребет. Нападник ахнув, відпустив Мишошубку і, сіпаючись, упав на землю.

— Ну ж бо! Вставай!

Довгохвіст схопив Мишошубку за карк зубами й спробував підійняти її на лапи, але та знову звалилася на бік. Голубокрила із жахом на те дивилася. Голова Мишошубки була дивно вивернута, очі потьмяніли.

— Ні!

Лють спалахнула в погляді Довгохвоста. Загарчавши, він повернувся і вскочив просто в гущавину бойовища.

З’явився Мурко, морду йому заляпало кров’ю. Він зупинився, щойно побачив Мишошубку, і припав до її тіла. В очах стояло горе.

— Ти таки загинула смертю воячки. — Помахом хвоста він відіслав Голубокрилу. — Повертайся до бою, — пробурмотів він. — Я за нею нагляну.

Він уткнувся носом у шкуру своєї товаришки.

Голубокрила похитнулася, їй паморочилося в голові.

— Гей!

Вона майже завалилася на Джмільосмуга.

— З тобою все гаразд?

Молодий кіт пильно подивився їй в очі.

— Мишошубка загинула.

Вуха Джмільосмуга сіпнулися. Кіт відсторонився.

— Ходімо битися зі мною, — сказав він, повертаючи її до бойовища. — Ми вже достатньо тренувалися разом.

Голубокрила наосліп пішла за ним у сплетіння хвостів і кігтів.

Їм заступив дорогу кіт Темного Лісу.

— А я ж гадав, що ми вже поперебивали всіх слабаків, — прогарчав він і кинувся до горла Голубокрилої.

Утім Джмільосмуг схопив його за карк і перекинув на спину. Інстинктивно Голубокрила вдарила кота в незахищений живіт і лупцювала доти, доки Джмільосмуг не відпустив супротивника, а потім вони разом по черзі завдавали удару за ударом, змушуючи Темного кота відступити.

Коли Джмільосмуг гепнув Темного вояка так, що той заточився, Голубокрила вправно вдарила йому під лапи. Кіт беркицнувся на бік.

— Гарний прийом, — пирхнув Джмільосмуг.

Разом вони стрибнули на кота Темного Лісу. Той викрутився, перелякано зойкнувши, і кинувся до тернової загорожі, проминаючи дві маленькі фігурки, що вбігали до табору.

«Кротолап! Вишнелапка!» — подумки ахнула Голубокрила.

Вона штовхнула Джмільосмуга:

— Глянь, із ними все гаразд.

Вишнелапка схвильовано забила хвостом.

— Інші Клани перемагають! — оголосила вона.

— Річковий Клан погнав ворога аж до кордону! — засапано крикнув Кротолап.

Голубокрила озирнула галявину в пошуках Маколеди. Чи бачить вона, що прибігли її кошенята? Нарешті зауважила черепахову воячку: та билася поруч із прозорою плямистою смугастою кішкою. «Медозела!» Разом сестри відганяли вояка Темного Лісу до поваленого бука. Вони по черзі піжили його так злагоджено, ніби разом тренувалися багато повень поспіль.

Маколеда раптом завмерла й висолопила язика, куштуючи повітря.

— Кротолап! Вишнелапко!

Обернувшись, вона потужним ударом лапи відштовхнула вояка Темного Лісу й побігла зустрічати своїх кошенят. Медозела останнім ударом звалила кота додолу й помчала слідом.

Голубокрила підстрибнула, коли біля самісінького її вуха промайнула бура шкура.

— Вітрогоне! — Вогнезір зупинився біля гнучкого бурого смуганя. — Ти досі прудко бігаєш?

— Звісно!

Вогнезір махнув хвостом на вхід, біля якого товпилися вояки Темного Лісу, що тікали геть із влоговини.

— Тоді візьми Порохошуба і влаштуйте так, щоб ті лисячі серця драпали аж до Темного Лісу!

— І я з ними. — Гожий вояк зіштовхнув двох котів Темного Лісу лобами й переступив через їхні тіла. — Давно я не переслідував таку здобич.

Очі Вогнезора засяяли.

— Дякую, Левосерде!

— Гайда, — прошипів Джмільосмуг Голубокрилій на вухо. — Зробімо й ми так, щоб ті боягузи ніколи не поверталися сюди з Темного Лісу.

Схвильована Голубокрила вибігла за Джмільосмугом із табору. Почувши за собою кроки, вона обернулася й побачила Піскошторму.

— Мене теж послав Вогнезір, — захекано сказала Піскошторма. — Якщо раптом там пастка.

Джмільосмуг рвонув уперед, прагнучи наздогнати тих вояків Зоряного Клану, які мчали крізь дерева.

Піскошторма раптом зупинилася.

— Подивіться-но!

— Що? — Голубокрила збочила й зупинилася.

Піскошторма дивилася крізь дерева.

— Я побачила відблиск місячного сяйва, схожий на кіготь, — видихнула вона. — Це, мабуть, добрий знак.

— Не для Кланів, — пролунало гарчання з папороті.

Голубокрила уклякла на місці, побачивши скуйовджену черепахову шкуру.

Піскошторма розпушила хутро.

— Хто ти?

— Ти маєш знати, хто я, — прошипіла кішка. — Громовий Клан зруйнував моє життя!

Піскошторма насупилася.

— Як тебе звати?

Кішка Темного Лісу вийшла з мороку.

— Моє ім’я Кленотінь! — Люто засичавши, вона підстрибнула вгору та приземлилася на Піскошторму, притиснувши її мордою до землі. — Я збираюся змусити вас поплатитися за кожне благословення, яке вам надав Зоряний Клан! — прогарчала Кленотінь на вухо Піскоштормій. — І за кожне благословення, яке вони в мене вкрали!

Голубокрила кинулася на поміч, але кігті іншого кота вчепилися їй у хвіст. Вона обернулася та замахнулася на чорного вояка, що її схопив. Але промахнулася, і кіт ударив першим, розідравши Голубокрилій щоку. Крізь пекучий біль вона почула завивання Кленотіні.

— Ти маєш усе, чого я хотіла, Піскоштормо! Партнера, який би мене кохав, кошенят, за якими я могла спостерігати — як вони дорослішають, як підростають їхні власні кошенята… Повагу, яку я могла мати від побратимів! У мене мало бути все це!

Очі Кленотіні засяяли люттю, і вона ухопила Піскошторму щелепами за горло.

— Ану, відпусти її!

З папороті вискочила черепахова кішка в зоряних лелітках і відірвала Кленотінь від Піскоштормої. Піскошторма сіла й закашлялася, а черепахова кішка жбурнула Кленотінь на землю.

Кленотінь підхопилася і звернулася до воячки Зоряного Клану.

— Плямолистко! — прошипіла вона. — Чому ти не дала мені її вбити? Вона ж украла у тебе любов Вогнезора.

Хутро на загривку Плямолистки стало дибки.

— Нічого вона не крала. Піскошторма зробила його щасливим!

Кленотінь кинулася на неї. Плямолистка заточилася під вагою воячки та, розмахуючи лапами, упала. З гарчанням Кленотінь розідрала медикішці горло.

— Ні! — розірвав повітря крик Вогнезора.

Провідник, вирвавшись із папороті, схопив Кленотінь кігтями за шкуру та відкинув назад. Піскошторма підскочила й кинулася на скуйовджену кішку — драла її кігтями, рвала щелепами. Вогнезір підскочив збоку, зваливши Кленотінь на землю. Піскошторма стрибнула на неї та вчепилася в живіт гострими, як колючки, кігтями. Скрикнувши від болю, Кленотінь вирвалася та помчала вгору схилом. Піскошторма кинулася за нею. Голубокрила спостерігала, як її руда шкура зникає серед дерев.

В спорожнілому лісі Вогнезір сів біля тремтливого тіла Плямолистки. Кров хльостала з її шиї, промочивши щоку Вогнезора, що притискався до неї.

— Плямолистко! Будь ласка, не йди. — Голубокрила почула в його нявканні схлипи. — Ти обіцяла, що вітатимеш мене в Зореклані.

Плямолистка ледь помітно похитала головою.

— Цього ніколи не станеться, коханий. Я більше не можу й далі бути поряд із тобою. Мені так шкода.

Вогнезір погладив її лапою.

— Ні! Ти мені досі потрібна!

— Відпусти її.

У видноколі замаячила кішка із довгим сірим і скуйовдженим хутром.

— Жовтоікло? — Вогнезір благально подивився на неї своїми зеленими очима. — Не дозволь їй зникнути. Будь ласка.

— Це її доля. — Жовтоікла торкнулася мордою голови Вогнезора. — Нехай іде за нею.

— Але ж вона сказала, що чекатиме на мене в Зореклані!.. — Вогнезорові зсудомило горло.

Плямолистка глянула на нього й розтулила рота, ніби хотіла щось сказати. У неї вирвався тихий зойк, потім вона обм’якла. Її хутро поволі розпливалося в ледь помітних обрисах, а потім не залишилося нічого, крім закривавленої трави. Вогнезір понурив голову.

Біля них зашелестіла папороть, і звідти вислизнула Піскошторма. Вона присіла біля Вогнезора й кивнула Голубокрилій, просячи її піти. Голубокрила повернулася й попрямувала до табору. Озирнувшись, вона побачила, що Піскошторма притиснулася до Вогнезора.

Голубокрила вискочила на галявину. Половина котів Темного Лісу втекла, не витримавши опору, який дали їм Зоряний Клан, Древні коти та борсучиха Північ, але рештки Чортополохового патруля билися далі, розпушивши від люті хутро. Патруль Карохвістки повернувся з табору Тіньового Клану. Косариконіг бився із самим Чортополохом. Карохвістка приперла Темносмуга до землі. Шипокіготь із шипінням зіскочив із бука й приземлився на м’язистого смуганя, а Північ загнала зграю верескливих вояків Темного Лісу в ожину біля кубла медикотів.

З ясел пролунав вереск. Голубокрилу немов морозом обсипало, коли вона побачила, як Маргаритка повалила на землю вояка Темного Лісу. Ясносерда з гарчанням кинулася йому в горло, устромивши зуби. «Хто охороняє кошенят?» — подумала Голубокрила. Вона зазирнула в зруйноване кубло. Папоротехмарка сиділа на гнізді Ясносердої, шмагаючи кремезного чорного кота. Плюючись від люті, вона кинулася йому в горло. Проте вояк ухилився, схопив її щелепами за шию та витягнув із кубла.

Він глибоко вп’явся зубами в шию Папоротехмарки, яка лише із жахом дивилася на нього. Королева застогнала та більше не рухалася.

— Папоротехмарко! — Вогнезір ускочив у табір якраз тоді, коли вояк Темного Лісу схилився над мертвою королевою.

Вояк обернувся.

— Занадто пізно, Вогнезоре.

— Зореломе! — вискалився Вогнезір.

Зорелом пильно глянув на нього знавіснілими очима. Вогнезір стрибнув уперед, але, тільки-но врізався у величезного кота, утратив рівновагу та впав на землю.

— Вогнезоре! — пролунав улоговиною переляканий крик Піскоштормої, що зайшла за ним. — Ти більше не можеш битися. У тебе є лише одне життя!

— У кожного вояка, котрий тут б’ється, лише одне життя! — заперечив Вогнезір.

Він підвівся на лапи та знову повернувся обличчям до Зорелома.

Зорелом зловтішно на нього глянув.

— Я тебе дратиму, аж поки не залишиться нічого, що могло б піти до Зореклану, — прогарчав він.

Поруч із Вогнезором спалахнуло зоряне сяйво, і Голубокрила знову впізнала Жовтоіклу.

— Годі вже! — заревіла стара кішка.

Вона кинулася на Зорелома й схопила його за горло щелепами. Голубокрила почула хрускіт кісток, коли кішка загризла вояка. Жовтоікла впустила тіло сина, а потім спостерігала, як воно зникає в місячному сяйві, доки від нього не залишилося і сліду.

— Зорелом мертвий! — Чортополох відступив від Косариконога і, геть нажаханий, завмер на заціпенілих ногах.

— Зорелом? — Темносмуг відвернувся від Карохвістки й притиснув вуха до голови.

— Відступаємо! — придушеним від страху голосом скрикнув Чортополох і пошкандибав до входу.

Повз нього, немов кажани, проносилися коти. Патруль Темного Лісу тікав.

Голубокрила встромила кігті в землю, її шкуру пекло, лапи були важкі, наче камінь. Навколо неї крізь хмари струменіли промені місячного світла. Невже це справді кінець?

Лілейка й Зернинка визирнули зі свого гнізда.

— Сюди, мої любі. Тепер тут безпечно.

Карохвістка покликала їх хвостом, і вони вислизнули з ясел та поспішили до неї, міцно притиснувшись до просякнутого кров’ю хутра.

Пстругострумка та Ріненіг шкутильгали галявиною. Білошторм і Довгохвіст стояли з обвислими хвостами, задихаючись від знемоги. А найяскравіший місячний промінь упав на тіло Папоротехмарки, що нерухомо лежало біля ясел.

— Чому Папоротехмарка спить? — запитала Бурштинка, підводячи голову.

— Вона втомилася після всіх цих боїв, дурненька, — нявкнув поруч Росинчик. Він нашорошив вуха, коли до табору ввірвався Порохошуб. — Порохошуб її розбудить.

— Уже все минулося? — Бурий вояк раптово зупинився.

Він простежив за поглядом побратимів і побачив тіло своєї подруги.

— Папоротехмарко? — Він заціпенів. — Папоротехмарко!

Він кинувся до неї і шалено смикнув лапою за шкуру.

До нього підбігли Березопад і Кригохмара. Вони вологими очима дивилися на тіло матері.

Порохошуб смикнувся.

— Що ви дивитеся! Покличте Сойкопера.

Вогнезір понурив голову.

— Уже запізно, Порохошубе.

Очі Порохошуба заблищали від гніву. Він вискалився.

— Чому ви її не захистили? — Його погляд ковзнув до Кригохмари. — Де ти була, коли вона тебе потребувала?

Вогнезір підійшов до смугастого вояка.

— Ніхто не зміг би її врятувати, — пробурмотів він. — Навіть ти.

Порохошуб глянув на провідника Громового Клану.

— Я міг би, — наполягав він. — Я урятував би. Якби я був тут.

Вогнезір доторкнувся мордою до плеча Порохошуба.

— Вона рятувала кошенят від Зорелома.

Терновий пліт біля входу знову затремтів. Побитий вояк, стікаючи кров’ю та хитаючись, ввалився в табір.

— Бій закінчено, — гаркнув Вогнезір.

— Не для нього, — відповів Ожинокіготь, що йшов назирцем за Шулікокригом. — Я знайшов його в лісі, коли він намагався втекти до своїх побратимів.

Шулікокриг зиркнув на воєводу Громового Клану.

— Дозволь мені повернутися до свого Клану.

Жовтоікла ворухнулася і підвела голову, дивлячись на двох вояків.

Плющоплеса кинулася вперед, її очі потемніли.

— Ти вбив Падуболистку! — Вона стрибнула на сірого кота.

Той відкинув молоду воячку, але вона спритно приземлилася і знову повернулася до нього.

— Ні!

Голубокрила кинулася на поміч сестрі, але Вогнезір заступив їй шлях.

— Нехай Плющоплеса сама з цим розбереться, — наказав провідник Громового Клану.

— Але він може її вбити!

Голубокрила, затамувавши дух, дивилася, як Плющоплеса летить на Шулікокрига, випустивши кігті.

— Вбивця! Брехун! Зрадник!

Вона вчепилася йому в очі, а кігтями задніх лап розідрала живіт. Шулікокриг несамовито заскиглив і відкинув її. Своїми потужними лапами він натиснув їй на хребет. Плющоплеса застогнала.

— Це ти зрадниця. — Він притиснув її мордою до землі. — І цього разу я тебе таки вб’ю.

— Ні, не вб’єш! — Ожинокіготь кинувся на Шулікокрига й вчепився в нього.

Вояк Темного Лісу не встиг вивільнитися, й Ожинокіготь уп’явся зубами йому в шию. Улоговиною пролунав хрускіт зламаної кістки — Шулікокриг упав мертвий.

Коли Плющоплеса, хитаючись, підвелася на ноги, з-за кубла пролунало глибоке гарчання. У жмут місячного світла вийшов Тигрозір.

— Молодець, Ожинокігтю, — нявкнув він.

Ожинокіготь із жахом витріщився на батька.

Тигрозір перевів бурштиновий погляд на Вогнезора. Провідник Громового Клану випустив кігті.

— Не зараз, — прогарчав Темний кіт. — Ми ще зустрінемося в бою. Але спочатку ти мусиш побачити, як гинуть усі твої побратими.

Вогнезір хльоснув хвостом і заявив:

— Битву скінчено!

— Темний Ліс безкраїй, — прошипів Тигрозір. — У ньому більше вояків, ніж ти можеш собі уявити. Битва тільки починається.

Голубокрила кинулася вперед.

— Але Зорелом і Шулікокриг мертві! То навіщо котам зараз битися? У них нема провідника.

Тигрозір зігнув кігті, тримаючи їх так, щоб на них відбивалося місячне світло.

— У них є я.

Розділ 27

— Ти не провідник, Тигрозоре, — сказав Вогнезір, підступаючи ближче. — Ти ніколи не був провідником.

— Я кращий провідник, ніж ти коли-небудь міг би стати, — прогарчав Тигрозір.

— Провідник ставить свій Клан понад усе. — Вогнезір хльоснув хвостом. — Натомість твої побратими воюють лише за твої інтереси, а не за свої.

— Справжні вояки люблять битву, — посміхнувся Тигрозір. — Я даю їм нагоду померти за справу.

Голубокрила пильно глянула на Тигрозора. Невже він збожеволів? У влаштованих ним битвах загинула сила-силенна котів. Невже він справді вірить, що зробив їм послугу?

Вогнезір ворухнув хутром, м’язи затремтіли.

— А для чого всі твої битви, Тигрозоре? Яка справа варта життів стількох вояків?

Очі Тигрозора горіли.

— Звісно, для того, щоб перемогти тебе.

Вогнезір зустрівся з ним поглядом.

— Ти ще мене не переміг.

Голубокрила затамувала подих. В очах темного вояка буяла якась дикість, і вона її жахала.

— Саме тому я і прийшов, — прогарчав Тигрозір.

— Коти Темного Лісу не підуть за тобою, — сказав йому Вогнезір. — Тепер вони знають, що не переможуть Клани. Вони більше сюди не поткнуться.

— Зараз вони мені не потрібні. — Тигрозір глянув на котів, що стовпилися на краю галявини. — Мені треба перемогти лише тебе. Тоді я знищуватиму твоїх побратимів одного по однім, повню крізь повню, доки не залишиться нікого.

Погляд Вогнезора перебіг із тіла Папоротехмарки на тіло Падуболистки.

— Я більше не дозволю тобі вбивати моїх котів — ніколи. — І провідник Громових котів змахнув хвостом, і той просвистів низько над землею.

— Тоді тобі доведеться вбити мене.

Вогнезір примружив очі.

— Чи воно того варте, Тигрозоре? Уся ця ненависть? Усі ці смерті?

Тигрозір притиснув до голови вуха.

— Варта кожна така мить. — Зіщуливши очі, він кинувся в атаку. Увігнав кігті Вогнезорові глибоко в плече, а потім, махнувши лапою, розідрав йому спину. — Від тієї самої миті, як Синьозірка тебе знайшла, я перетворився на ніщо! Я увесь цей час чекав нагоди помститися!

Вогнезір вирвався та кинувся на нього. Темний вояк пригнувся, опустивши голову, і вчепився зубами в задню лапу Вогнезора. Сильно вкусивши, він потягнув Вогнезора собі на живіт, а потім став дибки та вдарив його передніми лапами по хребту.

— Коли ти згинеш, я правитиму Кланами або знищу їх.

Сіросмуг кинувся вперед, вискаливши зуби.

— Нізащо.

Білошторм зупинив його.

— Ні, Сіросмуже. Це Вогнезорова битва.

Вогнезір важко підвівся на лапи й розвернувся до Тигрозора.

— Я не помру, доки не убезпечу ліс від тебе.

Він різко підстрибнув і, злетівши в повітря, приземлився за крок від Тигрозорового боку. Коли Тигрозір обернувся, щоб захиститися, Вогнезір ударив Темного вояка в бік. Утративши рівновагу, Тигрозір заточився і впав. Вогнезір градом сипав йому на голову різкі удари.

Звиваючись, Тигрозір важко здійнявся на лапи. Кліпнув, прибираючи кров з очей, і кинувся Вогнезорові в горло. Провідник Громового Клану хитнувся назад. Тигрозір учепився дужче, впиваючись кігтями в шию Вогнезора й роздираючи хутро на горлі провідника Громового Клану.

Піскошторма зашипіла від люті та стрибнула була вперед, але Карохвістка простягнула лапу й схопила її за шию.

— Його долю не змінити, Піскоштормо.

«Ні!» — жахнулася про себе Голубокрила. Вона затамувала дух, чекаючи, що ось-ось із рани поллється кров. Але бачила лише світлу шкіру. Тигрозір ударив незграбно й спромігся тільки розідрати хутро.

Вогнезір скочив на лапи.

— Ти жив як волоцюга. Можеш і померти як волоцюга.

І блискавкою пронісся галявиною просто на Тигрозора, цілячись у горло Темного вояка. З лютим гарчанням глибоко вп’явся зубами в Тигрозорову шию. Не випускав, поки Тигрозір хитався, не випускав, навіть коли той завалився на землю.

Вогнезір далі тримав Темного вояка, чия кров текла по його лапах. Коли Тигрозір нарешті перестав смикатися, Вогнезір відпустив його горло. Випростався і порожнім поглядом спостерігав, як Тигрозір зникає.

Голубокрила, затремтівши, повернулася до Плющоплесої:

— Тигрозір зник!

Не встигла вона це сказати, як небо пронизав грім. Вона підвела очі й побачила, що блискавка вдарила в повалений бук зовсім поряд із Вогнезором. Дерево вибухнуло полум’ям. Над Вогнезором заклубочився дим. Голубокрилій запекло в грудях. Сповненими сліз очима Голубокрила намагалася розгледіти свого провідника. Поки вона вдивлялася крізь димову габу, хмари розійшлися. Дощ забарабанив по влоговині. Палахкий бук шипів і потріскував, проте вогонь поступово згасав і нарешті згас.

Голубокрила звела хвіст, відчувши полегшення.

— Справді кінець! — ахнула вона до Плющоплесої.

— Вогнезоре! — пролунало крізь гуркіт дощу несамовите голосіння Піскоштормої.

Кішка помчала до місця, де впав Тигрозір. На землі лежало тіло. Голубокрила насупилася. Тигрозір зник, чи не так? Чому ж на закривавленій траві досі лежала скулена постать?

«Ні!»

Голубокрила кинулася за Піскоштормою. «Він не може бути мертвим!» — думала вона. Кішка різко зупинилася і з жахом витріщилася на тіло Вогнезора.

Піскошторма глибоко встромила носа в мокре хутро свого партнера.

— Я ж тебе просила не втрачати своє останнє життя, — шепотіла вона.

Ожинокіготь перетнув галявину й став біля кішки. Дощ стікав із його вусів.

— Він утратив його не даремно.

— Вогонь урятує Клан, — прошепотіла Листоплеса.

Сіросмуг обійшов Тигросерда та Білошторма й присів поруч зі своїм давнім другом.

— Я радо помер би за тебе, якби ти мені дозволив, — нявкнув він хриплим від горя голосом.

— Вогнезоре! — тихо обізвався Порохошуб. — Коли побачиш Папоротехмарку, перекажи, що я її кохаю.

Мурко провів по його тілу носом.

— Він мертвий?

— Так. — Джмільосмуг ніжно обвив хвостом спину старійшини.

У Тигросерда смикнулося вухо.

— Це було його останнє життя?

— Так. — Голубокрила кивнула в бік Галькошуба та Пстругострумки, які ніяково тупцювали зі своїми патрулями біля входу. — Тобі час додому. Битву виграно, і мені треба побути з моїми побратимами.

«І чому мені все ж таки здається, ніби для мене все втрачено?» — загадалася кішка. Вона глибоко вдихнула, а потім тихо пройшла та стала поруч із Джмільосмугом. Дощ накрапав їй на повіки, і вона кліпнула, змахуючи воду з очей. Джмільосмуг ворухнувся, і її торкнулася його тепла шкура. Голубокрила відчула біля свого вуха його дихання.

— Тепер ти в безпеці, — промуркотів він.

Вона поклала голову йому на плече.

— Я знаю.

Вона не озирнулася, коли почула, як Тигросерд тихо йде геть.

Ожинокіготь звів обличчя.

— Битву закінчено. Перемога за Вогнезором!

По цих словах дощ ущух, і місячний промінь прорізав хмари та освітив нерухоме яскраво-руде тіло. Біля входу в табір почувся слабкий шурхіт, і Голубокрила, підвівши погляд, побачила під пошарпаним живоплотом воячку Зореклану, на шкурі якої мерехтіли зоряні лелітки. Її блакитні очі світилися, як два небовиди.

— Синьозірко? — Ожинокіготь поманив її хвостом.

Кивнувши, Синьозірка виступила з тіні й пішла галявиною. За нею йшов плямистий кіт із пухнастим рудим хвостом, чия шерсть теж виблискувала зірками. За ним слідувала срібляста кішка, а біля неї мерехтіла лелітками блідо-сіра смугаста кішка. Далі йшов чорно-білий кіт, а наприкінці цієї ходи — Жовтоікла.

Коли Клан розступився, щоб пропустити котів, Вітрогон і Левосерд тихо підійшли до своїх Зоряних побратимів. Голубокрила кліпнула очима, дивлячись на влоговину. Та виблискувала від сяйва шкур котів Зоряного Клану. Запах мокрого каменю, різкий і холодний, торкнувся її язика. «Невже це запах зоряного сяйва?» — подумала вона.

Коли вони обступили тіло Вогнезора, Сойкопер вийшов уперед.

— Ці коти дали Вогнезорові його дев’ять життів, — пояснив він Кланові. — Рудохвіст, — він кивнув на плямистого вояка, — разом із життям дав мужність. Срібнострумка разом із життям дала відданість.

Сіросмуг підвівся на лапи й прикипів очима до вродливої кішки.

— Срібнострумко!

Вона подивилася на нього сповненими туги блакитними очима.

— Я чекатиму, — прошепотіла вона.

— Ряболице. — Сойкопер схилив голову перед блідо-сірою смугастою кішкою. — Ти дала йому життя для захисту. А ти, Прудколапе, — його невидючий блакитний погляд ковзнув до невеличкого чорно-білого кота, — ти дав життя для виховництва…

Ожинокіготь кивнув.

— Вогнезір був найкращим виховником, якого тільки я міг мати.

— Жовтоікла разом із життям дала співчуття, Левосерд — мужність, а Вітрогон — невпинну енергію, яку Вогнезір використовував для служіння своїм товаришам упродовж життя.

Коли Сойкопер витримав паузу, Синьозірка виступила вперед, торкнувшись лапами шкури Вогнезора.

— Плямолистка більше не в Зоряному Клані, — сказала вона голосом, сповненим горя. — Але вона дала Вогнезорові разом із життям любов.

Згорьована Піскошторма затремтіла.

— Я дала йому разом із життям шляхетність, — продовжила Синьозірка, — хоча він народився з більшою шляхетністю, ніж будь-хто з вояків, яких я коли-небудь знала. — Її блакитні очі помутніли від горя. — Я багато повень тому знала, що Вогнезір урятує Клан. Спочатку як вогонь, а потім як четвертий кіт у найдревнішому пророцтві. І йому це вдалося. Він залишає Громовий Клан у лапах нового провідника. — Вона подивилася на Ожинокігтя. — Якщо ти маєш бодай половину мужності та відданості Вогнезора, то станеш чудовим провідником для Громового Клану.

Поки вона говорила, коти Зореклану щільніше обступили Вогнезора. Вони дивилися вниз, торкаючись його шкури. Аж тут над яскраво-рудим тілом промайнула тінь.

Голубокрила ахнула. Вогнезір підвівся — блідий, наче місячне сяйво, прозорий, як вітер.

— Душа покидає його, — пробурмотів Сойкопер.

Вогнезір повільно озирнув свій Клан. Голубокрила глитнула, коли погляд примарного провідника дійшов до неї, а потім розслабилася. Його очі були теплими, як сонячне проміння.

— Час іти, — видихнула Синьозірка.

Вогнезір шанобливо схилив голову перед Ожинокігтем, потім нахилився і торкнувся мордою Піскоштормої. Відтак повернувся та пішов із влоговини за котами Зоряного Клану. Голубокрила різко повернула голову, бо побачила, як скраєчку зору ворухнулася чорна шкура. Душа Падуболистки йшла за ними.

— Подивіться-но! — ахнула Карохвістка.

Душа Мишошубки вистрибнула з її тіла та помчала вистрибом, немов кошеня, через усю галявину.

Мурко махнув хвостом.

— Тепер вона полюватиме, скільки забажає.

— Папоротехмарка прокинулася! — пискнула з ясел Бурштинка.

Душа Папоротехмарки підвелася і попливла за душею Мишошубки. Вона зупинилося біля тернової загорожі, повернулася, схиливши голову до Порохошуба, а потім зникла за іншими. Голубокрила з болем у грудях дивилася на шпарину в живоплоті.

Піскошторма підвелася.

— Ожинозір! — вигукнула вона.

— Ожинозір! — крикнув Левожар, задравши голову до чистого неба.

— Ожинозір! Ожинозір! — приєднався до них Клан.

Коли Ожинозір здійняв очі, Голубокрила простежила за його поглядом. Серед інших на небісяяла нова зірка. «Чи й Вогнезір уже там?» — подумала молода воячка.

— Я шануватиму своїх предків у Зоряному Клані, — заприсягнувся Ожинозір, — але не тих, хто коли-небудь ходив у Темному Лісі. Мудро ведіть мої кроки, вояки минулого. — Він опустив голову. — І вояки сьогодення.

Сойкопер торкнувся хвостом спини Ожинозора.

— Час обрати воєводу, — м’яко підказав він.

Голубокрила озирнула своїх побратимів. Може, Ожинозір обере Левожара? Він єдиний вояк, якого неможливо перемогти в бою. Колись він стане могутнім воєводою і провідником.

— Ти будеш моєю воєводою, Вивіркострибко?

Кішка подивилася на нього. Кожна шерстинка її хутра затремтіла.

— Справді?

Ожинозір кивнув.

— Немає кота, якому я довіряв би більше. Усе, що ти робиш, — з найліпших намірів. Тепер я це розумію.

Вивіркострибка схилила голову.

— Тоді я погоджуюся.

Струнка коричнева кішка кинулася вперед. Це була Листоплеса.

— Сестро моя, — пробурмотіла вона, притискаючи морду до голови Вивіркострибки. — Ти заслуговуєш на цю честь і навіть більшу. Дякую тобі за все.

Вивіркострибка лизнула Листоплесій вухо.

— Я зробила б це ще раз не замислюючись, — прошепотіла вона.

Сойкопер вийшов уперед і став біля Голубокрилої.

— Кінець і початок, — жваво зауважив він.

Голубокрила подивилася на Левожара. Погляд золотавого вояка був важким, його плечі виснажено опустилися. Якусь коротку мить вони тримали у своїх лапах силу зір. А тепер усе скінчилося. Горе клубком підступило до горла Голубокрилої. Вони врятували Клани, але Вогнезір мертвий.

Сойкопер хвостом торкнувся її плеча.

— Він віддав своє життя, аби врятувати те, що для нього було найважливішим: своїх побратимів, — тихо нявкнув медикіт. — Тепер він справді тримає в лапах зорі. Ти зустрінешся з ним, коли настане час.

Легкий вітерець сколихнув шерсть Голубокрилої, ніби щось промайнуло повз неї. Вона звела голову й побачила дві постаті, що стояли одразу за її побратимами й спостерігали за ними. То була борсучиха з вузькою смугастою мордою і мудрими добрими очима, та ще недоладний лисий кіт із виряченими очима, які бачили все й нічого. Вони зустрілися з нею поглядом і кивнули — лише раз.

«Дякую», — почула Голубокрила слово, що прозвучало тихіше за зітхання.

Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах. Вони знайдуть четвертого, і битву між світлом і темрявою буде виграно. Новий провідник повстане з пітьми своєї смерті, і Клани виживуть за межами спогадів про його спогади. Так було споконвіку — і так буде завжди.

Літературно-художнє видання

Серія «Коти-вояки»

Гантер Ерін

Коти-вояки. Остання надія

Цикл «Знамення Зореклану», книга шоста

Головна редакторка Г. Г. Жемерова

Випускова редакторка І. М. Тумко

Художнє оформлення О. І. Панченка

Коректорка Ю. М. Каніболоцька

Комп’ютерне макетування Р. А. Абдулліна

Підписано до друку 08.10.2025.

Формат 84х108/32. Ум. друк. арк. 21.

Наклад 3000 прим. Зам. № ЗК-010261.

Країна походження: Україна.

Термін придатності необмежений.

Щодо гуртових постачань звертатися:

Видавництво «АССА»

www.acca.ua

тел.: +38 (068) 767-77-67

е-mail: info@assa.kh.ua

Віддруковано у ПРАТ
«Харківська книжкова фабрика “Глобус”»

61012, м. Харків, вул. Різдвяна, 11.

Свідоцтво ДК №3985 від 22.02.2011 р.

www.globus-book.com