УДК 821.111-3-93=161.1

Г19

Серія «Коти-вояки»

Перекладено за виданням:
Erin Hunter. Warriors: Omen of the Stars

Book Five: The Forgotten Warrior

Переклад з англійської Ольги Чалої-Піддубняк

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською
для опису загального устрою котячих кланів
та громадянства була використана термінологія
Національної скаутської організації України «Пласт».

Гантер Е.

Г19 Коти-вояки. Забутий вояк / Ерін Гантер; пер. з англ. О. Чалої-Піддубняк. — Х. : АССА, 2025. — 352 с. — (Серія «Коти-вояки»).

ISBN 978-0-06-238262-7 (англ.)

ISBN 978-617-8387-71-6 (укр.)

© Working Partners Limited, 2011

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2025

ТОВ «Видавництво АССА»
Свідоцтво суб’єкта видавничої справи
ДК № 5981 від 29.01.2018 р.

Анотація

Напруження між Кланами дедалі збільшується. Попри загальну небезпеку, вояки ніяк не можуть об’єднатися, щоб у разі потреби не допустити кровопролиття. Тим часом у лісі коти чимдалі частіше натрапляють на дивовижні знаки. Хто поклав лікувальні трави на дерево? Хто відігнав лисицю від новоспечених новаків? Але найголовніше, хто саме порушує кордони територій? Сни дедалі страшніші, а відчуття — гостріші. Може, нарешті з’явився той, хто покладе цьому край?

Особлива подяка Черіт Белдрі

Громадянство

Громовий Клан

Провідник

Вогнезір — рудий кіт із полум’яним хутром.

Воєвода

Ожинокіготь — темно-брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Медикіт

Сойкопер — світло-сірий смугастий кіт з блакитними очима.

Вояки
(дорослі коти і кішки без кошенят)

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда кішка із зеленими очима.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Карохвістка — черепахово-біла кішка з бурштиновими очима.

Хмарохвіст — довгошерстий білий кіт із блакитними очима.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Міллі — смугаста кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Вояки

Вивіркострибка — темно-руда кішка із зеленими очима.

Листоплеса — світло-кара смугаста кішка з бурштиновими очима (колишня медикішка).

Косариконіг — довголапий чорний кіт з коричневим животом і жовтими очима.

Березопад — світло-коричневий смугастий кіт.

Білокрила — біла кішка із зеленими очима.

Бубконіс — кремовий кіт.

Ліщинохвоста — маленька сіро-біла кішка.

Мишовус — сіро-білий кіт.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка.

Левожар — золотавий смугастий кіт.

Лисостриб — рудий смугастий кіт.

Кригохмара — біла кішка.

Жабокрок — чорно-білий кіт.

Ружопелюстка — темно-кремова кішка.

Терносяйна — темно-коричнева кішка з небесно-блакитними очима.

Цвітопала — черепахова кішка з білими плямами у формі пелюсток.

Джмільосмуг — світло-сірий кіт із чорними смугами.

Голубокрила — пухнаста сіра кішка з блідо-зеленими очима.

Плющоплеса — сіро-біла смугаста кішка із синіми очима.

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — світло-сіра (з темнішими плямами) кішка із зеленими очима.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка.

Маколеда — черепахова кішка, мати кошенят від Бубконоса: рудої кішки Вишеньки та брунатно-кремового кота Кротика.

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Мишошубка — маленька темно-коричнева кішка.

Мурко — пухнастий смугастий кіт із сірою мордою (колишній самітник).

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Горобинокіготь — рудий кіт.

Медикіт

Дрібнохмар — дуже маленький смугастий кіт.

Вояки
(дорослі коти й кішки без кошенят)

Дубошуб — маленький коричневий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Яблукошубка — ряба коричнева кішка.

Крукокриг — чорно-білий кіт.

Щурошрам — коричневий кіт із довгим шрамом на спині.

Снігопташка — сніжно-біла кішка.

Вохрошубка — черепахова кішка із зеленими очима.

Оливоноса — черепахова кішка.

Совокіготь — світло-коричневий смугастий кіт.

Кротоніжка — сіра кішка з чорними лапами.

Жеврошуб — темно-сірий кіт.

Багроверб — рябий буро-рудий кіт із широкою головою.

Тигросерд — темно-коричневий смугастий кіт.

Світошубка — кремова кішка.

Сосноноса — чорна кішка.

Тхорокіготь — кремово-сірий кіт.

Шпакокрил — рудий кіт.

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить навсібіч.

Плющохвоста — черепахова кішка.

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довголапа світло-коричнева смугаста кішка.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгим хутром, сліпа на одне око.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Бориліт — рябий сірий кіт

Вояки
(дорослі коти й кішки без кошенят)

Воронокрил — темно-сірий кіт.

Совопух — світло-коричневий смугастий кіт (виховник Вусолапа).

Білохвістка — маленька біла кішка.

Ночехмара — чорна кішка.

Дрокохвіст — сіро-білий кіт із блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт з білими лапами.

Зайцестриб — біло-коричневий кіт.

Листохвіст — темний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Мурахошуб — брунатний кіт, у якого одне з вух чорне.

Вугленіг — сірий кіт, дві передні лапи в якого чорні.

Вересохвістка — світло-коричнева смугаста кішка з блакитними очима (виховниця Верхолапки).

Вояки

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима (виховник Галько-лапа).

Смичковуса — світло-коричнева смугаста кішка.

Ластівкохвоста — темно-сіра кішка.

Сонцемітка — черепахова кішка з великою білою міткою на чолі.

Новаки
(старші шести повень коти,
які готуються стати вояками)

Вусолап — світло-коричневий кіт (новак Совопуха).

Верхолапка — сіро-біла кішка (новачка Вересохвістки).

Гальколап — великий світло-сірий кіт (новак Бризошуба).

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.

Клаптевух — смугастий кіт.

Річковий Клан

Провідниця

Мрячкозірка — сіра кішка з блакитними очима.

Воєвода

Шуваровус — чорний кіт (виховник Дірколапа).

Медикішки

Мільгокрила — золотиста кішка із поцяткованим хутром (виховниця Вербоясої).

Вербояса — сіра смугаста кішка (новачка Мільгокрилої).

Вояки
(дорослі коти й кішки без кошенят)

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка (виховниця Пструголапки).

М’ятошуб — світло-сірий смугастий кіт.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Мілкохвоста — темно-сіра кішка (виховниця Мохолапки).

Ріненіг — рябий сірий кіт (виховник Очеретолапа).

Ружоніс — світло-коричневий смугастий кіт.

Вільшанокрил — черепахово-білий кіт.

Звисловусий — коричнево-білий смугастий кіт.

Пелюсткошубка — сіро-біла кішка.

Травошуб — світло-коричневий кіт.

Новаки
(старші шести повень коти,
які готуються стати вояками)

Дірколап — темно-коричневий смугастий кіт (новак Шуваровуса).

Пструголапка — світло-сіра смугаста кішка (новачка Сіромрячки).

Мохолапка — коричнево-біла кішка (новачка Мілкохвостої).

Очеретолап — світло-коричневий смугастий кіт (новак Ріненога).

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Смеркошубка — коричнева смугаста кішка.

Мохошубка — черепахова кішка з блакитними очима.

Старійшини
(колишні вояки та королеви,
які живуть на спочинку)

Рябоноса — ряба сіра кішка.

Стрибохвіст — рудо-білий кіт.

Коти поза кланами

Димок — м’язистий сіро-білий кіт, який живе в сараї на конярці.

Пушинка — маленька сіро-біла кішка, яка живе на конярці.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Пролог

Зашелестіли кущі ожини, і з лісу вийшов кіт. Пильно роззирнувшись на всі боки, він рушив через широку галявину, порослу травою, прямуючи до іншої смуги дерев, яка виднілася вдалині. Яскраве проміння новолистового сонця лилося на навколишні поля та острівці кущів. Він побачив гнізда Двоногів, згромаджені біля Громошляху.

Дарма що був лише початок новолисту — сонце вже припікало, і кіт роздратовано клацав вухами, відганяючи дзизкотливих мух. «Попід деревами буде прохолодніше, — подумав він, зупинившись на мить, щоб розім’яти натомлені лапи. — І йти вже недалечко. Просто за отой пагорб…»

Але не встиг він дістатися вабливої лісової тіні, як пролунало гучне шипіння, і з-під живоплоту поблизу нього вискочив інший кіт — міцний і худий, сірий, із розірваним вухом.

— Що ти тут робиш? — запитав незнайомець. — Якщо потрібне місце для перепочинку, пошукай деінде. Це моя територія. І здобич тут моя.

Подорожній зупинився й примруженими очима оглянув того кота з лап до голови.

— Твоя територія? Ти маєш на увазі, що живеш у цих кущах?

— Ні, я з он тієї ферми. — Кіт махнув хвостом у напрямку великого гнізда Двоногів, яке виднілося з-за колючого гілля. — І я недолюблюю чужаків. Іди собі далі, інакше я намну тобі боки.

Кіт вишкірив зуби й випустив кігті. Його сіре, як хмара, хутро розпушилося від злості.

Подорожній кіт шарахнувся назад й осів. «Давненько я не вдавався до своїх бойових навичок… Але не дозволю цій коростявій шкурі мене залякати», — подумав він.

— Я просто йду мимохідь. І не зазіхаю на твою дорогоцінну здобич.

Кіт, що жив на фермі, недовірливо пирхнув і схилив голову набік.

— То ти один із тих Озерних котів?

— Чому ти питаєш? — насторожено поцікавився подорожній.

— Бо я бачив, як вони проходили тут якось, — відповів сірий кіт. — О, вони мене не помітили, я щодо цього певний. Але я чув, як вони говорили про гори. — Він пустив очі під лоба. — І треба ж ото тягтися так далеко? Хіба не можна знайти здобич там, де живеш?

— Можливо, вони й не шукали здобичі, — насмішкувато відповів перший кіт. — Бачиш, у житті всяке трапляється.

Кіт із ферми сів і задньою лапою почухав вухо.

— І що ж це? — зневажливо нявкнув він. — Витріщатися на зорі й уявляти, що звідтіля на тебе дивляться твої предки? — Помітивши, що подорожній кіт здивувався, він додав: — Я наслухався купу оповідок про те, що відбувається по той бік тих пагорбів. Поки ті коти мене не турбують, мені байдуже, що в них на думці. Та хай собі хоч…

— Авжеж, — перебив подорожній кіт і попростував повз нього. — Поки вони не зазіхають на твою здобич.

Сірий кіт підхопився на лапи й пішов назирцем.

— Ти один із них, еге ж? — запитав він, наздогнавши кота. — Здається, я вже бачив тебе.

— Можливо, — у подорожнього весело смикнулися вуса. — Давно.

— І куди ти ходив? — зацікавлено спитав фермерський кіт. — Ти заблукав?

— О ні. — У кота в голосі вчувалася ледь помітна сміхотливість. — Я завжди знав, де саме перебуваю.

Фермерський кіт відступив і спостерігав, як чужак прямує до дерев. По тому похитав головою і помчав назад, до ферми, змахнувши хвостом наостанок, перед тим як зник у живоплоті.

Подорожній кіт дійшов до лісу й поозирався, шукаючи, де б собі влаштувати тимчасове гніздо, але неспокій колов йому лапи, немов шпичками. Жодна западинка чи щілина між корінням дерев не здавалася йому цілком придатною. З-під куща виповзла мишка та заходилася гризти опале насіння трави. Пригадавши давно забуті навички, подорожній прибрав мисливського присіду і, стрибнувши, убив мишу одним стрімким ударом. Але мляве безживне тільце на вигляд було неапетитним, тож кіт засипав його землею й пішов геть.

Над землею западали сутінки, а подорожній кіт ішов собі далі, підіймаючись крізь гнучкі стовбури дерева на пагорб.

«Минуло багато часу. Чи досі там живуть коти, котрих я пам’ятаю?» — думав він.

Коли день майже згас, кіт нарешті вийшов із-поміж дерев і дістався вершини пагорба, порослого жорсткою болотяною травою. Унизу в озері відбивався червонястий захід сонця, забарвлюючи воду в кривавий колір. Над головою в небі мерехтіли перші вояки Зоряного Клану.

Подорожній кіт глибоко зітхнув:

— Я повернувся. Хай розпочнеться помста.

Розділ 1

Сойкопер прокинувся й розтягнув щелепи в чималому позіханні. Його сон розчинився в темряві. Усе тіло здавалося важким, і кіт, щойно сів у своєму гнізді, відчув, ніби вусики плюща обвивають його й тягнуть назад, до землі. Повітря, гарячіше, ніж зазвичай пізнього новолисту, повнилося запахів здобичі та буйної зелені. Крізь ожиновий пліт, що відгороджував кубло медикота від решти улоговини, доносився шум: тупотіння лап і жваве бурмотіння котів, які збиралися на перше сьогоднішнє патрулювання.

Але Сойкопер не міг розділити піднесення побратимів. Хоча вже повня минула відтоді, як він із товаришами повернувся з гостин у Племені, його нутро точили холод і понура. Голову сповнювали образи гір, нескінченних засніжених вершин, що тягнуться вдалину, чітко вимальовуючись на тлі крижано-блакитного неба. Живіт зсудомило від болю, коли він згадав один чіткий образ: біла кішка із зеленими очима, що кинула на нього довгий сумний погляд, а тоді відвернулася й попленталася краєчком скелі над гучним водоспадом.

Сойкопер похитав головою. «Що зі мною? — подумав він. — Це все було давно, дуже давно. Моє життя завжди було тут, у Клані. То чому я відчуваю, ніби щось утратив?»

— Привіт, Сойкопере! — Голос Терносяйної пролунав глухо, і Сойкопер зрозумів, що вона засунула голову в щілину сховища, де він зберігає свої трави. — Нарешті ти прокинувся.

Медикіт відповів бурчанням. Терносяйна була ще одним його головним болем. Досі не забув того, що розповів йому Левожар, коли Сойкопер тільки-но повернувся з гір: Терносяйну дуже бентежило, що вона не здатна виходити з улоговини через скалічені задні лапи, тому вона вмовила брата Джмільосмуга віднести її до лісу, щоб пошукати цілющі трави.

— А там бігав собака, — сказав йому Левожар. — Кішці з чотирма здоровими лапами було б важко від нього втекти. Якби ми з Жабокроком його не відволікли, Терносяйну розтерзали б на шматки.

— Ото вже мишомізка кішка! — сердито гаркнув Сойкопер. — Навіщо було так наражати себе на небезпеку?

— Бо Терносяйна переконана, що вона дармоїдка, — пояснив Левожар. — Хіба ти не можеш дати їй більше роботи? Ми з Попелюшкосердою пообіцяли, що допоможемо їй здобути належну роль у житті Клану.

— Ви не мали права обіцяти їй щось, не порадившись зі мною, — відповів Сойкопер. — Ви пропонуєте мені взяти її в учениці? Я не хочу брати новаків!

— Я цього не мав на увазі, — нявкнув Левожар, роздратовано посмикуючи кінчиком хвоста. — Але ж ти можеш знайти для неї цікавіші обов’язки?

Хай неохоче, але Сойкопер таки зробив те, про що просив брат. Треба визнати: Терносяйна легко вчилася. Вона так довго жила в кублі медикота, що вже багато чого знала.

«Від неї насправді чимало користі, — міркував Сойкопер. — Вона акуратно та швидко сортує трави, а ще вправно намочує сухе листя в калюжі — і воно не розсипається».

— Сойкопере? — вирвала його з роздумів Терносяйна. Він почув, як вона горзається, а потім її голос пролунав чіткіше, ніби вона висунула голову зі сховища. — З тобою все гаразд? Ти крутився цілу ніч.

— Зі мною все гаразд, — пробурмотів Сойкопер, не бажаючи більше повертатися до снів, які його мучили.

— У нас закінчуються нагідки, — вела далі Терносяйна. — Ми багато витратили, поки лікували подряпини Голубокрилої, коли ви повернулися з гір. Може, попрохаймо Ясносерду зібрати ще?

— Ні, я сам піду, — буркнув Сойкопер.

— Добре. — Голос Терносяйної лунав рішуче й бадьоро. — Тоді я стану до сортування трав. О, і ще одне…

Сойкопер почув, як юна кішка повзе долівкою кубла. Вона дісталася його гнізда й щось йому тицьнула.

— Чи не міг би ти викинути це дорогою? — запитала вона. — Воно лежало в кутку сховища із цілющими травами.

Сойкопер витягнув шию, і його ніс торкнувся пучка хутра з кількома засохлими клаптиками листя. Він напружився, упізнавши слабкий запах.

— І хто додумався покласти шматок старого хутра серед трав? — провадила Терносяйна. — Мабуть, пролежав там не один сезон. Я не впізнаю ні запаху, ані кольору.

Якусь мить Сойкопер мовчав. Вдихнув запах втраченої сестри, і його опосіла туга за тими часами, коли вони з Падуболисткою й Левожаром разом бавились і тренувалися. Було це ще до того, як вони вперше почули про пророцтво, і до того, як дізналися про брехню Вивіркострибки й Листоплесої.

«Гадки не маю, як хутро Падуболистки потрапило до сховища, — подумав медикіт. — Але треба було викинути, коли я його вперше там побачив, а не залишати, доки хтось іще його знайде».

— Цікаво, звідки воно взялося, — нявкнула Терносяйна. — Можливо, кіт з іншого Клану залазив сюди, щоб поцупити трави. — А далі вона ледве стримала сміхотливе муркотіння: — А може, кошенята прокралися туди й сховали.

— Звідки мені знати? — огризнувся Сойкопер, роздратований тим, що його вирвали зі спогадів. — У тебе надто щедра уява, ліпше її приборкай.

Розвернувшись так, щоб Терносяйна не бачила, що він робить, медикіт засунув клаптик хутра глибоко в мох свого гнізда й здійнявся на лапи.

— Піду-но я по нагідки, — нявкнув він і подався з кубла.

Але не встиг він ступити галявиною і пів десятка кроків, як відчув запах Джмільосмуга — і молодий кіт підскочив до нього.

— А я до тебе, — випалив Джмільосмуг. — Я дуже переживаю за Голубокрилу.

— Чому? Що сталося? У неї ж зажили подряпини, чи ні?

— Я не через це. Їй постійно сняться погані сни — минулої ночі вона бачила ще один. Прокинулася з вереском і бурмотіла про велетенських птахів та сніг.

Сойкопер насилу придушив роздратування. «Я знаю, як тяжко було на те дивитися, коли орел відлітав із Піке. Але Голубокрила має бути сильнішою за це», — подумав він.

— Звідки ти про це знаєш? — запитав він Джмільосмуга.

— У вояцькому кублі простісінько над моїм гніздом тече зверху, — відповів молодий кіт. — І перейти там більше нема куди, тож я подумав провести кілька ночей у кублі новаків із Голубокрилою і Плющоплесою. І щоночі Голубокрилій сняться ці жахіття. Чи є такі трави, котрі їй допомогли б?

Сойкопер відчув глибоку тривогу, що хвилями ринула від Джмільосмуга.

— Немає таких трав, котрі позбавляють спогадів, — нявкнув медикіт. — Ви просто повинні навчитися жити з ними.

«Як і ми всі, ми всі», — додав він про себе.

— Але… — запротестував був Джмільосмуг.

Його урвав голос Ожинокігтя, який линув з галявини:

— Гей, Джмільосмуже! Ти в мисливському патрулі. Карохвістка чекає.

— Добре! — озвався Джмільосмуг. — Іду! Бувай, Сойкопере!

І він вискочив геть із кубла.

Сойкопер натомість попрямував до новаків, де й досі спали Голубокрила та Плющоплеса, бо у вояцькому кублі вже натоптом-натоптано, але зупинився, збагнувши, що туди вже дістався Ожинокіготь.

— Плющоплесо, Голубокрило, прокидайтеся! — гукав воєвода Громового Клану, просунувши голову до них. — Ви знову проспали.

Сойкопер почув приглушене незадоволене нявкання, але за кілька митей дві кішки, похитуючись, уже стояли надворі.

— Та що за вигляд у вас, просто жах! — нявкнув Ожинокіготь. У його тоні Сойкопер розчув досаду. — Зроду не бачив такого брудного хутра! Чи ви полювали вночі?

Хай медикіт їх і не бачив, але, смикнувши носом, покуштував повітря й уловив запах запиленого скуйовдженого хутра, а ще відлуння страху від обох кішок. Він добре знав, чому ті погано сплять. Джмільосмуг щойно розповів про тривожні сни Голубокрилої, а Плющоплеса щоночі відвідувала Темний Ліс, де тренувалася з котами, які не потрапили до Зореклану.

«От якби вона розповідала мені більше про те, що там відбувається, — подумав Сойкопер. — Таж ні, вона просто каже, що дасть мені знати, коли буде щось важливе».

— Може, я оглянув би їх у своєму кублі? — запропонував він Ожинокігтеві, сподіваючись отримати від кішок бодай якусь інформацію, коли залишиться з ними сам на сам. — Можливо, вони…

Сойкопер замовк, бо зрозумів, що ніхто його не слухає. Почув стрімке тупотіння лап, що сповістило про прихід Білокрилої.

— Ожинокігтю, не сердься на них! — нявкнула воячка. — Вони так тяжко працюють, адже тепер у нас немає новаків. — Вона помовчала мить, а потім додала: — Сьогодні я допоможу їм із їхніми обов’язками.

— Мені треба, щоб ти пішла в прикордонний патруль, — заперечив Ожинокіготь.

— А мені треба залишитися тут із доньками, — відказала Білокрила. — Нехай якийсь інший кіт піде на кордон замість мене.

Ожинокіготь несхвально повів носом.

— Добре, — пробурмотів він і пішов геть.

— А тепер опорядіться, — наказала Білокрила й заходилася мерщій облизувати вуха Плющоплесій.

— Відійди від мене! — запротестувала та. — Я не кошеня!

— Ти завжди будеш моїм кошеням, — мовила Білокрила, повертаючись, щоб так само жваво облизати Голубокрилу, але й та відскочила з криками:

— Стій! Я воячка! І здатна дати лад своєму хутру!

— Тоді доведи це. Треба принести моху для підстилок старійшинам, — вела далі Білокрила, поки доньки швидко опоряджувалися. — І заради Зоряного Клану, подбайте про те, щоб у Мурковому мохові не було колючок, інакше він скаржитиметься, допоки житиме. Ну ж бо!

Вона погнала їх до виходу з табору, але ще перед тим, як вони дісталися тернового тунелю, звідти на чолі світанкового патруля вийшов Вогнезір. Ніс Сойкопера сповнився запахів його побратимів. Ожинокіготь помчав через галявину їм назустріч. Порохошуб, Хмарохвіст і Ясносерда завмерли на місці. Лисостриб підвів голову від кагату свіжини й так і вклякнув із мишею, що звисала з його щелеп, а Бубконіс поважно підступив до патруля. За ним неквапно йшли Листоплеса й Вивіркострибка.

Кротик і Вишенька вирвалися з ясел, вибігли на галявину й кинулися Бубконосові просто під лапи, мало його не заваливши.

— Обережно! — пробурмотів вояк, відновлюючи рівновагу та обіймаючи хвостом двох розхвильованих кошенят.

«Бубконіс буває справжнісінькою скалкою в дупі, — розмірковував Сойкопер. — То як це він став таким хорошим батьком?»

— Тіньовий Клан напав? — пискнув Кротик. — Ми підемо битися?

— Я навчилася дуже гарного прийому! — вигукнула Вишенька, кидаючись на листок і шматуючи його крихітними пазурами.

— Де там, ви досі не вмієте битися! — Маколеда, задихаючись, наздоганяла кошенят. — Ви ще навіть не новаки!

Ожинокіготь обійшов кошенят і зупинився перед провідником Клану.

— Є якісь новини? — запитав він.

Сойкопер і собі підійшов, щоб послухати.

— Ні, усе тихо, — відповів Вогнезір. — Схоже, всі Клани живуть у мирі.

— Саме так, — погодився Шипокіготь, який зайшов у табір слідом за Вогнезором. — Ми не знайшли жодного доказу того, що Вітряний чи Тіньовий Клани вешталися десь поблизу кордонів, хіба для того, щоб поновити запахові мітки.

— Гарна звістка! — нявкнула Ясносерда.

А Сойкопер не був такий упевнений. Знав, що Клани стороняться один одного через глибокі розбіжності всередині Зореклану. Усі предки-вояки застерігали кожного кота триматися осторонь від інших Кланів, не довіряти нікому, окрім побратимів, і готуватися до чогось жахливого, що чекає в майбутньому, як-от грозові хмари на небокраї.

«Принаймні Громовий Клан має трьох котів, що згадані в пророцтві, — подумав Сойкопер. — “Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах”. Я, Левожар і Голубокрила — ми всі в одному Клані. Тож наш Клан має бути в надійнішій безпеці, чи не так?»

Медикіт розігнув лапи. Після безсонної ночі не відчував у собі особливої сили, але принаймні вони мають донести його до ділянки нагідок понад улоговиною. Потім пригадав інше пророцтво, яке дано Племені Вічного Полювання лише пів повні тому. На мить Сойкопер знову думками опинився на тій темній, продутій вітрами вершині гори, оточений давно померлими котами, які втупили в нього свої сяйливі очі. Здавалося, він знову почув шепіт довгої-довгої шереги Скелевидців: «Кінець Зір наближається. Трійка повинна стати Четвіркою та кинути виклик вічній темряві».

Отямившись від марення, Сойкопер знову чув звуки й запахи, що оточували його в таборі.

«Як нам розпізнати четвертого кота? Ми мали достатньо клопоту з пошуком перших трьох. І в цьому новому пророцтві нічого не йдеться про родичів Вогнезора. — Сойкопер стримав розчароване шипіння. — Це може бути будь-хто з кланових котів!»

Розділ 2

Плющоплеса ступала за Білокрилою, поки вони не зупинилися біля невеликого струмка неподалік від табору. Листя густо купчилося на деревах, а свіжа трава виросла довгою і пишною, вона давала приємну прохолоду для натомлених лап Плющоплесої. «О, дякувати Зореклану! — видихнула кішка з полегшенням. — У мене ж болить кожна шерстинка на шкурі».

Напередодні ввечері вона брала участь у складному тренуванні із Сонцеміткою та Багровербом. Шулікокриг очей з них не зводив, аж поки на всіх трьох котах не з’явилися сліди кігтів суперників. Тепер Плющоплеса почувалася так, ніби тіло було суцільним здоровезним синцем, а в одному вусі їй досі дзвеніло від влучного удару.

Глянувши на сестру, Плющоплеса побачила, що та на вигляд так само виснажена. «Сойкопер аж ніяк не мав брати Голубокрилу в гори, — подумала вона гнівно. — Саме її міг забрати орел, а вона надто важлива для Клану, щоб отак ризикувати її втратити».

— Відпочиньмо трохи, — запропонувала Білокрила вже співчутливіше. — Попийте й закінчуйте опоряджатися.

Плющоплеса відчула тривогу в материному голосі. «Я знаю, вона хвилюється за нас, хоча й стурбована тим, що ми не встигаємо виконувати своїх обов’язків», — подумала молода кішка.

— Ні, з нами все гаразд, — нявкнула Голубокрила. Вона розправила плечі й підвела голову, аби здаватися зібраною. — Треба йти. Трохи далі є гарна місцинка з мохом.

— Вам обом ще дуже далеко до того, щоб усе було гаразд, — зазначила Білокрила і, трохи повагавшись, додала: — Я знаю: вас щось турбує. Не питатиму що саме, якщо ви не хочете зізнаватися. Але пам’ятайте, я ваша мати. Хай що ви розповісте, це не змусить мене менше вас любити.

Плющоплеса ворухнула вухами й подумала: «Закладаюся, що можу довести: ти помиляєшся», — подумала вона. Але промовчала, щаслива сидіти в прохолодній траві й розслаблятися, поки Білокрила причепурювала її довгими ритмічними погладжуваннями язика. Було приємно бодай раз про себе подбати після відвідувань Темного Лісу, де вона не могла довіряти жодному котові й завжди мусила лишатися насторожі.

— Минулої ночі мені наснився поганий сон, — зізналася Голубокрила, вивертаючи шию, щоб дістатися до ковтуна на плечі. — Мені навіть здалося, що я знову повернулася в гори. Орел забрав Піке.

— Намагайся про це не думати, — тихо нявкнула Білокрила, повертаючись до Голубокрилої і допомагаючи їй видерти ковтун. — Ти знаєш, що орли ніколи не прилітають до озера.

«А якби й прилетіли, — подумала Плющоплеса, — Голубокрила почула б їх раніше за решту».

Білокрила закінчила піклуватися про Голубокрилу й звелася на лапи, вигинаючи спину. Плющоплеса теж підвелася, готова йти далі. Відтак помітила, що Голубокрила досі сидить біля струмка, хитаючи головою та мацаючи вухо, наче в ньому щось застрягло.

Зиркнувши на Білокрилу, яка дивилася в інший бік, Плющоплеса нахилилася й тихенько пробурмотіла сестрі:

— З тобою все гаразд? Твої надчуття досі не діють?

— Ні… Я досі погано все відчуваю! — Голубокрила знічено глипнула на сестру. — Тобто я відчуваю тебе, Білокрилу й усе, що навколо нас, але не далі. Тільки шум вітру.

Плющоплеса торкнулася носом сестриного плеча.

— Мабуть, тому що тобі довелося купу всього наслухатися в горах, — нявкнула вона. — Ти казала, що чула багато гучних звуків, коли ви переходили хребет над Вітряним Кланом. Можливо, скоро покращає.

— Я на це сподіваюся, — пробурмотіла Голубокрила. — Але минула повня. Я почуваюся непотрібною Кланові.

— У жодному разі! — похитала головою Плющоплеса. — Не думай такого!

Голубокрила зітхнула.

— Але це як оглухнути.

— Ні, це як бути звичайною кішкою, — відказала їй Плющоплеса. — Ти…

Вона замовкла, коли побачила, як Білокрила обернулася.

— Час нам вирушати, — погукала мати. — Треба зібрати мох, а потім я хочу пополювати для старійшин.

Вона помчала до озера. Плющоплеса ззирнулася з Голубокрилою, й обидві рушили слідом. Щойно підійшли до сучкуватого дуба, коріння якого суціль поросло густим зеленим мохом, Плющоплеса помітила якийсь рух за найближчими деревами. Шерсть на шиї почала настовбурчуватися, і вона напружила м’язи, ладна напасти на порушника, але потім розслабилася, зрозумівши, що то Сойкопер. Вона досі дивувалася з того, як упевнено сліпий медикіт прямував крізь підлісок.

Білокрила замовкла й дивилася на Сойкопера, що простував між дерев.

— Не слід йому виходити самому, — пробурмотіла вона. — Плющоплесо, піди-но поглянь, чи не потребує він допомоги.

Плющоплеса завагалася. Вона не хотіла залишатися наодинці із Сойкопером, бо знала, що він чекав нагоди розпитати її про Темний Ліс.

— Іди! — Білокрила махнула хвостом у бік медикота. — Він подеколи здається комизливим, але ти знаєш, що він зрадіє твоїй допомозі.

«Аякже, а їжаки вміють літати!» — подумала Плющоплеса, плентаючись до медикота.

— Щасти тобі! — прошепотіла їй услід Голубокрила.

Плющоплеса наддала ходи, стежачи за худим смугастим тілом Сойкопера, який саме обминав ділянку кропиви.

— Вітаю, — нявкнула кішка, наздогнавши його. — Білокрила послала мене перевірити, чи не потрібна тобі допомога.

Сойкопер смикнув вухом, наче туди сіла муха.

— Ні, — коротко відповів він.

«Чудово! Тоді я піду збирати мох!» — подумала Плющоплеса. Але потім зрозуміла, що Білокрила ніколи не дасть їй збути таке з лап.

— Ну, принаймні дозволь іти разом із тобою, — наполягала вона. — Позаяк мати однаково відправить мене назад.

Сойкопер знизав плечима.

— Добре. Але навіть не думай намагатися мене скеровувати. Я знав усі доріжки в цьому лісі ще до того, як ти народилася. Я просто збираюся назбирати нагідок на вершині улоговини, — додав кіт, коли Плющоплеса підійшла ближче. — На найвищій частині схилу, де дерева порідшали й сонячне світло досягає землі, є кілька хороших ділянок.

Плющоплесу здивувало, що Сойкопер так добре описав місцину, хоча ніколи її не бачив. Вона йшла біля нього нерівною стежкою уздовж вигину скелі, де в землі стриміли камені, а коріння між ними звивалося змійками. Незабаром дійшли до краю, і Плющоплеса глянула вниз, в улоговину. Вона здригнулася, згадавши кров і битву котів зі свого видіння, відтак знову подумала, чи не було то пророцтво про знищення її Клану.

Потім Сойкопер відійшов від вершини скелі й звернув на крутішу стежку, яка вела крізь густі ожинові кущі. Плющоплесій довелося притискатися до землі, щоб не зачепитися за вусики, які простягалися над стежкою. Так зосередилася на тому, щоб пластувати, аж ледь не врізалася в Сойкоперів зад, коли той раптом зупинився й зашипів від огиди.

Плющоплеса виявила, що медикіт зачепився за вусик ожини й колючки вп’ялися йому в шкуру. Простягнула лапу, щоб відірвати той пагін, але потім схаменулася: «Та він роздере мене, як ту ожинову гілку, якщо бодай спробую допомогти!»

Сойкопер незграбно здійняв одну лапу й намацав кінець пагона, щось бурмочучи собі під ніс. За мить йому вдалося звільнитися, але на колючках лишився пучок смугастої шерсті, а медикіт знову поповз уперед. Коли інший колючий пагін дряпнув його за бік, він навіть не зупинився: просто відірвав його й пішов далі.

Плющоплеса зраділа, коли вони вийшли на невелику галявину. Вона напружила м’язи, підставляючи хутро під гаряче сонячне проміння. Раптом відчула міцний запах кроликів, і в неї аж слинка потекла.

— Це та місцина, — нявкнув Сойкопер. — Але через кроликів я не відчуваю, де саме пахнуть нагідки.

Роззираючись на галявині, Плющоплеса спробувала відшукати потрібну рослину. Але все, що бачила, — купки пощипаних стебел і розкидані листочки, що вже поволі підсихали на сонці.

— О ні! — прошипіла вона.

— Що сталося? — запитав Сойкопер.

— Тут більше нема нагідок, — сказала йому Плющоплеса. — Хтось їх усі з’їв. Напевно, кролики — я бачу їхній послід.

Сойкопер уже підступав до понищених рослин, глибоко засовуючи ніс у залишки грудок і нюхаючи твердий темний послід.

— Це суще лихо, — сердито кинув медикіт. — Я пробував вирощувати нагідки разом з іншими травами біля старого гнізда Двоногів, але вони добре ростуть лише тут, на сонці.

Плющоплеса повільно обійшла всю галявину пересвідчитись, чи не зосталося вцілілих рослин. Вона нічого не помічала, аж раптом аромат нагідок, сильний і солодкий, охопив її. Вона зупинилася, спантеличена: «Пахне так, немов тут купа нагідок. Чому ж я їх не бачу?».

Розкривши щелепи, щоб покуштувати повітря, Плющоплеса рушила на запах. Той вів до бука, що височів на краю галявини, і линув звідкілясь із гілок.

— Квітки, що ростуть на дереві? — пробурмотіла вона. — Якесь мишомізке припущення!

Але не могла заперечити того, що чув її ніс. Досі збентежена, молода кішка подерлася на дерево, поки не дісталася першої гілки. Уп’явшись кігтями в кору, присіла на ній і побачила неглибоку западинку, яка утворилася там, де гілка відходила від стовбура. Та западинка була повна дощової води, куди й було засунуто кілька нагідок. Їх немов поставили корінням у воду, щоб рослина залишалася свіжою і живою.

— Сойкопере! — схвильовано покликала Плющоплеса. — Я знайшла нагідки!

Медикіт роззирнувся навсібіч, ніби не міг уторопати, звідки лунає голос, а потім підскочив до підніжжя дерева.

— Ростуть на дереві? — спитав він різким від прикрощів голосом. — Якщо це жарт, я…

— Ні, не жарт, — запевнила Плющоплеса й описала йому ковбаню з дбайливо поміщеними туди стеблами. — Я скину їх тобі.

— Це найдивніше з усього, з чим я коли-небудь стикався, — зізнався Сойкопер, коли Плющоплеса брала одну по одній рослини й скидала на землю. — Як, заради Зоряного Клану, вони туди потрапили?

— Може, кролики їх затягнули, щоб залишити на потім? — припустила Плющоплеса.

— Ти колись бачила кролика, що лазить по деревах? — уїдливо запитав Сойкопер, складаючи передніми лапами рослини в пучок. — Білки збирають горіхи, — задумливо додав він. — Можливо, це одна з їхніх схованок.

«А ти колись бачив білку, що їсть нагідки?» — хотіла була спитати Плющоплеса йому під лад, але не наважилася нявкнути цього вголос.

— Ну, це таємниця, — мовила вона, кидаючи останню рослину, а тоді спустилася з дерева.

Медикіт розподілив нагідки на два пучки, щоб віднести разом із Плющоплесою до табору. По тому він пройшовся галявиною і востаннє понюхав розорену ділянку.

— Ми повинні знайти спосіб захистити рослини, щоб вони знову виросли, — промимрив він із повним ротом.

Плющоплеса з подивом подумала про те, як він збирався це зробити. Побудувати колючий пліт навколо ділянки стане неабияким завданням, і він, хай там як, не дуже захистить від кроликів. Їх не спиняли навіть ожинові кущі, що ростуть у лісі.

— Можливо, нам удасться перенести сюди запах лисиці, — запропонувала молода кішка. — Це відлякало б кроликів.

— І як саме? — запитав Сойкопер, але з голосу було зрозуміло, що він вважав це мишомізкою ідеєю.

Плющоплеса на мить замислилася.

— Можемо використати лисячий послід… звісно, не надто приємно його сюди волочити, але це подіяло б.

— І де ти його візьмеш? — нявкнув Сойкопер. — Така собі підійдеш до лисиці та й попросиш: «Будь ласочка, наклади-но мені трохи»? Не впевнений.

Плющоплеса пустила очі під лоба: «Сойкопер, можливо, і наш медикіт, але іноді він такий мишомізкий».

— От мишаче лайно, — пирхнула вона. — Ти ж не думав, нібито я піду до лисячого барлогу по свіже? — Останнє речення вона пробурмотіла собі під ніс.

Сперечатися із Сойкопером було безглуздо — чомусь він завжди перемагав.

Але Сойкопер кивнув.

— Можливо, ти маєш рацію. Візьмешся за це, після того як принесемо ці рослини назад в улоговину, гаразд?

Плющоплеса зітхнула. «Чудово, — подумала вона, чимчикуючи назад стежкою вслід за Сойкопером. — І чому я не ладна тримати свій довгий язик на припоні?»

Повернувшись у кам’яну влоговину, Плющоплеса пішла із Сойкопером до кубла медикотів, щоб покласти там видобуток.

— О, ви їх знайшли! — вигукнула Терносяйна, переповзаючи через кубло, щоб зануритися носом у пахучі стебла. — Я негайно розберу їх і покладу в сховище.

— Дякую, Плющоплесо, — коротко кивнув Сойкопер. — Тепер можеш взятися за лисячий послід.

Зморщивши носа від огиди, Плющоплеса попленталася назад на галявину й озирнулася. Знала, що доведеться взяти когось у супутники. Кішка ризикувала, що під час пошуків лисячого посліду натрапить на лисицю, тож розуміла, що не варто йти самій. Першою кішкою, яку вона помітила, була Цвітопала — та вийшла з тернового тунелю й помчала через табір до кагату свіжини, на який скинула полівку.

— Вітаю, Цвітопало, — нявкнула Плющоплеса, прямуючи до молодої воячки. — Ти не хочеш піти зі мною пошукати лисячий послід?

Цвітопала витріщилася на посестру, наче в тієї виросла друга голова. «От не можу сказати, що я через це дуже ображена», — подумала Плющоплеса.

— Щоб відлякати кроликів від Сойкоперової грядки з нагідками, — пояснила вона.

— Я… вибач, Плющоплесо, але не можу, — відповіла Цвітопала, трохи повагавшись. — Я обіцяла Муркові й Мишошубці повитягати кліщів. — І вона поспішила до кубла старійшин.

«Аякже! — подумала Плющоплеса. — То чому ж ти не пішла до Сойкопера по мишачу жовч? Якщо, звісно, ти направду збираєшся витягати кліщів».

Спочатку вона вирішила, що Цвітопала просто намагається уникнути неприємної і, можливо, небезпечної справи. «Але зазвичай вона не така… — міркувала молода кішка. — Ні, їй просто неприємно бути поруч зі мною через те, що ми здибалися в Темному Лісі. Можливо, вона потроху усвідомлює, як там кепсько, тому й не хоче зі мною розмовляти».

Плющоплеса злякано підскочила, зачувши кроки іншого кота, що наближався. Озирнулась і побачила батька, Березопада, той підійшов і поклав білку на кагат свіжини.

— Ти мене жах як налякав! — ахнула вона.

Березопад здивовано сіпнув вухами.

— Я не знав, що тебе може щось налякати, Плющоплесо.

Вона подумала, що Березопад зараз ще дужче здивується, але не мала часу на тривалі розмірковування.

— Мені треба зібрати трохи лисячого посліду, щоб захистити Сойкоперові рослини від кроликів, — нявкнула молода кішка. — Не підеш зі мною?

— Звісно.

Березопад наспіх облизав хутро на грудях і помчав до тернового тунелю разом із донькою.

Опинившись у лісі, Плющоплеса повела перед і попрямувала до кордону, де Громовий Клан сусідив із лісами поза межами кланових територій.

— Ми навряд чи знайдемо лисиць деінде, — пояснила молода кішка. — Усі Клани добре вміють їх відганяти.

Березопад кивнув.

— Я бачив тебе три ночі тому, — нявкнув він за мить. — На вишколі із Шулікокригом у Темному Лісі.

Плющоплеса зупинилася, вражено глипаючи на кота. Сподівалася, аби він не почув, як чимдуж калатало її серце. Важко було думати, що котрийсь кіт Громового Клану ладен приєднатися до Тигрозора й решти темних вояків, але ще важче, коли цей кіт — твій родич. «Чи можна довіряти бодай комусь із побратимів? — міркувала вона. — Окрім Левожара, Голубокрилої та Сойкопера, будь-хто може ходити до Темного Лісу!»

— Сам я був там уперше, — вів далі Березопад. — А тебе помітив поміж дерев.

— Я тебе не бачила, — відповіла Плющоплеса, намагаючись не виказати батькові, яка вона збентежена.

Березопадові очі радісно зблиснули.

— Авжеж, виглядало на те, що ти була трохи заклопотана.

— Я там навчилася дечого корисного, — обережно нявкнула Плющоплеса.

Батько кивнув, а веселість у його очах змінилася впевненістю.

— Там хороший вишкіл. Це дає нам шанс зробити Клан іще могутнішим, — нявкнув він. — Я гадав, буцімто навчився вже всього, але тепер бачу, що є способи стати ще сильнішим у битві за свій Клан.

Плющоплеса не хотіла далі розводитися про Темний Ліс.

— А раптом це нам зарадить ще й із лисицями, — тільки й припустила вона. — Є запах?

Якусь мить Березопад так пильно дивився на Плющоплесу, що їй аж шкура засвербіла під його бурштиновим поглядом. Потім підвів голову й розсунув щелепи, щоб покуштувати повітря.

— Ні, — нявкнув батько. — Нам треба підійти ближче до кордону.

Коли Плющоплеса з Березопадом перетнули запахові мітки Громового Клану й ступили в незнайомий ліс, під шкуру молодій кішці заповз неспокій. Ґрунт був тут нерівномірний, у западинах купчилося вологе гниле листя, з-під купин трави стирчало каміння. Дерева росли щільно одне до одного, а гілля дугами вигиналося над головою, затуляючи світло. Плющоплеса здригнулася, переконана, що за нею спостерігають, хоча коли вона оберталася, то не бачила ніяких сяйливих очей, які визирали б з-під заростей чи згори, з-поміж гілок.

— Лисиця! — задоволено вигукнув Березопад. — І припускаю, що не за горами. Сюди.

Плющоплеса вирушила назирцем, і обоє обійшли зарості папороті. Вона не могла позбутися відчуття, що хтось таки за нею спостерігає, і безперервно озиралася, марно вдивляючись у тіні.

— Ой! — злякано зойкнула кішка.

Навколо неї стирчали вусики ожини, і колючки вже повпиналися їй у шкуру. Кілька ударів серця Плющоплеса шалено борсалася, уявляючи, як лисиці чекають, поки вона здасться й перетвориться на легку здобич.

— Не рухайся, — почула вона біля себе Березопадів голос. — Чесно кажучи, Плющоплесо, не встигли ми вийти за межі табору, як ти стала крутитися й витріщатися навсібіч, немов кошеня. Хіба ти не бачила, що попереду ожина?

— О, звичайно, я бачила, — роздратовано пробурмотіла собі під ніс Плющоплеса. — Я просто влізла в неї заради розваги. — Підвищивши голос, додала: — Витягни мене, Березопаде. Я не хочу застрягти тут, якщо прибіжить лисиця.

Батько заходився зривати з неї колючі гілки, і невдовзі Плющоплеса вислизнула. На шкурі в неї досі стирчали шпички, а на пагонах лишилося кілька сіро-білих пучків хутра.

— Здається, сніг пішов, — весело нявкнув Березопад. — Ти впевнена, що з тобою все гаразд?

— Усе гаразд, дякую.

— Тоді ходімо далі, і тепер, заради Зореклану, дивись, куди ставиш лапи.

Плющоплеса прямувала за ним, закипаючи від образи: «Він говорить зі мною так, ніби я нічого не знаю. Але ж мусить пам’ятати, що я вже не кошеня».

Щойно вони вибралися із хащ, Плющоплеса зауважила між двома скелями темну нору, майже сховану за папороттю. Запах лисиці був дуже міцний.

— Там барліг, — показав Березопад, махнувши хвостом.

— Але запах несвіжий, — додала Плющоплеса, прагнучи похизуватися навичками чути запахи. — Я не думаю, що лисиця зараз там.

Березопад кивнув.

— Авжеж. Тож знайдімо послід і забираймося звідси, поки вона не повернулася.

Мало не задихаючись від смороду, Плющоплеса знайшла біля входу в барліг купку лисячого посліду. Вона взяла палицю й заходилась обкочувати її одним кінцем у посліді, доки той край не замазався повністю.

— О великий Зоряний Клане, як же воно смердить! — вигукнув Березопад. — Повірити не можу, що ми це робимо.

— Будеш радий нагідкам, якщо поранишся, — крізь зуби промимрила Плющоплеса.

Березопад пустив очі під лоба.

— А простішого способу немає?

Проігнорувавши його запитання, Плющоплеса затиснула палицю в щелепах і вирушила назад, до кордонів Громового Клану. На її полегшення, відчуття того, що за нею спостерігають, зникло, щойно кішка безпечно повернулася на свою територію.

«Цікаво, чи то лисиця пантрувала нас? Але тоді чому не напала?» — розмірковувала молода кішка.

Нести палицю було незручно, тож Плющоплеса й Березопад чергувалися, а врешті-решт поклали її на тій галявині, де росли нагідки, вище від їхнього табору. Плющоплеса поводила брудним краєм палиці по траві скрізь, де були розорені грядки.

— Це має відлякати кроликів, — задоволено нявкнув Березопад.

Кинувши ту палицю, Плющоплеса на мить відчула, як хвилювання наче дряпнуло її кігтем.

— Сподіваюся, ми вчинили правильно. А якщо інші лисиці відчують тут лисячий запах? Вони не вирішать, що це тепер їхня територія?

Березопад знизав плечима.

— Якщо лисиці так учинять, то вони просто мишомізкі. Але нам ліпше розповісти патрульним, що ми це зробили, інакше вони принесуть повідомлення про вторгнення лисиць.

Плющоплеса кивнула.

— Я знайду Ожинокігтя й скажу йому.

«Сподіваюся, це була гарна ідея, — подумала вона, і побоювання шпичкою встромилося в її серце. — Ми щойно притягли запах найлютішого ворога просто в серце нашої території».

Вона попрямувала стежкою, що вела до табору. Березопад ступав услід за донькою.

— Ходімо дальньою дорогою, через струмок на кордоні Вітряного Клану, — запропонував кіт. — Хочу змити лисячу смердоту зі своїх лап.

Дорогою до кордону вони продиралися крізь зарості прохолодної зеленої папороті, і в її свіжому запаху було вже не так чутно лисячий сморід, яким тхнуло їхнє хутро. Плющоплеса розслабилася в знайомій обстановці. Але, спускаючись схилом до струмка, не помітила випадкової гілки посеред трави. Перечепившись об неї, відчула, як біль пронизав їй ногу там, де вона поранилась минулої ночі під час вишколу.

— Мишаче лайно! — пробурмотіла Плющоплеса, скривившись.

— Наступного разу тобі варто бути спритнішою, — озвався Березопад — очевидно, він точно знав, як вона зазнала травми. — Ти маєш дивитися, куди ставиш лапи. Уяви, як прикро, якби ти більше не могла битися через таку дурницю. Тобі напевне ж відомо, які складні ті тренування.

Плющоплеса зиркнула на батька.

— Так, — погодилася вона.

Кішці поколювало в подушечках лап через хвилювання: так незвично було розмовляти про своє нічне життя з побратимом, особливо коли той побратим — її рідний батько. «Березопад, либонь, думає, що я хочу брати участь у Тигрозоровій затії, — неспокійно подумала Плющоплеса. — Він не знає, що я шпигую на користь Громового Клану. І не може дізнатися».

Плющоплеса знала, що коти Темного Лісу мають намір знищити Клани. Але складно було повірити, що Березопад і Цвітопала виявилися ворогами Громового Клану. «Мабуть, їх обдурили. Я знаю, що Березопад ладен зробити все можливе заради свого Клану», — думала вона. І все ж таки кішці не вдалося цілком придушити сумніви, які в’їдалися в неї, немов маленький неспокійний черв’ячок.

Намагаючись відігнати тривожні думки, Плющоплеса дійшла до берега струмка й стала біля Березопада, вдивляючись у воду.

— Чи нам справді треба туди спускатися? — запитала вона.

— Можемо повернутися до табору, просмерділі лисицею, — відповів Березопад. — Насправді вибір невеликий.

Знехотя він поповз берегом, аж поки його лапи хлюпнули об воду. Плющоплеса рушила за ним у струмок. Стала трохи далі й здригнулася, відчувши, як холодна вода обтікає лапи. Потерла одну лапу об іншу, щоб позбутися липкого запаху. Їй було чутно, як позаду плескає Березопад. Раптом звуки припинилися.

— Ой, — буркнув Березопад. — Нас помітили.

Четверо котів споглядало їх із боку території Вітряного Клану. Примруживши очі від сонячного світла, Плющоплеса придивилася і впізнала Бризошуба та його новака Гальколапа, а біля них — Вересохвістку з новачкою Верхолапкою. Ні Бризошуб, ані Верхолапка на позір геть не були виснажені, дарма що вночі в Темному Лісі Плющоплеса зіткнулася з ними в тривалій тренувальній бійці.

— Що ви робите в нашому струмку? — запитав Бризошуб. — Вилазьте!

Березопад не поворухнувся й зауважив:

— Це не ваш струмок. Ми маємо таке саме право бути тут, що й ви.

— Ваша територія закінчується на березі, — кинула Вересохвістка. — Ви там полишили свої запахові мітки.

— А ви ваші полишили на своєму березі, — відповів Березопад. — Ніби кіт узагалі здатен зоставити запахові мітки десь посеред води!

Плющоплеса почувалася дурепою, стоячи пузом у воді й задираючи голову, аби побачити котів на березі. Кішка пробралася назад до Березопада й торкнулася хвостом його плеча.

— Краще ходімо звідси, — пробурмотіла вона.

Березопад не ворухнувся.

— Струмок не належить жодному з Кланів, — наполягав її батько. — Ми можемо тут помити лапи, якщо захочемо.

Бризошуб пустив очі під лоба й нахилився над берегом так, щоб його не почула Вересохвістка.

— Послухайте-но, я не хочу сваритися з вами через це, — пробурмотів кіт Вітряного Клану. — Але мені доведеться, якщо ви далі будете сперечатися. Просто йдіть, гаразд?

Було схоже, що Березопад збирався був погодитися, аж тут вихопилася Вересохвістка.

— І навіщо ти гаєш час на розмови? — прошипіла вона. — Ми повинні битися з ними, якщо вони не підуть. Верхолапко, чого ти там стовбичиш?

— Я битимуся з ними! — оголосив Гальколап.

— Та ні, Гальколапе, — сказав Бризошуб своєму новакові. — Вони не варті бійки. Це ж лише пара блохастих шкур із Громового Клану.

Плющоплеса з тривогою усвідомила, що Вітряні вояки, котрі тренуються в Темному Лісі, схиляються на їхній із Березопадом бік, а не на бік побратимів. «Це якось зовсім неправильно!» — обурено подумала молода кішка.

— Ці блохасті шкури вторглися на нашу територію, — Вересохвістка ступила вперед і глипнула вниз, у струмок, сповненими люті очима. — Геть звідсіля, або будемо битися.

— Ну ж бо, — закликала Плющоплеса Березопада. — Ми не хочемо зайвих проблем.

— Ні, не хочемо, — погодився Березопад. — Але й не ми їх спричинили. — Ззирнувшись із Вересохвісткою, він так розлютився, що на шиї розпушилося хутро. — Я не збираюся відступати, коли ми не робимо нічого поганого.

На превелике розчарування Плющоплесої, він перетнув струмок і вискочив на берег Вітряного Клану. Бризошуб форкнув і підійшов до побратимів.

— Мишачий мозок! — прошипів він Березопадові. — Тепер мені доведеться битися з тобою! Стривай-но, ось я ще побачу тебе в Темному Лісі. Тебе треба навчити відданості.

— Так, так, ми вас навчимо! — додала Верхолапка.

Вона присіла, ладна атакувати, її лапи несамовито рвали траву.

Плющоплесій полегшало від того, що Вересохвістка була зосереджена на Березопадові й не звертала уваги на побратимів, а говорили ті так тихо, що їй довелося б напружитися, щоб підслухати.

Плющоплеса з нехіттю перейшла струмок убрід. «Я мушу підтримати побратима! — міркувала вона. — Невже мені до скону доведеться битися — чи то наяву, чи то вві сні?»

Але не встигла вона й вискочити на той берег, як почула з території Громового Клану хрускіт сухого листя — то йшли коти. З-за заростей ліщини з’явилася Карохвістка, а за нею патруль: Джмільосмуг, Ліщинохвоста й Бубконіс. Усі четверо несли здобич.

— Що відбувається? — спитала Карохвістка, кидаючи полівку.

«Слава Зорекланові!» — подумала Плющоплеса й повернулася обличчям до черепахової воячки.

— Ми з Березопадом мили лапи в струмку, — пояснила вона. — Тоді прийшов патруль Вітряного Клану й сказав, щоб ми виходили, тому…

— Тож ви зібралися воювати, — зітхнула Карохвістка. — Через те, що коти миють лапи. Я ніколи не чула нічого смішнішого! Плющоплесо, Березопаде, негайно ходіть сюди.

Плющоплеса з полегшенням послухалася. Вилізла зі струмка й струсила воду по черзі з кожної лапи. Березопад плентався з більшою нехіттю. Він злісно зиркнув на Вересохвістку та Бризошуба, відтак знову спустився в струмок і попрямував назад, на свою територію.

Від жаху Плющоплесій зсудомило живіт. «Мій батько ніколи не був таким спраглим до битви, — подумала вона. — Темний Ліс його змінює!»

— Ми закінчимо із цим пізніше! — нявкнув через плече Березопад.

— Навіть не сумнівайся, — відповів Бризошуб, посмикуючи кінчиком хвоста.

Коли Плющоплеса йшла за Карохвісткою та іншими до табору, тривога підіймалася в ній, як струмок у повінь. «Сьогодні ввечері нам додасться проблем, — сумно роздумувала вона. — Тренуватися в Темному Лісі вже саме по собі кепсько, але тепер ми ще й повинні поквитатися з Бризошубом. Чи настане колись цьому край?»

Розділ 3

Голубокрила пазурами вчепилася в мох, відриваючи великі клапті від коріння дуба.

— М’який і сухий, — прокоментувала Білокрила. — Такий має сподобатися Мишошубці й Муркові. — Вона замовкла, а потім нерішуче додала: — Голубокрило, мене хвилюють ці погані сни, які тобі сняться. Я…

— Зі мною все буде гаразд, чесно, — перебила Голубокрила, шкодуючи, що розповіла про сни, у яких вона знову й знову бачила, як Піке забирає орел, чула розпачливі крики кішки Племені, що розривали повітря. Уникаючи материного погляду, Голубокрила схилила голову над купою моху, перевіряючи його на колючки. — Згодом сни зникнуть.

Білокрила похитала головою.

— Минула ціла повня, відколи ти повернулася, а й досі це бачиш. — Вона, дряпаючи кігтями по кореню дуба, відірвала ще один клапоть моху. — Я звинувачую себе, що дозволила тобі піти в гори. Ти надто молода й не маєш достатнього бойового досвіду, щоб подорожувати так далеко.

— Не кажи цього! — запротестувала Голубокрила, підводячи погляд від моху. — Не тобі було вирішувати. Мене вибрав Вогнезір.

— Авжеж, і я сподівалася від провідника Клану більшого розуму, — нявкнула Білокрила.

«Хотіла б я сказати тобі, чому він зважився на таке рішення, але не можу», — подумала Голубокрила.

— Не забувай, я керувала мандрівкою, коли ми шукали бобрів, — нагадала вона матері. — Я здобула тоді чималий досвід.

— Знаю. — Білокрила досі здавалася стурбованою. — Зореклан не мав посилати сон про бобрів новачці. Занадто велика відповідальність.

«Тільки вони не посилали сон… — подумала Голубокрила та ще діловитіше заходилася перебирати мох. — Білокрила спати не зможе, якщо знатиме, з якою великою відповідальністю я народилася через пророцтво».

— Я це переживу, справді, — заспокоювала вона матір. — І не все так погано. Мені пощастило подорожувати далеко за межі Клану. Там так багато можна побачити!

Білокрила смикнула носом.

— Тут, біля озера, теж є на що подивитися.

— Так, атож, я знаю, що є… О, там величезна шпичка! — вигукнула Голубокрила, хапаючи колючку одним кігтем і відкидаючи вбік. — Добре, що вона не потрапила в шкуру Мишошубці.

Кілька ударів серця Голубокрила та Білокрила працювали пліч-о-пліч, здираючи мох із коріння дуба. Білокрила поклала на купу особливо велику грудку і якийсь час мовчала.

— Я розмовляла із Джмільосмугом, — зауважила вона по тому. — Він хороший молодий вояк — такий ввічливий! Знаєш, ти йому дуже подобаєшся.

Голубокрила відчула, що їй стає заспекотно та незручно.

— Я знаю, — пробурмотіла вона, паленіючи від сорому.

— Тобі колись доведеться знайти собі пару, щоб допомогти зберегти Клан, — зауважила Білокрила.

— Часу вдосталь, — нявкнула Голубокрила.

«Чи мені за пророцтвом дозволено мати пару? — подумала вона. — Як я заведу кошенят, коли мене будь-якої миті можуть покликати рятувати Клан?» У пам’яті спалахнув образ Тигросерда, чиї очі блищали, ніби він збирався накинутися і перекинути її бойовим прийомом.

«Тигросерд зрозумів би…»

Голубокрила відігнала цю думку.

— Уже багато моху, — оголосила молода кішка. — Несімо його в табір.

Білокрила скачала мох у дві кульки, і кішки їх підхопили, щоб віднести назад, у кам’яну влоговину. Тепер, коли Білокрила вже не метушилася, Голубокрилій було приємно перебувати поряд, адже нечасто вони з матір’ю проводили час удвох, без інших котів. Попри тривожну ніч, їй покращало. Але вуха далі повнилися химерного дзижчання, і кішка досі не могла повернути собі надчуття.

«Що, як моя сила зникла назавжди? — загадалася вона й відчула, як холодна цівка страху пронизала її від вух і до самісінького кінчика хвоста. — Ні, — заперечила сама собі. — Я про це не думатиму».

Тільки-но вона проминула густі зарості папороті неподалік від входу до табору, як раптово замерехтіло сіро-біле хутро, і просто перед нею вискочив Мишовус. Голубокрила злякано пискнула й відскочила, впустивши свій клубок моху.

— Ага! Піймав! — сміхотливо вигукнув Мишовус. — Я ніколи не бачив, щоб ти так підстрибувала, Голубокрило. Чи в тебе мох у вухах? Зазвичай жодній кішці не вдається до тебе підкрастися.

Голубокрила вдарила кота однією лапою, намагаючись не роздратуватися. «Якби моє надчуття було при мені, я почула б, як ти тупотиш, немов причинна лисиця!»

— Не хочеш піти на полювання? — провадив Мишовус. — Прикордонний патруль чув, як біля кордону Тіньового Клану на галявині б’ються білки. А втомлені, поранені білки стають легкою здобиччю!

Кригохмара й Жабокрок вийшли з папороті слідом за Мишовусом.

— Послухай, ходімо, — нявкнула Кригохмара. — Буде весело!

Голубокрила глипнула на матір.

— Я маю віднести мох…

— Я віднесу, — весело нявкнула Білокрила. — Іди полюй.

— Дякую!

Поки Білокрила збирала кульки моху, Голубокрила вже приєдналася до Мишовуса та решти, і вони попрямували до лісу. Мишовус наддавав ходи, аж поки вони не помчали крізь дерева. Коли Голубокрила згинала й розтягувала свої м’язи, ковзаючи лапами по землі, то відчувала, як тануть її нічні страхи, як зникає втома.

— Закладаюся, я можу стрибнути вище за будь-якого кота! — оголосив Жабокрок.

— Закладаюся, що не можеш! — відповіла Кригохмара, перестрибуючи через повалений стовбур, у такий спосіб демонструючи свої вміння.

Жабокрок перескочив стовбур слідом за білою кішкою і важко приземлився просто на неї.

— Ой! Забирайся! — сіпнулась Кригохмара й відштовхнула Жабокрока, схопившись на лапи. — Ти важкий, мов борсук.

— Нумо змагатися, — запропонував Мишовус. — Хто останній добіжить до сухого дерева — той миша!

Він рвонув із місця, не договоривши, а решта троє побігли за ним. Голубокрила мчала так, аж хутро на її череві торкалося землі, а розпушений хвіст немов летів слідом. Жабокрок випередив її і Мишовуса, але Голубокрилій поступово вдалося наздогнати Кригохмару й бігти з нею пліч-о-пліч.

«Значно легше швидко бігти й оминати дерева, коли не чуєш усі поспіль звуки, які лунають здалеку, — здивовано збагнула кішка. — Нема чому відволікати. То ось як бігають інші коти!»

Вона обігнала Мишовуса, коли вони проминали зарості ожини, і тепер попереду в неї був лише Жабокрок, його чорно-біла постать легко ковзала в траві. Голубокрила рвучко наддала ходи, ледве торкаючись лапами землі за кожного стрибка. Коли наблизилася до побратима, попереду вже бовваніло сухе дерево. Пробігаючи повз товариша, вона зауважила його здивований погляд. Нарешті кинулася на дерево, врізавшись кігтями в стовбур.

— Я перемогла! — заревіла вона.

До неї підбіг Жабокрок, за ним Мишовус та останньою — задихана Кригохмара.

— Гаразд, я миша. — Біла кішка впала на землю. — Голубокрило, це були чудові перегони!

— Та ти навіть Жабокрока перемогла, — нявкнув Мишовус. — А він надзвичайно прудкий!

— Молодець! — схвально кивнув їй Жабокрок.

Коли всі коти звели дух, Мишовус здійнявся на лапи.

— Час уже шукати цих білок. Зараз нам краще помовчати, ми досить близько до тієї галявини.

Він повів перед, Голубокрила та інші слідували за ним, крадучись крізь зарості. На краю галявини Голубокрила визирнула з-за високої трави й побачила, що Двоногі вже стали зводити свої зелені гнізда.

— Мишаче лайно! — пробурмотіла вона, щойно побачила, як троє дитинчат Двоногів носяться галявиною, галасуючи й перекидаючи з лапи на лапу щось червоне. — Вони розлякають здобич навколо всього озера.

Мишовус повів свій патруль окрайком галявини, прокрадаючись через тіні, щоб Двоноги їх не помітили. Перетинаючи старий кордон Тіньового Клану, Голубокрила тремтіла до кінчиків пазурів. Ще залишалися сліди запаху Тіньових котів, і вона майже очікувала почути окрик їхнього патруля.

«Ось і той кущ, де я вперше зустріла Тигросерда, — подумала вона, проминаючи те місце. — Тоді все було інакше…»

По той бік галявини патруль розбігся навсібіч, куштуючи повітря, аби вловити запах білки.

— Сюди, — тихим голосом покликала Кригохмара. Вона стояла біля підніжжя стовбура, дивлячись на гілки. — Там нагорі білка. Думаю, що вона поранена.

Мишовус підскочив до кішки.

— Маєш рацію. Ти лізь із цього боку, а я — з іншого.

Голубокрила та Жабокрок спостерігали, як товариші деруться по дереву. Але щойно ті дісталися найнижчих гілок, листя зашурхотіло, і звідти вискочила білка. Ковзнувши по маківці Кригохмари, вона чкурнула на землю й помчала просто повз Голубокрилу та Жабокрока. Голубокрила розвернулася й кинулася навздогін. Жабокрок не відставав. Білка метнулася на галявину.

«Не така вже вона й поранена, принаймні бігає хутко», — подумала Голубокрила, слідуючи за здобиччю.

Вони із Жабокроком уже наздоганяли білку, яка мчала просто неба. Коти збочили від гнізд Двоногів і похлюпали лапами по струмку. Голубокрила впритул наблизилася до білки і вже напружила м’язи для стрибка, аж тут її зупинив свіжий запах Тіньового Клану.

«О великий Зоряний Клане! — ахнула вона. — Я мало не перетнула кордон».

Білка проскочила вперед і, майнувши хвостом, зникла на найближчому ясені. Голубокрила озирнулася навколо, важко дихаючи. Стояла на краю своєї території, але не бачила ні Жабокрока, ані решти патруля.

— Цього разу ти вчасно зупинилася.

Серце Голубокрилої закалатало в грудях від того голосу. Обернулася й побачила, як Тигросерд вибирається із заростей ожини. Він підійшов до кордону зі свого боку й кивнув, привітавшись.

— Я на твою територію навіть лапу не поставила! — нявкнула Голубокрила, захищаючись, хутро на її шиї розпушилося від злості.

«Хоч би побратими сюди прийшли», — подумала вона.

— Розслабся. Я сам, — відповів Тигросерд. — Ти не зробила нічого поганого. Насправді я сподівався тебе побачити.

Голубокрила примружила очі.

— Я ж сказала тобі, ми більше не можемо спілкуватися. Усе… усе закінчилося.

Тигросерд кліпнув.

— Ні, це дещо інше. — Він завагався й неохоче додав: — Це щодо Світошубки.

Хутро Голубокрилої стало влягатися, позаяк цікавість брала гору над знервованістю.

— Вона якось дивно поводиться, відколи загинув Жарохвіст, — вів далі смугастий кіт. — Вона… вона вважає, це Сойкопер винен, що він потонув.

— Це неправда! — прошипіла Голубокрила. — Сойкопер намагався його врятувати.

Тигросерд зітхнув.

— Імовірно, так і було. Але, мабуть, важко вже дізнатися, що відбулося насправді, а Світошубка прагне помститися.

Голубокрила дивилася на нього, у пам’яті повертаючись до того страшного дня, коли молодий медикіт Тіньового Клану, брат Тигросерда і Світошубки, провалився під лід на замерзлому озері й потонув.

— Ти знаєш, що медикоти поводяться дивно, — провадив Тигросерд. — Не збираються на Місячному Ставі кожної півповні й усе таке. Світошубка впевнена, буцімто Сойкопер посварився із Жарохвостом, а потім убив його, скориставшись нагодою, коли той провалився під лід.

— Та це ж бо нісенітниця! — Пазурі Голубокрилої несамовито рвали траву. — Світошубці треба подорослішати. Сойкопер ніколи не скоїв би нічого такого — він був спустошений тим, що не зміг урятувати Жарохвоста. Не можу повірити, що ти дослухаєшся до таких чуток!

— Таж я не кажу тобі, що вважаю це правдою, — підвищив голос Тигросерд. — Я намагаюся тебе попередити. Думаю, Світошубка здатна щось учинити, аби помститися Громовому Кланові. — Кіт стишив голос і похитав головою. — Поводиться вона вкрай дивно.

Голубокрила наїжачилася.

— Гадаю, ми якось дамо раду тому, що Світошубка позбувається глузду, дякую, — відрізала вона. — І прошу тебе більше не розмовляти зі мною. У нас обох будуть проблеми, якщо нас спіймають.

Вона обернулася, готова бігти в ліс по той бік від галявини.

— Я просто намагався допомогти. — У Тигросердовім голосі чулися гнів і смуток. — Я хочу довести тобі, що ми не повинні бути ворогами.

— Для цього вже запізно, — нявкнула Голубокрила.

Відвернувшись від Тигросерда, вона попрямувала до дерев. Не встигла туди добігти, як повз неї промайнула білка, і Голубокрила роздратовано зашипіла. «Я знаю, що то Тигросерд вигнав її назад, на нашу територію. Хіба він думає, що я не годна сама полювати?»

Але водночас лапи самі стрімко понесли її за здобиччю, і вона спіймала білку, влучно вдаривши по хребту. Підняла її і пірнула під прихисток дерев, а вже там, на відстані кількох хвостів, помітила Мишовуса та решту патруля.

— Чудовий вилов! — вигукнув Жабокрок, підскочивши до кішки.

— Так, у тебе дійсно швидкі лапи, — додав Мишовус, а Кригохмара захоплено понюхала свіжину.

Коли патруль повернувся до табору, Голубокрила кинула останній погляд на галявину. Тигросерд зник. «Чи правда те, що він мені сказав? — дивувалася вона. — Світошубка хоче помститися за вбивство, якого не було?»

Розділ 4

Левожар пройшов через терновий тунель до табору й стояв, напруживши зболілі м’язи.

— Це було чудове тренування, — нявкнув він Цвітопалій, коли та вийшла за ним. — Ти, звісно, підловила мене тим стрибком назад і поворотом.

— Так, покажеш мені, як це робиться? — спитав Лисостриб, який ступав за Цвітопалою.

Очі молодої кішки засяяли від похвали побратимів, і вона кілька разів збентежено лизнула своє хутро.

— Це не так важко, — пробурмотіла Цвітопала. — Вибач, якщо зробила тобі боляче, Левожаре.

— Зі мною все буде гаразд. — Левожар дружньо махнув у неї над вухом кінчиком свого хвоста. — То мені самому слід було хутчіш рухатися.

Попелюшкосерда підвелася їм назустріч. Її очі весело сяйнули, коли вона побачила покошлачене Левожарове хутро.

— Маєш такий вигляд, ніби тебе протягнули крізь терновий пліт і назад, — нявкнула вона.

— Я й почуваюся так само, — відповів Левожар. — Цвітопала й Лисостриб не дали мені звести дух. Вони перетворюються на видатних бійців.

Він уже прямував до кагату свіжини, коли позаду нього пролунав зойк.

— Вогнезоре! Вогнезоре!

Обернувшись, Левожар побачив, як на галявину увірвалася Карохвістка. Від неї не відставали Джмільосмуг, Бубконіс і Ліщинохвоста. Березопад і Плющоплеса бігли назирці повільніше.

— О великий Зоряний Клане! — вигукнув Левожар, і хутро на його шиї стало дибки. — На нас напали?

Поки Карохвістка намагалася відсапатися, Вогнезір вийшов зі свого кубла на Високому Камені та навскач рушив поваленими валунами до споду влоговини. Піскошторма вистрибом помчала за ним, а від кагату свіжини відскочили Порохошуб і Орлякошуб.

— Що відбувається? — запитав Вогнезір, зупинившись перед патрулем Карохвістки.

— Негаразди на кордоні Вітряного Клану, — пояснила Карохвістка. — Березопад і Плющоплеса посварилися з Вітряними котами. Думаю, якби ми не з’явилися, вони б побилися.

— Це правда? — запитав Вогнезір, втупившись зеленим поглядом у Березопада й Плющоплесу.

Левожар тільки зараз помітив, що Березопад насуплений, а кінчик хвоста Плющоплесої роздратовано смикається сюди й туди.

— То вони почали, — захищаючись, нявкнув Березопад. — Вони забороняли нам мити лапи в струмку.

— Ми не заходили на їхню територію, — додала Плющоплеса. — Ми не робили нічого поганого.

— Заради Зоряного Клану! — огризнувся Порохошуб, перш ніж Вогнезір устиг щось відповісти. — Чи вам мало напруження між Кланами, що ви пішли шукати нових приключок на хвіст?

— Ми їх не шукали! — різко нявкнула Плющоплеса.

Вогнезір звів хвоста, закликаючи всіх замовкнути, а Орлякошуб підійшов до Карохвістки й легенько торкнувся носом її вуха.

— Сподіваюся, ти не встрявала в сутички, — пробурмотів він.

Подруга ніжно на нього подивилася.

— Ні. То все ті мишомізкі коти.

— Сама мишомізка! — відрубав Березопад.

— Зберігаймо спокій, — нявкнув Вогнезір, просуваючись у середину роздратованої зграї. — Жоден кіт не може сказати, що ви порушили Вояцький правильник, — провадив він до Березопада і Плющоплесої, — але мити лапи на кордоні Вітряного Клану було не найрозумнішим рішенням.

— Авжеж, чим вам не підійшло озеро? — вихопилася Піскошторма.

Плющоплеса розтулила щелепи, щоб відповісти, але саме тоді з боку ясел долинув збуджений вереск. Левожар озирнувся через плече й побачив, як до них біжать Кротик і Вишенька.

— Що відбувається? — питала Вишенька, здійнявши хвіст від хвилювання. — Ми можемо допомогти?

— Скажіть нам, що робити! — Кротик поважно випнув груди. — З ким ми битимемося?

Левожарові потеплішало на серці від запалу кошенят. Їм було майже шість повень, вони готувалися стати новаками, а їхня мати, Маколеда, збиралася повернутися до виконання вояцьких обов’язків. Він схилив голову й по черзі торкнувся носів кожного кошеняти.

— Угамуйтеся, — промуркотів Левожар. — Вітряний Клан не збирається нападати. Можете прибрати кігті.

Знову випроставшись, він перехопив блакитний погляд Попелюшкосердої і побачив спалах болю в її очах. Він точно розумів, що вона відчуває: «Ми могли б мати власних кошенят, якби ти тільки захотів, якби ти тільки міг звільнитися від пророцтва». Кіт стримав розчароване гарчання, відчуваючи прикрість через те, що сіра кішка вважала його призначення неабиякою перешкодою. «Я ж не просив, щоб Зореклан обрав мене, і то ще до мого народження!» — думав він.

— Розважаєшся з кошенятами? — спитала Ясносерда, підходячи до свого друга Хмарохвоста. — Колись ти станеш чудовим батьком, Левожаре.

«Ще й вона», — подумав Левожар збентежено.

З тернового тунелю вийшли інші коти. Перед вів Мишовус, а за ним — Голубокрила, Кригохмара і Жабокрок. Голубокрила тримала в щелепах білку, а Кригохмара — дрозда. Вони попрямували на середину галявини, кидаючи зацікавлені погляди на зграйку котів навколо Вогнезора, потім підійшли до кагату свіжини та поклали здобич. Більшість котів пішла до них, тож суперечка про зустріч із Вітряним Кланом припинилася.

Щойно Голубокрила поклала свою білку, до неї з кубла старійшин вийшов Мурко.

— Гей, мала, — заговорив він, — це ж ти збирала мох сьогодні вранці?

Голубокрила схилила голову набік.

— Так, то ми з Білокрилою його принесли. Щось не гаразд?

— Ну, чесно кажучи, він сухий і колючий, — нявкнув Мурко, вибачливо кліпаючи. — Не хочу вередувати, але Мишошубка ніяк не вмоститься.

Левожар глипнув на кубло старійшин і побачив Мишошубку, що сиділа самотою біля входу, понуривши голову. Його охопив жаль: колись різка й буркітлива стара кішка стала сама на себе не схожа, відколи загинув її друг Довгохвіст. Це сталося тоді, коли на табір упало дерево. І нині Левожар віддав би все, аби почути, як Мишошубка сама скаржиться на колючий мох.

— Вибач, — нявкнула Голубокрила. — Я думала, що повитягала всі колючки. Я ще раз переберу підстилку, якщо хочете.

— Ні, це триватиме вічність, — вліз у розмову Сіросмуг, який ділив із Міллі полівку біля кагату свіжини. — Джмільосмуг і Цвітопала можуть піти пошукати пір’я. З нього має вийти достатньо м’яка підстилка.

— Це так несправедливо! — вигукнула Цвітопала, підводячи очі від кагату, на якому саме вибирала собі шматок здобичі.

— Так, ми завжди дістаємо нудну роботу, — підійшов до сестри Джмільосмуг. — Просто тому, що в Клані немає новаків! Коли для різноманіття деякі зі старших вояків виконуватимуть новацькі обов’язки, га?

Сіросмуг зіщулив бурштинові очі.

— Можливо, тоді, коли ти навчишся не огризатися старшому воякові, — прогарчав кіт.

Джмільосмуг і Цвітопала обурено ззирнулися, але ще до того, як хтось із них устиг відповісти, Піскошторма підійшла до Сіросмуга й тицьнула його в бік.

— Годі, Сіросмуже, — нявкнула вона. — Ти завжди суворіше ставишся до власних дітей, ніж до решти Клану. Вони мають рацію. Вони давно вояки, але так і застрягли за виконанням новацьких обов’язків. Я піду з вами, — додала вона двом молодим котам.

— Ні, я маю кращий задум. — Вогнезір підскочив до повалених валунів, що вели до його кубла, і стрибнув на одну з нижніх каменюк. — Нехай усі коти, достатньо дорослі, щоб полювати, зберуться тут, під Високим Каменем, на Віче Клану! — закликав провідник.

Більшість котів уже перебувала на галявині, тож вони, здивовані, зібралися навколо Вогнезора. Левожар підсів до Попелюшкосердої і зауважив, як Сойкопер вийшов зі свого кубла та вмостився біля Терносяйної поблизу краю ожинового плоту. Маргаритка, Маколеда й Папоротехмарка вислизнули з ясел і разом сіли скраєчку.

— Лисострибе, Ружопелюстко, підійдіть і станьте тут, поряд зі мною, — вів далі Вогнезір.

Здивовано перезирнувшись, двоє вояків звелися на лапи й підійшли до провідника, зупинившись біля підніжжя скелі.

— Отож Клан має проблеми через брак новаків, — продовжив Вогнезір, — я вважаю, що найліпшим рішенням є назовництво нових. Кротику і Вишенько…

— Що? — вигукнув Кротик, підскочивши на лапах. Його хутро дедалі дужче розпушувалося, аж поки він не став на вигляд удвічі більшим.

— Ми? — Вишенька підстрибувала від збентеження. — Оце так!

— Вогнезоре, ну так-бо не можна! — Маколеда скочила на лапи та помчала до своїх кошенят, метнувшись галявиною. — Нас не попереджали! Вони такі неохайні. Кротику, ти тільки подивись на своє хутро!

Вона кинулася до кошеняти і заходилася його несамовито облизувати, а Бубконіс і собі підвівся, поспішивши до Вишеньки. Левожар подумав, що у вояка такий гордий вигляд, ніби це буде його власна Церемонія назовництва.

Вогнезір якусь мить дивився на них із веселим муркотінням, а потім покликав двох кошенят помахом хвоста.

— З ними все гаразд, — нявкнув провідник. — Ідіть сюди й станьте переді мною.

Двоє кошенят послухалися його, дарма, що їхнє хутро, усе ще скуйовджене, стирчало тут і там. Вогнезір простягнув хвіст і торкнувся плеча Вишеньки.

— Відтепер, — оголосив він, — це кошеня буде зватися Вишнелапка. Лисострибе, ти виявив мужність і наполегливість, служачи своєму Клану, і я вірю, що ти передаси ці якості своїй новачці.

Очі Лисостриба заяскріли гордощами, коли він ступив уперед і торкнувся з Вишнелапкою носами. І вони вдвох повернулися до котів, що зібралися довкола.

Утім, коли Вогнезір повернувся до Кротика, маленький кіт відстрибнув назад, залишаючись поза досяжністю хвоста провідника Клану.

— Я не хочу бути новаком, — пропищав Кротик. — Ти хочеш нас посвятити лише для того, щоб ми виконували всю неприємну роботу!

Серед котів промайнуло вражене ахання. Левожар побачив, як Вишнелапка нажахано дивилася на брата широко розплющеними очима. Бубконіс хльоснув хвостом, а Маколеда заплющила очі та впилася кігтями в долівку, наче їй кортіло піти під землю.

Але Вогнезір аж ніяк не розсердився, навпаки, він стримував сміхотливе муркотіння.

— Так, є обов’язки, які потрібно виконувати, — погодився він. — Але свого часу їх виконував кожен вояк із тих, хто тут присутній. І, звісно, тренування не менш важливі. Тому я обрав Ружопелюстку твоєю виховницею. Це вправна й швидка воячка, і я знаю, що вона передасть тобі свої вміння.

Провідник знову підкликав Кротика.

Той залишився на місці, підозріло зіщуливши очі.

— Чи можу я спочатку трохи потренуватися? — спитав він. — До того, як мені доведеться вибирати кліщів?

— Це залежить від Ружопелюстки, — промуркотів Вогнезір.

Очі Ружопелюстки грайливо яскріли.

— На нас чекає дещо навіть цікавіше, аніж тренування, — пообіцяла вона. — Сьогодні ми дослідимо всю територію. Обов’язки почнуться завтра.

— Так навіть краще! — зрадів Кротик.

Нарешті кошеня підійшло до Вогнезора, і той торкнувся його плеча кінчиком хвоста.

— Відтепер це кошеня буде зватися Кротолапом, — заявив він. — Тепер іди, торкніться носами з Ружопелюсткою.

Новоспечений новак зробив так, як йому сказали, а очі в нього сяяли від задоволення.

— Віче Клану добігло кінця, — нявкнув Вогнезір.

Але ще до того, як провідник поворухнувся, до нього підскочив Орлякошуб.

— Стривай, Вогнезоре. Маю деякі новини, якими хочу поділитися з Кланом.

Вогнезір махнув хвостом, даючи дозвіл рудому воякові говорити.

— Карохвістка знову чекає на кошенят, — повідомив Орлякошуб.

Над Кланом залунали вітальні вигуки. Левожар помітив, як Попелюшкосерда та Маколеда, старші доньки Карохвістки, обмінялися захопленими поглядами.

— Вони народяться не пізніше, ніж за повню! — вигукнула Карохвістка, намагаючись перекричати шум.

Маргаритка підійшла до кішки й лизнула їй вухо, а Папоротехмарка устромила носа в її плече.

— Чудово, що ти перейдеш до нас у ясла, — нявкнула вона.

Слухаючи їх, Левожар не міг не глянути на Попелюшкосерду, але та відійшла далі від нього й захоплено гомоніла з Маколедою.

Лисостриб і Ружопелюстка йшли до тернового тунелю, їхні новаки вистрибом бігли поряд із ними. Кротолап, здавалося, забув про свої побоювання й на вигляд здавався так само схвильованим, як і його сестра.

— Такі маленькі, — промовила Маколеда, коли новаки проходили повз неї. — Сподіваюся, вони не надто втомляться, поки обходитимуть усі кордони.

— З ними все буде гаразд, — заспокоїла її Попелюшкосерда.

— Звичайно, — додав Бубконіс, торкаючись носом вуха своєї подруги. — Наші кошенята будуть найвправнішими новаками, яких коли-небудь бачив Клан.

Левожар відвернувся, силкуючись придушити заздрощі. Коли Віче Клану розійшлося, він помітив Плющоплесу — та прямувала до свого кубла, — і кинувся навперейми, щоб її перехопити.

— Що то за шуря-буря зчинилася з Вітряним Кланом? — запитав він. — Які вояки до вас прискіпалися?

Плющоплеса помовчала, ніби їй не хотілося відповідати.

— Вересохвістка та Бризошуб, а ще їхні новаки, — нявкнула вона нарешті.

«Хто б сумнівався», — подумав Левожар.

— Вони просто кинули вам виклик? Бійки не було? — спитав він уголос.

Плющоплеса похитала головою.

— Та все нормально, — нявкнув Березопад, щойно почув їхню розмову. — Не було жодної небезпеки. Бризошуб не збирався створювати проблем. То просто Карохвістка переполошилася, ото й усе.

Левожар дивився на Березопада, дивуючись із того, як упевнено звучав голос товариша. Зазвичай будь-який кіт Громового Клану після зустрічі з Бризошубом повертався розбурханим і ще довго потім шипів. Чому ж цей кіт зараз такий спокійний? Він зіщулив очі. Чи не через те, що Березопад і Бризошуб мали зв’язок, який виходив за Кланові кордони?

— Розкажи мені докладніше про те, що сталося, — попросив він Плющоплесу, щойно Березопад знову опинився поза межами чутності. — Є щось між Березопадом і Бризошубом? Ти бачила Березопада в Темному Лісі?

— Ні, — відповіла Плющоплеса.

Але вона, перш ніж відповісти, на мить завагалася, і це здалося Левожару підозрілим.

— Але ти взагалі не знаєш, чи він ходить туди? — Розчарований кіт додав: — Ти повинна розповідати нам усе про Темний Ліс! Навіть якщо це стосується твого батька. Я вважаю, тобі слід замислитися над тим, у чому полягає твоя відданість.

В очах Плющоплесої спалахнула лють.

— Та як ти смієш сумніватися в моїй відданості? — гаркнула вона. — Я ризикую життям задля свого Клану щоразу, коли лягаю спати!

— Що відбувається? — пролунав за спиною Левожара голос Голубокрилої, і кіт, обернувшись, побачив, як кішка підбігає до нього. — Що ти вже наговорив Плющоплесій?

— Та нічого, — відказав Левожар, захищаючись.

— Тож звинувачувати мене в тому, що я не віддана — це нічого, еге ж? — із викликом кинула йому Плющоплеса: її очі досі палали гнівом.

— Це несправедливо! — вигукнула Голубокрила. — Схаменися, Левожаре. Якщо ми не довірятимемо побратимам, кому тоді можна довіряти?

— Я не знаю, — пирхнув Левожар. — Але я довіряв би Плющоплесій більше, якби вона прямо відповідала на мої запитання.

Плющоплеса нічого не відповіла, просто розвернулася й пішла геть. Голубокрила зібралася вирушити слідом, але Левожар загородив їй дорогу хвостом.

— Уважно прислухайся до всього, що відбувається на кордоні Вітряного Клану, — нявкнув він.

На його подив, Голубокрила опустила голову й пробурмотіла щось нерозбірливе.

— Що? — перепитав він.

Голубокрила підвела очі. В Левожара від тривоги аж серце захололо, адже він побачив у тих очах справжній страх.

— Після подорожі в гори мої надзвичайні відчуття не повернулися, — зізналася молода кішка. — А що, як я втратила силу?

Левожар витріщився на неї.

— Але ти одна з Трійки.

Голубокрила похитала головою.

— Я не знаю: це тому, що я почула й побачила надто багато, коли була за пагорбами, чи тому, що я навчилася надто добре блокувати далекі звуки. Мені довелося це зробити, коли ми подорожували, інакше всі ті звуки мене переповнили б.

— Я впевнений, що з тобою все гаразд, — за звичкою заспокоював її Левожар, згадавши ті часи, коли вона була його новачкою. — Тобі просто потрібно почекати. Твої надчуття повернуться.

Але хай би як він намагався здаватися переконливим, у душі Левожар не мав упевненості. У ньому кипіла тривога. Якщо Голубокрила втрачала силу, то чи означало це, що кількість котів у пророцтві скоротилася до двох?

Розділ 5

— Вітаємо, Сойкопере, — від входу до кубла медикота долинув голос Піскоштормої. — Ми принесли тобі павутиння.

Сойкопер обернувся, вловивши запах павутиння, а під ним — ледве помітні запахи Вишнелапки та Кротолапа. Минула чверть повні після їхньої Церемонії назовництва, і медикіт мусив визнати, що їм добре вдається виконувати обов’язки.

Коли двоє новаків підскочили до кубла, Терносяйна сміхотливо замуркотіла.

— Ох, Сойкопере, от якби й ти міг побачити зараз цих двох. Просто ходяче павутиння — обоє цілком обліплені від носа до хвоста!

— Ми багато знайшли, — гордо оголосив Кротолап. — Піскошторма підняла нам колоду.

— Краще я їх розплутаю, — провадила Терносяйна. — Ходіть сюди обоє, тільки обійдіть оту купу лопухового коріння.

Сойкопер почув тупотіння новацьких лап у кублі, а потім — шелест Терносяйної, яка повзла долівкою їм назустріч.

— У тебе болять лапи? — нявкнула Вишнелапка. — Чи воно важко — коли не можеш ними поворушити?

— Так, важко, — спокійно відповіла Терносяйна. — Але я звикла. І це не боляче.

— Джмільосмуг каже, що ти найсміливіша кішка в Клані, — сказав їй Кротолап.

Сойкопер відчув, як Терносяйна збентежилась.

— Ну, не знаю… — пробурмотіла вона. — Тепер помовчте, щоб я познімала все це павутиння з вашої шерсті.

Сойкопер обминув їхню зграйку та вийшов на галявину до Піскоштормої.

— Дякую, — нявкнув він. — Це павутиння стане в пригоді.

— Пусте, — відповіла Піскошторма. За мить вона додала: — Здається, ти перевтомився. Можливо, тобі варто подумати про те, щоб незабаром узяти новака.

«Ну, я поки що не збираюся помирати», — подумав Сойкопер.

А вголос нявкнув:

— Терносяйна дуже допомагає.

На його полегшення, Піскошторма більше не наполягала.

— Побачимося пізніше, — сказала вона.

— Чи не могла б ти знайти Карохвістку? — гукнув їй услід Сойкопер. — Скажи, що я хочу з нею зустрітися.

— Звичайно, — відповіла Піскошторма.

Сойкопер уже повертався до кубла, аж тут до нього долинув запах котів, що наближалися. Зупинився, тільки-но їхні кроки стали гучнішими.

«Ясносерда… Лисостриб… Ружопелюстка… Чого їм треба?» — подумав медикіт.

— Ви прийшли по новаків? — запитав Сойкопер. — Вони всередині, Терносяйна вивільняє їх від павутиння.

— Так, ми йдемо на тренування, — відповіла Ружопелюстка. — Ясносерда збирається навчити їх деяких бойових прийомів.

— Вогнезір хоче, щоб кожен новак цього навчився, — додала Ясносерда, і голос у неї повнився гордощами. — І якщо вони пошкодять собі око в бійці або їм доведеться битися вночі, коли погано видно, вони знатимуть, що робити.

До Сойкопера долинув запах новаків, тому він зрозумів, що Кротолап і Вишнелапка вийшли з кубла.

— Ми зараз ідемо вправлятися? — нетерпляче нявкнув Кротолап. — А ми нанесли цілу купу павутиння.

— Так, ідемо, — відказала йому Ясносерда. — Ви сьогодні тренуєтеся зі мною. Я навчу вас дечого з прийомів, про які не знає ніхто з інших Кланів.

— Оце так! — вигукнула Вишнелапка.

— Тільки пильнуйте, — попередила Ясносерда. — Ми вирушаємо на схил понад улоговиною, а там дуже густа ожина.

— Чудово! Ходімо вже! — пискнув Кротолап.

Сойкопер, слухаючи, як побратими віддаляються, тішився під сонячними променями, що зігрівали його через хутро, і свіжим прохолодним вітерцем. Навколо нього в таборі кипіла рутинна робота. Щойно вийшов мисливський патруль, перед тим стикнувшись біля тернового живоплоту з прикордонним патрулем Шипокігтя, який саме повертався.

Коли Ожинокіготь вийшов із вояцького кубла, щоб почути звіт Шипокігтя, Сойкопер підійшов до них.

— Нині Вітряний Клан здається дуже нервовим, — нявкнув Шипокіготь.

— Чи й тобі новина! Я гадав, у вас якась нова звістка, — і Сойкопер уявив, як Ожинокіготь пускає очі під лоба.

— Я маю на увазі, вони навіть нервовіші, ніж зазвичай, — пояснив Шипокіготь. — На кордоні ми натрапили на Вітряний патруль, і вони запевняли, буцімто бачили, як один із наших котів переходить на їхню територію.

— Та ну? — Голос Ожинокігтя став різкішим. — І сказали, хто саме?

— Ні, вони до пуття не роздивилися. Тому я переконав їх, що це в жодному разі не вояк Громового Клану. Напевно, якийсь самітник, якщо там узагалі хтось був.

— Гм… — Сойкопер зрозумів, що Ожинокіготь напружено розмірковує. — Тобі повірили?

— І гадки зеленої не маю, — зізнався Шипокіготь. — Ці коти ладні накинутися на власні тіні! Але очолювала патруль Смичковуса, а вона порядна кішка, тож припускаю, що вони справді когось бачили.

— Краще доповімо Вогнезорові, — вирішив Ожинокіготь. — Якщо Вітряний Клан почне розкидатися звинуваченнями, йому потрібно про це знати. Ходімо зі мною, Шипокігтю.

Двоє котів подалися до повалених валунів, а Сойкопер пішов до свого кубла. Біля входу на нього чекала Карохвістка.

— Вітаю, Сойкопере. Піскошторма сказала, що ти хочеш мене бачити.

— Авжеж. Заходь. Мені треба тебе оглянути.

— Зі мною все буде добре, слово честі, — провадила Карохвістка, ступаючи слідом за Сойкопером у кубло. — Я народжувала раніше, ти ж знаєш.

— Я знаю. І було це багато сезонів тому. Коли старші кішки чекають на кошенят, то потребують нагляду медикотів.

— Кого це ти назвав старшою кішкою? — розпушила хутро Карохвістка, але Сойкопер бачив, що вона не надто й сердиться.

Він змусив її лягти в гніздо з папороті й обережно помацав живіт передньою лапою. Відтак нахилився, щоб послухати серцебиття. Терносяйна підповзла подивитися — Сойкопер чув її дихання в себе на шиї.

— З нею все гаразд? — прошепотіла Терносяйна.

Сойкопер кивнув.

— Здається, все гаразд, — відповів медикіт і, звертаючись до Карохвістки, додав: — Я помітив, що в тебе є незначна скутість тазостегнових суглобів. Можливо, тобі знадобиться трохи маку, щоб уникнути болю під час пологів.

— Зі мною все буде добре, — наполягала Карохвістка. — Листоплеса вже показала мені кілька вправ, які дають змогу підтримувати гнучкість суглобів.

Сойкопер напружився.

— Листоплеса не твоя медикішка, — прошипів він крізь зуби.

— Вона все одно моя подруга, — зазначила Карохвістка. — І я до неї дослухаюся, хай там що.

Сойкопер стримав зітхання. «Я не можу сперечатися», — подумав він. Вухом він подав знак Карохвістці підійматися, відтак вийшов за нею на галявину. Усівся на сонці, та й слухав, що відбувалося в таборі. Голубокрила щойно повернулася з полювання й сіла поїсти біля кагату свіжини поряд із Ліщинохвостою та Сіросмугом. Порохошуб повів за собою мисливський патруль — Листоплесу, Плющоплесу й Маколеду. Сойкопер зауважив, як Маколеда зраділа від того, що знову повернулася до вояцьких обов’язків.

Не встиг той патруль залишити галявину, як на вершині улоговини зчинився галас. Сойкопер схопився на лапи, кожна його шерстинка стала сторч. Згори долинало дзявкання, гарчання та верещання котів, і табором пролунав зойк жаху.

— Це кричать Кротолап і Вишнелапка! — вигукнув Бубконіс, вискакуючи з кубла вояків і кидаючись через галявину. — А хтось іще дзявкає, як лисиця!

Кіт шмигнув до тернового тунелю, за ним помчали Вогнезір, Хмарохвіст, Сіросмуг і Орлякошуб. Сойкопер хутко повернувся у своє кубло.

Терносяйна підповзла до входу, і медикіт відчув, яка вона приголомшена.

— Що відбувається? — запитала вона. — Що то за жахливий шум?

— Лисиця, — коротко відповів Сойкопер. — Наготуй трави для ран.

Коли Терносяйна попрямувала до сховища із запасами, Сойкоперові почувся голос Голубокрилої, яка стояла біля його ожинового плоту.

— Лисиця? — ахнула вона. — Але таке неможливо! Я нічого не вчула.

Сойкопер хотів запитати кішку, що вона має на увазі, але його увагу відвернули крики та вереск, які досі розносилися з вершини скелі.

— Просто жахливі звуки! — сказала Терносяйна тремтливим голосом. — Боюсь, їх добряче подеруть.

— Ми дамо цьому раду, — Сойкопер видавався спокійним, а втім, його стурбувало те, про що тільки-но промовилась Голубокрила.

Чому вона не почула лисиці?

Поступово звук бійки вщухнув, і за мить до Сойкопера долинули голоси та кроки побратимів, які поверталися через терновий тунель. Медикіт вийшов їм назустріч, готуючись відчути запах ран.

Але щойно він вийшов на галявину, то зрозумів: усе не так погано, як він боявся. Він чув, що Ясносерда й Ружопелюстка шкутильгають, а ще там ширяв запах крові, що линув від Лисостриба, проте їхні поранення були геть не такі серйозні, як рани, що їх здатна завдати розлючена лисиця.

— Рушайте в моє кубло, — наказав їм Сойкопер. — Я підійду за кілька ударів серця. Де новаки?

— Ми тут! — підскочила до нього Вишнелапка. — У нас із Кротолапом все гаразд.

— Атож, та лисиця нас мало не з’їла. — Сойкопер відчував шумкі хвилі збудження, що їх випромінював Кротолап. — Але прийшов кіт і прогнав її!

Вогнезір проштовхнувся крізь юрбу котів, котрі товпилися навколо Сойкопера.

— Який кіт? — спитав провідник у Кротолапа. — Ви маєте на увазі Ясносерду чи своїх виховників?

— Та ні, — відповіла Вишнелапка. — Вони відганяли лисицю, але та повернулася, і ми вирішили, що тепер уже вона точно з’їсть нас. Одначе там був ще один кіт! Як зашипить на лисицю — вона й утекла!

Вогнезір похитав головою, у його зелених очах з’явився подив.

— Я не бачив там жодного іншого кота.

— І мені це здається малоймовірним, — пробурмотів Орлякошуб.

— Так, — погодився Бубконіс. — Послухайте, ви, двійко, це не дотепно — вигадувати історії, коли загрожує така небезпека.

— Ви дуже злякалися, — співчутливо додала Піскошторма. — Але не слід вигадувати таємничих котів, які приходять на порятунок. Ясносерда й ваші виховники чудово впоралися і відлякали лисицю.

— Але ми не вигадуємо! — запротестувала Вишнелапка.

— Правда, — наполягав Кротолап, притискаючись до сестри. — Був ще один кіт.

Сойкопер відчував, що новаки кажуть правду або принаймні вірять у те, що говорять. До того ж він зрозумів, що Вогнезір теж сприйняв їхню історію серйозно.

— Яким був цей кіт? — спитав провідник.

— Ми його так і не роздивилися, — зізнався Кротолап. — Ми ховалися в ожинових кущах. І не зуміли розпізнати його запах через лисячий сморід.

— Ми навіть не впевнені, що то був вояк Громового Клану, — додала Вишнелапка.

Трохи посидівши в задумі, Вогнезір нявкнув:

— Я запитаю інших вояків, чи не бачили вони чогось. Єдине, що має значення, — те, що зараз усі ми в безпеці.

Коти поволі розбрідалися.

— Не йдіть, — нявкнув Сойкопер до двох новаків, обгортаючи їх хвостом. — Я хочу, щоб ви пішли до мого кубла, я вас огляну.

— Але з нами все добре, — сказала йому Вишнелапка.

— Я ваш медикіт, і з вами буде все добре тоді, коли я так скажу. Ходімо.

Він завів новаків до свого кубла та здивувався, побачивши, що Терносяйна вже лікує поранених вояків.

— У лапах Ясносердої повно ожинових колючок, — пояснила вона Сойкоперові. — Я їх повитягала й натерла їй лапи листком щавлю.

— Зараз я почуваюся добре, — нявкнула Ясносерда. — Терносяйна чудово попрацювала. Піду я, Сойкопере, щоб не заважати тобі лікувати інших.

Сойкопер понюхав її лапи, аби переконатися, що все гаразд, а потім помахом хвоста дав знак, що вона може виходити з кубла.

— У Лисостриба лисячий укус і кілька подряпин на плечі, — провадила Терносяйна. — Я добре їх облизала, але не знаю, які трави найбільш помічні проти укусів.

Сойкопер обережно понюхав рани. Подряпини вже перестали кровоточити, проте укус глибокий.

— Накладімо на нього примочку з кореня лопуха, — вирішив медикіт. — Терносяйно, пожуй-но його, щоб він став дрібненьким, і закріпи павутинням. Треба тобі буде відпочити день-два, — додав він, уже звертаючись до Лисостриба.

— Але хто буде моїм виховником? — стурбовано спитала Вишнелапка. — Я не хочу сидіти безвилазно в таборі, поки Кротолап вправлятиметься.

— Будеш як старійшина, — сказав їй брат, а потім пискнув: — Ой! Тримай кігті при собі!

— Годі, — докірливо мовив їм Лисостриб. — Звісно, у тебе буде виховник, Вишнелапко. Я вже попросив Хмарохвоста. Він погодився тренувати тебе кілька днів.

— Оце добре! — потішено сказала Вишнелапка.

— У мене просто кілька подряпин, — озвалася Ружопелюстка до Сойкопера. — І видрано трохи хутра з одного боку, але не думаю, що це щось серйозне.

Сойкопер перевірив і з’ясував, що подряпини досить неглибокі. Оскільки Терносяйна ще накладала примочку Лисострибові, він сам пішов у сховище по нагідки, а потому просочив соком рослин рани Ружопелюстки.

— Приходь завтра, я тебе ще полікую, — наказав він кішці. — Поки відпочивай, але я думаю, що незабаром ти матимеш змогу виконувати свої обов’язки. Дай мені знати, якщо болітиме дужче.

— Гаразд, дякую, — нявкнула Ружопелюстка.

Коли вони з Лисострибом пішли, Сойкопер відіслав Терносяйну з кубла.

— Ти дуже добре попрацювала, — сказав він їй. — Іди, виконай вправи й подихай свіжим повітрям.

Медикіт зачекав, доки не стало тихо, а потім повернувся до новаків. Він був майже впевнений, що вони не постраждали, але потребував якогось приводу поговорити з ними.

— Розкажіть мені докладніше про того кота, якого ви бачили, — нявкнув він, обнюхуючи шерсть Вишнелапки.

— Не хочу, — похмуро пробурмотів Кротолап. — Усі тільки й кажуть, що ми брешемо.

— Так, або що ми уявили його зі страху, — додала Вишнелапка.

Сойкопер схилив голову набік.

— Спробуйте розказати мені.

— Ну, ми нічого не пам’ятаємо, — відрубав Кротолап після недовгого вагання. — Ясносерда наказала нам сховатися в ожині. Ми мало що бачили, але чули того іншого кота.

Сойкопер щось пробурчав собі під ніс. Вдаючи, ніби шукає в Кротолапа травми, він натиснув лапами на плечі новака й дозволив думкам поринути в його спогади.

Він одразу побачив сонячне світло, що осявало схил над улоговиною і засліплювало йому очі. На відкритій ділянці трави, оточеній папороттю й ожиною, Ясносерда показувала новакам прийоми, а Лисостриб і Ружопелюстка сиділи поблизу й спостерігали. Хутро на шиї Сойкопера настовбурчилось — він чекав на те, що, як він уже знав, неодмінно станеться.

— У тебе чудово вийшло, Вишнелапко, але спробуй…

Ясносерду урвало гучне гарчання — то лисиця вискочила із заростей ожини та кинулася на новаків. Лисостриб і Ружопелюстка схопилися на лапи.

— Ховайтеся! — заревів Лисостриб, кидаючись на непрохану лиходійку.

Ружопелюстка скрикнула, але підскочила до лисиці й зачепила кігтями її бік. Ясносерда розвернулася й штовхнула обох новаків до найближчої ожини.

— Лізьте туди й не рухайтеся! — прошипіла вона.

Кротолап і Вишнелапка зарилися в кущі, а Сойкопер відчував, як на нього накочуються хвилі їхнього страху. Коли обоє опинилися в гущавині, він майже не бачив бійки, але чув зойк і гарчання лисиці, болісний крик Лисостриба, а ще як люто лаялися Ружопелюстка і Ясносерда. Крізь гілля зауважив, що лисиця тікає з галявини, а всі троє котів за нею женуться.

Лисячий запах зник, і все стихло.

— Як гадаєш, можна вже нам зараз вибратися? — прошепотіла Вишнелапка. — Мені в шкуру повпиналися колючки.

— Краще не треба, — відповів Кротолап. — Ясносерда наказала залишатися тут.

Вони почекали ще трохи, страх поступово вщухав. Сойкопер напружився, коли відчув, що лисячий запах знову посилився, і почув, як Кротолап пробурмотів:

— Здається, вона повернулася.

Кіт визирнув у щілину між гіллям ожини й помітив лисицю: та нюхала землю всього за кілька хвостів від їхньої схованки.

— Вона шукає нас! — нажахано прошепотів Кротолап.

— А що, як вона нас таки знайде? — спитала Вишнелапка. — Де всі?

Лисиця підійшла ближче. Сойкопер здогадався, що вона вловила запах новаків. Аж тут із тіні з-під найближчого куща почулося гучне шипіння й гарчання. Лисиця звела голову. Шипіння повторилося, і лисиця, повагавшись один удар серця, утекла з виднокола — лише хвіст майнув.

— Вона була так близько! — ахнув Кротолап.

Сойкопер збагнув: під кущем, певно, сидить іще один кіт. Але ожина затуляла видноколо, і в тіні було не до снаги розгледіти нічого, крім невиразного силуету. Медикіт напружився, щоб уловити запах.

— Ой! — пискнув Кротолап. — Ти занадто сильно тиснеш!

Зір Сойкопера зник, і він знову опинився в темряві.

— Вибач, — пробурмотів медикіт, засмучений тим, що новак висмикнув його зі своєї пам’яті саме тоді, коли можна було щось дізнатися. — Гаразд, ви можете йти.

Коли новаки побігли геть, Сойкопер вийшов на галявину й виявив, що патрулі повернулися. Маколеда сиділа посеред улоговини разом із Вишнелапкою та Кротолапом. Інші коти зібралися навколо й слухали, як новаки розповідають про свою пригоду.

— Що? — скрикнула Маколеда. — Лисиця мало не з’їла вас? Який жах! Ожинокігтю, як ми дамо цьому раду?

— Заспокойся, Маколедо, — нявкнув воєвода. — Нічого ж не…

— Не кажи мені заспокоїтися! — відказала Маколеда. — Моїх кошенят могли зжерти!

— Я знаю, що це неприємно, — заспокійливо відповів Ожинокіготь. — Я взагалі здивований, що на нашій території лисиця. Не так давно ми вигнали останню, і годі було очікувати, що вона повернеться так скоро.

Сойкопер підібрався до них, бажаючи поговорити про таємничого кота, який урятував новаків, але всі метушилися довкруг Маколеди, і ніхто його не хотів слухати.

Розштовхуючи однокланівців плечем, медикіт протиснувся в гурт і відчув, що поряд Плющоплеса, яка винувато зіщулилася.

— Що з тобою? — запитав він у неї.

— Гадаю, то була моя провина, — сумно відповіла Плющоплеса. Підвищивши голос, щоб її почули всі, кішка нявкнула: — Здається, то я могла принадити на територію лисицю.

— Як це? — запитав Вогнезір.

Сойкопер почув, як провідник навскач спускається з Високого Каменя. Він упритул наблизився до Плющоплесої, і решта котів притихнула.

Плющоплеса розпочала з того, як вони із Сойкопером виявили, що кролики поз’їдали нагідки.

— Тож я пішла пошукати трохи лисячого посліду, а коли знайшла, замастила ним палицю, — казала вона далі тремтливим голосом. — Я розкидала гній навколо рослин, щоб відлякати кроликів. Лисиця, мабуть, відчула запах і пішла по сліду, перетнувши кордон. Мені дуже шкода, — закінчила Плющоплеса.

— Мишомізка кішка! — голосно прокоментував Хмарохвіст.

— Так, ти мало не вбила моїх кошенят! — прошипіла Маколеда.

— Гей, це несправедливо. — Левожар просунувся вперед і став біля Сойкопера та Плющоплесої. — Звідки Плющоплесій було знати, що станеться? Зазвичай ми там не тренуємося.

— Отож-бо, — додала Карохвістка. — І ми всі будемо раді нагідкам, коли вони знову виростуть.

Залунали й інші голоси, усі заговорили одночасно, тож Сойкопер уже й не розбирав, хто що доводить.

— Годі! — владно мовив Вогнезір. — Що зроблено, те зроблено. — Коли шум почав ущухати, провідник додав: — Тепер нам треба зосередитися на постійному патрулюванні, аби переконатися, що лисиця не повернеться. — Він пирхнув. — І стежте за химерними котами, які ховаються в кущах!

Сойкоперові видалося на те, що Вогнезір жартує лише наполовину. Відбувалося щось дивне, і Кланові слід було особливо пильнувати. Спогади Кротолапа ще були зовсім свіжими в Сойкоперовій пам’яті, і він знав, що на вершині скелі таки був інший кіт.

— Гей, Голубокрило, — нявкнув медикіт, уловивши її запах, коли Кланові коти розійшлися. — Про що ти раніше торочила? Що начебто чула, що відбувається на вершині скелі?

Коли Голубокрила зупинилася й стала просто перед котом, він відчув, як вона намагається захиститися.

— Та нічого, — відповіла вона.

— Це не перший напад? — наполегливо розпитував Сойкопер.

— Ні.

— А що потім? Чи були ще якісь ознаки дивного кота?

— Ні! — різко видихнула Голубокрила. — Я нічого не чула, затямив? Годі вже чекати, що я піклуватимуся про весь Клан!

Вона повернулася до Сойкопера спиною і пішла геть. За мить долинув Левожарів запах, і брат підійшов до медикота.

— Що відбувається? — запитав Левожар.

— Думаю, новаки мали рацію, — сказав йому Сойкопер. — Хтось проліз на нашу територію.

На нього війнуло тривогою від Левожара, і він аж уявляв, як на братовій шиї дибиться хутро.

— Я повинен зібрати патруль, щоб вистежити порушника, — нявкнув Левожар.

— Ні, стривай, — Сойкопер ухопив брата хвостом за передню лапу. — Якщо цей кіт урятував новаків, то не думаю, що він нам загрожує. Якщо чесно, я взагалі не думаю, що він від початку становив якусь загрозу.

Одну чи дві миті Левожар мовчав. Сойкопер майже чув, як думки дзижчали в його голові, немов бджоли в дуплі. Він знав, що Левожар дійде того самого висновку, що й він.

— Та невже? Ти так вважаєш? — нявкнув нарешті Левожар.

У його голосі медикіт почув приховану надію, а також знервованість.

— Ми ж бо не знайшли її в тунелі, — зазначив Сойкопер.

— Чи вона справді могла повернутися?

Сойкопер глибоко зітхнув.

— Ми давно зрозуміли, що знали її не так добре, як думали. Можливо, справді могла.

Розділ 6

— Лізьте вище! Ще вище!

Гілки хльостали Плющоплесу по мордочці та роздирали її шкуру, але вона далі дерлася на дерево.

— Хутчій! — долинало знизу наполегливе спонукання. — Вище! А тепер стрибайте!

— О великий Зоряний Клане! — бурмотіла Плющоплеса, впинаючись кігтями в кору стовбура. — Я скручу собі в’язи, якщо стрибну з такої висоти.

Вона разом з іншими котами перебувала так високо на дереві, аж стовбур почав прогинатися під їхньою вагою. Для безпечного підіймання чотирьом котам тут було затісно.

Плющоплеса ризикнула глянути вниз, вдивляючись крізь морок Темного Лісу. Чула, як тренувалися коти, і прислухалася, поки галас бійки мало не заглушив шелестіння листя. «Цікаво, чи й Березопад поблизу? — загадалася вона. — А скільки ще тут котів Громового Клану?»

Унизу вона розгледіла тільки Куцохвоста, який провадив вишкіл, улаштувавшись на стовбурі поваленого дерева. Біля нього стояв Мурахошуб. Колись це був новак Куцохвоста, але тепер він справжній вояк — саме зараз він кричить на інших.

— Цей Мурахошуб полюбляє задирати носа, — прошипів Бризошуб, коли вчепився за стовбур біля Плющоплесої. — Те, що він помер, не робить його поважнішим!

Дірколап із Річкового Клану намагався втримати рівновагу на тонкій гілці просто під Плющоплесою. Міцно заплющивши очі, він тихо стогнав від жаху. Його посестра Мілкохвоста проскочила повз нього й подерлася до верхівки, мало не збивши Плющоплесу з її хиткого місця на дереві.

— Гей, розплющ очі! — загарчала Плющоплеса, заздрячи легкому, сильному тілові та впевненим рухам кішки з Річкового Клану.

— Мілкохвосто, ти перемогла! — заревів унизу Куцохвіст. — Тобі не потрібно стрибати. А от як стрибає решта — я хочу побачити просто зараз!

Плющоплеса глибоко вдихнула. «Я не маю вибору…» Розгледівши під деревом купу сухого листя, кішка кинулася вниз. Вдарилася об землю так, що аж дух забило, але перш ніж вона встигла звестися на лапи, на неї наскочив Мурахошуб, міцно притиснувши долі. Його бурштинові очі глипнули на неї.

— Довго вовтузишся, мишомізка кішко!

Плющоплеса смикнулася до нього, намірившись ударити задніми лапами в живіт.

— Повірити не можу, що ти забув, як я тобі допомогла, — важко проказала вона. — Чортополох так сильно поранив тебе на полі, що ти помер, пам’ятаєш?

— Кого хвилює минуле? Тепер це мій Клан! — прошипів Мурахошуб, намагаючись зачепити її кігтями по горлу. — Я заслужив бути тут.

Плющоплеса тіпнулася підборіддям і вкусила Мурахошуба за витягнуту лапу. «Авжеж, — похмуро думала вона. — Ти заслужив». Мурахошуб, стоячи над нею, люто зойкнув і відсмикнув лапу. Висилившись з останнього, Плющоплеса відштовхнула кота й водномить побачила, як Мілкохвоста граційно зістрибнула з дерева й приземлилася в купу папороті.

— Молодець, — нявкнув Куцохвіст, тільки-но кішка підвелася із самовдоволеним виглядом. — Шкода, що інші коти не схожі на тебе. — Розвернувшись та окинувши поглядом Плющоплесу, Бризошуба й Дірколапа, він повів далі: — Гаразд. Час бойової підготовки. Хочу побачити, як ви виконуєте сальто назад, яке ми вивчали минулого разу.

Плющоплеса стала в пару з Дірколапом, а Бризошуб вправлявся разом із Мілкохвостою. Річковий кіт був уже не тим нервовим новаком, який уперше ступив до Темного Лісу повню тому і якому вона допомагала. Відтоді він багато чого навчився, а рухи його були дужими та впевненими. Плющоплесу вражала сила його ударів, коли кіт кидався на неї, але дивувала її і власна майстерність, коли вдалося вислизнути з-під нього й розідрати йому кігтями вухо.

Кішка усвідомлювала, що вони разом з іншими повторювали рухи одне одного майже миттєво, наче добре вишколений патруль, який тренувався разом змалечку. «Ніколи не подумаєш, що ми з різних Кланів, — подумала вона, ухиляючись від удару Дірколапа, і знову стрибнула, щоб вгатити його по вуху. — Наші бойові прийоми бездоганно поєднуються. Це сила, яка перевершує все, що Клани бачили раніше. І я її частина».

Плющоплесій полегшало, щойно вона нарешті почула, як Куцохвіст вигукнув:

— Годі вже!

— Чи добре ми все виконали? — нявкнула Мілкохвоста, підстрибуючи, щоб звільнити Бризошубові лапи.

— Ви тут не заради похвали! — гаркнув Куцохвіст. — Залиште такі дурниці вашим дорогоцінним побратимам. Ви тут, щоб битися. Якщо виживете, то вважайте, що вам пощастило. — Кіт зневажливо махнув хвостом. — А тепер геть звідсіля.

Плющоплеса пошкандибала крізь темні дерева, за нею потягнулися інші коти. Бризошуб кульгав, а Дірколапа вона сильно подряпала. Навіть у Мілкохвостої ззаду видрали клапоть хутра.

Коти не розмовляли одне з одним. Плющоплеса помітила поміж стовбурів Цвітопалу, яка прямувала в тому самому напрямку, а ще мала такий самий пошарпаний вигляд. Знала, що й Цвітопала бачила її, але кішка здавалася надто змореною, щоб привітатися. Плющоплеса роздивилася й інших котів навколо себе. Виснажені, вони пленталися з опущеними головами, боки в них важко здіймалися.

«Але ми всі повернемося наступного разу, щойно заплющимо очі, — подумала Плющоплеса. — Темний Ліс загнав нас у пастку, наче мух у павутиння».

Коли Вогнезір вивів свій Клан із лісу, над озером плинув місяць у повні, його сяйво посріблило воду. Плющоплеса важко ступала поряд із сестрою. Попри втому, вона була рада, що йде на Зборище.

«Мені не доведеться сьогодні ввечері вирушати до Темного Лісу, адже я затримаюся на Зборищі», — раділа вона.

Коли всі коти дріботіли за Вогнезором уздовж берега озера, Плющоплеса помітила, що Голубокрила постійно хитає головою, ніби тільки-но вийшла з води. До того ж кішка стиха розчаровано шипіла.

— Твої надчуття досі не повернулися? — прошепотіла Плющоплеса.

Голубокрила повернулася до сестри, у її широко розплющених блакитних очах тліла туга.

— Ні, — відповіла вона. — Це гірше, ніж оглухнути! Як мені попіклуватися про Клан?

— Не хвилюйся, — спробувала заспокоїти її Плющоплеса. — Навколо нас вояки. — Коли вона побачила, що сестру не переконали ці слова, то відчула, що в неї кігтем упивається гнів. — Але вони не мають ваги, позаяк не становлять частину пророцтва, еге ж? — глузливо додала кішка.

— Тобі цього не зрозуміти, — відповіла їй Голубокрила.

— Та невже? — прошипіла Плющоплеса. — Звісно, не тобі ж треба щоночі ходити до Темного Лісу!

Молода кішка так рознервувалась, що й не помітила, як підвищила голос, аж поки не зауважила, як Орлякошуб стишив ходу й підступив до них.

— Припиніть, ви обидві, — нявкнув кіт. — Можете принаймні на Зборищі виявити згуртованість? Чи ви хочете, щоб інші Клани побачили сварку Громових воячок? Годі й казати вже про те, як розсердиться Зоряний Клан, якщо ви сперечатиметеся під повним місяцем.

Плющоплеса неохоче кивнула, а Голубокрила пробурмотіла:

— Вибач.

Орлякошуб суворо зиркнув на сестер зіщуленими зеленими очима, а тоді знову наддав ходи, щоб наздогнати Хмарохвоста.

«Зоряний Клан! — думала Плющоплеса. — Іноді я загадуюся питанням, чи мають вони взагалі якусь силу. — Стримуючи тремтіння, вона пригадала все, що бачила в Темному Лісі. — Я знаю, на що ладні ті коти. Як ми дамо їм відсіч?»

Коли Вогнезір повів свій Клан уздовж берега до поваленого дерева, яке правило за міст, з кущів біля струмка вийшли Річкові коти на чолі з Мрячкозіркою. Кілька митей усі коти збентежено ззиралися. Плющоплеса помітила ворожі погляди з боку чужого Клану.

«Не поб’ємося ж ми за те, щоб визначити, який Клан першим перетне місток?!» — подумала вона.

Тоді Мрячкозірка виступила вперед і чемно схилила голову до Вогнезора.

— Будь ласка, ідіть першими, — нявкнула провідниця Річкового Клану, махнувши хвостом своїм воякам, щоб вони відступили на кілька кроків.

— Дякую, — відповів Вогнезір.

Він чекав на березі біля Мрячкозірки, поки Ожинокіготь переводив котів Громового Клану через повалене дерево. Плющоплеса, чекаючи своєї черги, глянула на Річкових котів і зустрілася очима з Мілкохвостою. На один удар серця не могла відвести погляду, ніби спогад про спільне тренування в Темному Лісі був клешнею, яка тримала її голову, змушуючи дивитися на воячку Річкового Клану. Тоді Мілкохвоста відвернулася, і та мить минула. Плющоплеса збагнула, що тремтить.

— Та йди вже! — тицьнула її в бік Голубокрила. — Ти переходиш чи збираєшся тут стовбичити всеньку ніч?

— Вибач, — Плющоплеса стрибнула на дерево й побігла.

Коли вона ступила на вкритий галькою берег острова, то не відчула запаху інших Кланів, тож виходило, що Громові коти прибули першими. Плющоплеса, пригинаючись під кущами, попростувала до Великого Дуба тихомирною галявиною. Голубокрила й Орлякошуб, що йшли за нею, теж обережно ставили лапи, наче не хотіли порушувати тишу.

Аж тут з-за кущів пролунали шелест, тупотіння, і Плющоплеса стрепенулася, почувши, як у повітря здійнялися схвильовані верески.

— Сюди! Біжімо наввипередки до Великого Дуба!

— Я прибіжу першим! Ти не годна обігнати навіть їжака!

— Наші новаки прибули на своє перше Зборище, — повеселішав Орлякошуб.

Вишнелапка й Кротолап мчали крізь кущі, а за ними бігла Ружопелюстка.

— Досить! — нявкнула вона. — Навіть не думайте мчати галявиною. Ми повинні дочекатися провідників, а потім тихенько сидіти й слухати, що вони говорять. — Вона махнула хвостом. — Сядьте отам.

Двоє новаків послухалися, але знай горзалися від хвилювання, зиркаючи блискучими очима одне на одного та навсібіч.

— Овва! Великий Дуб таки великий! — вигукнула Вишнелапка.

З кущів вийшла решта котів Громового Клану, а за ними притьмом ступали Річкові та Вітряні коти. За кілька ударів серця до них приєднався Тіньовий Клан. Коли галявина заповнилася й змішалися запахи різних Кланів, Плющоплеса присіла серед побратимів, не бажаючи бачити котів, знайомих їй із Темного Лісу.

«Я почуваюся так, ніби теж належу до них принаймні наполовину, — збентежено думала молода кішка. — Але я вже їх зраджую. От якби мені розповісти котам з інших Кланів, що саме там відбувається. Можливо, тоді ми розробили б план, як боротися з Темним Лісом зсередини».

Вогнезір першим з-поміж провідників скочив на гілку Великого Дуба, а за ним стрибнули Однозір, Мрячкозірка й Чорнозір. Ожинокіготь та інші воєводи посіли свої місця на корінні. Решта котів одразу затихла. Плющоплеса помітила, що більшість воліла залишитися у власних Кланах, замість того щоб підсісти до інших та обмінятися новинами, як вони робили зазвичай.

Мрячкозірка підвелася з нижньої гілки та обвела галявину блакитним поглядом. Місячне мерехтіння осявало її сіре, аж до блакитного, хутро.

— Я розпочну, — оголосила вона. — Річковий Клан процвітає. Суха погода не зменшила води в озері та струмку, тож риболовля в нас хороша.

З боку Річкового Клану долинуло схвальне муркотіння, але інші коти промовчали.

— Також, — вела далі Мрячкозірка, — маємо двох нових вояків. Мохолапка й Дірколап тепер звуться Мохоніжка та Дірколет.

— Мохоніжка! Дірколет!

Плющоплеса визирнула з-за Левожарової спини й побачила двох нових вояків, які сиділи, високо звівши голови, й слухали, як інші коти вигукують їхні імена. Вона помітила, що більшість вітань лунало від їхнього Клану, а чужі коти не виказували особливого захвату. Коли крики вщухли, Мрячкозірка шанобливо схилила голову до інших провідників і сіла на свою гілку, звісивши хвіст.

Вогнезір здійнявся на лапи й пройшов кілька кроків до кінця своєї гілки.

— Громовому Кланові, на щастя, ведеться добре, — повідомив він. — Два дні тому на нашій території з’явилася лисиця, але наші вояки її прогнали.

Плющоплеса зітхнула з полегшенням через те, що провідник не згадав про її витівку з лисячим послідом, через яку лисиця взагалі потрапила в Громовий Клан. Він також нічого не сказав про поранених. «Не хоче, щоб Громовий Клан здавався слабким», — здогадалася кішка.

— І ми маємо тепер двох новаків, — вів далі Вогнезір, — це Вишнелапка і Кротолап.

Двоє юних котів сиділи прямо, очі в них яскріли, коли побратими вигукували їхні імена. Плющоплеса весело подумала, що їм загрожує серйозна небезпека луснути від гордощів. Але все ж таки з інших Кланів їх привітало тільки декілька котів.

Багроверб із Тіньового Клану задумливо дивився на двох новаків, але сидів мовчки. «Лапи геть! — хотілося випалити Плющоплесій. — Вони не для вашого Темного Лісу!»

Вогнезір почекав, поки галявина затихне, а потім пішов на місце. Але не встиг він знову сісти, як Однозір скочив на лапи та захитався на гілці, шурхотячи дубовим листям.

— Я помітив, що ти не згадав про те, як твої вояки вештаються на кордоні Вітряного Клану, — прохрипів він. — Чи не плануєте ви вторгнення?

Серце Плющоплесої закалатало, і вона нервово глитнула. «Це стосовно того випадку, коли нас із Березопадом заскочили в струмку?»

Вогнезір миттєво виступив уперед на крок так, що опинився ніс у ніс із провідником Вітряного Клану. Його очі спалахнули зеленим вогнем.

— Ні! — вигукнув він. — Ти просто смішний у своїх підозрах!

— Смішний? Та невже? — прошипів Однозір. — Тоді чому мої вояки бачили кота Громового Клану, який розвідував нашу територію?

— Так! — заревів із галявини Воронокрил. Він схопився на лапи, темно-сіре хутро стало сторч. — Я сам його бачив!

— І я! — підхопила Білохвістка.

Плющоплеса відчула, як насторожився біля неї Левожар, вочевидь обурений облудним звинуваченням. Але сама відчула полегшення, бо зрозуміла, що все це не має жодного стосунку до неї та Березопада.

— Чи ви впізнали цього порушника? — крижаним тоном поцікавився Вогнезір. Він показав хвостом у той бік галявини, де стояли коти Громового Клану. — Чи присутній сьогодні той кіт?

— Ні, — відповів Однозір. — Мої вояки так і не зуміли добре роздивитися зловмисника, а запах був дуже слабкий.

— Та невже? — Вогнезір примружив зелені очі. — Тобто ви не маєте доказів, що це був кіт саме Громового Клану? То запросто міг бути самітник, що проходив повз, ба навіть худорлявий собака. Чи вам просто щось примарилося в тумані.

— Ну, хто й сумнівався, що ти так відповіси, Вогнезоре, — бушував Однозір.

— Аякже, — погодився Вогнезір. — Я завжди захищатиму свій Клан від необґрунтованих звинувачень. Однозоре, я думаю, тобі краще повідомити нам новини свого Клану та сісти, бо інакше ризикуєш гулькнути в яму, яку ти сам і викопав.

Галявиною пролунав шепіт згоди — і не тільки серед Громових котів, як зрозуміла Плющоплеса. Коти Вітряного Клану здебільшого здавалися збентеженими, за винятком кількох, як-от Воронокрил і Бризошуб, які досі лютували.

— Вітряний Клан має ще двох новаків, — раптово оголосив Однозір. — Пластолап і Жайвіролапка.

Він сів.

Цього разу тільки Вітряний Клан назвав імена двох новаків. Плющоплесій стало шкода цих молодих котів. Особлива для них мить була зіпсована, через те що їхній провідник такий мишомізкий!

Вогнезір теж сів, хвостом запрошуючи промовляти Чорнозора.

— Вояки Тіньового Клану побилися з двома кицюнями біля гнізда Двоногів. — Великий білий кіт потішено махнув хвостом. — Деякий час ми більше не матимемо з ними проблем.

З боку Тіньового Клану пролунало ревіння згоди. Плющоплеса помітила вдоволені вирази на мордах Вохрошубки й Жабонога, дарма що набрякле око Жабонога прикрашала чимала подряпина — очевидно, кицюні дали їм гідну відсіч.

— Також, — повів далі провідник Тіньового Клану, — маємо трьох нових вояків: Сосноносу, Тхорокігтя та Шпакокрила. Тіньовий Клан сильнішає.

Чорнозір сів, а коти на галявині привітали схвальними вигуками нових вояків. Плющоплеса не могла змусити себе долучитися до цих привітань. «Сильнішає? — міркувала вона. — Прозвучало як погроза. Чи означає це, що тепер Вітряні коти створюватимуть нам більше проблем?»

Коли провідники спустилися з Великого Дуба, Клани нарешті стали змішуватися, а коти заходилися ділитися язиками перед тим, як покинути острів. Плющоплеса побачила, що Тигросерд витріщається на неї і Голубокрилу, тому враз відвела погляд. Голубокрила, здавалося, теж не зважала на Тіньового кота.

Проте за мить Плющоплеса зауважила Тигросерда, який полишив побратимів і попрямував до Голубокрилої. Плющоплеса обернулася, щоб попередити сестру, але цієї миті між ними встрягнув Дірколет.

— О, Плющоплесо, — нявкнув він.

— Вітаю, що став вояком, — озвалася Плющоплеса, намагаючись визирнути з-за кота Річкового Клану й побачити, що робить Голубокрила.

— Дякую. — Дірколет гордо випнув груди. — Гей, а ми незлецьки видиралися на дерево минулої ночі, еге ж?

«О, звісно, якщо забути, як ти лякався власного хутра!» — подумала Плющоплеса і прошепотіла:

— Не можна розмовляти про це тут.

Але Дірколет, здається, її не зрозумів.

— Це так дивно — опинитися в Темному Лісі, — провадив він далі, хоча в нього принаймні стало розуму стишити голос. — Я маю на увазі, що половина із цих котів мертві!

— Авжеж, дивно, — погодилася Плющоплеса, досі намагаючись простежити за Голубокрилою і Тигросердом.

На своє полегшення, вона почула голос Шуваровуса, воєводи Річкового Клану:

— Гей, Дірколете! Час іти!

— Побачимося завтра вночі, — промуркотів Дірколет і повернувся, проштовхуючись крізь натовп котів до побратима.

Щойно він пішов, Плющоплеса стала озиратися, шукаючи сестру. Але ні Голубокрилої, ані Тигросерда не було й сліду. Може, вони пішли кудись разом?

Тоді вона помітила Голубокрилу, яка виходила з галявини назирцем за гуртом Громових котів. Плющоплеса, пригинаючись під кущами, вискочила на берег та поспішила за нею, наздогнавши якраз тоді, коли сестра чекала своєї черги перетнути озеро поваленим деревом.

— Чого хотів Тигросерд? — спитала вона тихо.

Голубокрила була напружена й кігтями впивалася в піщану землю.

— Та нічого, — кинула вона сестрі. — Просто намагається створити проблеми через Жарохвоста.

Плющоплесу обсипало морозом від вух до кінчика хвоста. «Невже Тигросерд розповів Голубокрилій, як бачив, що я мало не скоїла в Темному Лісі?» — злякано подумала вона. Живіт їй зсудомило, коли згадала, як Зорелом штовхав її на те, щоб убити Жарохвоста, який, заблукавши, потрапив із Зоряного Клану в Темний Ліс.

— Що за проблеми? — наполегливо питала вона Голубокрилу, не витримуючи невизначеності. — Знаєш, не можна вірити всьому, що плете Тигросерд.

— Щира правда! — обурено вигукнула Голубокрила, а потім знову стишила голос і квапливо озирнулася, щоб перевірити, чи їх не підслуховує хтось із вояків.

— Він хоче змусити мене повірити, буцімто Світошубка ображена на Сойкопера, бо той не врятував Жарохвоста. Кішка вважає, що Сойкопер його вбив. За словами Тигросерда, Світошубка планує якийсь підступ для Громового Клану. — Голубокрила сердито посмикала вусами. — Невже він думає, що мене таке налякає?

Плющоплеса розслабилася, силкуючись не давати взнаки, як їй полегшало на серці.

— Можливо, тобі варто розповісти про це Ожинокігтеві, — запропонувала сестра. — А раптом він вирішить додати котів у патрулі на кордони з Тіньовим Кланом?

— І набратися клопоту, коли всі дізнаються, що я розмовляла з Тигросердом? — спитала у відповідь Голубокрила. — Та ні, красненько дякую.

Вона скочила на край поваленого дерева й подивилася на Плющоплесу.

— А якщо казати щиро — якої шкоди здатна завдати Світошубка? То все її вигадливі побрехеньки, і вона чудово це знає.

Розділ 7

Уранці після Зборища Левожар повернувся з досвітнього патруля й попрямував до кубла Вогнезора. Яскраве сонце заливало улоговину, а блакитним небом пливли білі хмаринки. Табір повнився галасом звичайного сумирного повсякдення, але Левожар не міг нічого вдіяти з відчуттям, що біда насувається на них, немов грозова хмара.

Коли піднявся поваленими валунами на вершину, Левожар почув, що з Вогнезорового кубла лунає голос Ожинокігтя.

— Гадаєш, Однозір усе це вигадав? — нявкнув воєвода. — Шукає приводу для бійки?

— Сподіваюся, що ні, — відповів Вогнезір. — Але Вітряний Клан, ясна річ, стає ворожим.

— Вогнезоре? — Левожар дійшов до входу в кубло й просунув голову в отвір. — Я можу з тобою поговорити?

Провідник сидів у своєму гнізді в глибині кубла, а Ожинокіготь стояв біля нього.

— Заходь, — запросив воєвода, махнувши хвостом. — Ми просто обговорювали те, що казав Однозір на Зборищі.

Левожар ступив у кубло, кивнувши Ожинокігтеві.

— Я чув твої слова, — визнав кіт. — І про це теж хотів поговорити. А якщо Вітряний Клан має рацію?

— Що? — Кінчик хвоста Ожинокігтя сіпнувся. — Думаєш, коти Громового Клану…

— Ні, — урвав його Левожар. — Я знаю, що це неправда. Але припустімо, вони побачили якогось кота, що вештався навколо. Згадай: Вишнелапка й Кротолап теж казали, нібито бачили чужинця. Цілком можливо, що територією тиняється волоцюга.

— Слушна думка, — кивнув Вогнезір.

— Якщо хочеш, я його відшукаю, — запропонував Левожар. — І прожену.

Напружено чекаючи на відповідь свого провідника, кіт подумав: «І тоді дізнаюся, чи правдиві наші із Сойкопером підозри».

— У цьому нема потреби, — нявкнув Ожинокіготь. — Можемо просто відрядити додаткові патрулі.

— Ні, — вирішив Вогнезір, трохи подумавши. — Левожар може піти сам, якщо захоче. Просто треба з’ясувати, чи є докази того, що територією вештається порушник.

Ожинокіготь мав трохи спантеличений вигляд, але схилив голову до Вогнезора.

— Добре, якщо ти вважаєш, що так буде краще.

Левожар поспіхом попрощався з двома котами й побіг через повалені валуни на галявину. Дорогою до тернового тунелю помітив Сойкопера: той сидів біля свого кубла й обнюхував лисячий укус на плечі Лисостриба. Левожар звернув у їхній бік.

— Зважаючи на запах, нема нічого поганого, — нявкнув Сойкопер Лисострибові. — Приходь ще завтра. Якщо не буде ускладнень, думаю, ти зможеш повернутися до виконання вояцьких обов’язків за кілька днів.

— Чудово, дякую! — відповів Лисостриб і подався до кубла вояків.

Сойкопер звернувся до Левожара:

— Ну? Чому ти такий схвильований?

Левожар якусь мить мовчав. Він знав Сойкопера всеньке життя, але досі дивувався, як тому вдається так точно визначати його почуття, не маючи можливості бачити.

— Вогнезір дозволив мені піти пошукати порушника, — сказав він братові.

Сойкопер смикнув вухами.

— Справді? Тоді тобі краще бути обережним. — За мить він додав: — Що робитимеш, якщо ми маємо рацію?

— Не знаю, — зізнався Левожар, відчуваючи поколювання в лапах. — Але не хочу, щоб котрийсь інший кіт дізнався про це першим.

— Слушно, — зауважив Сойкопер.

Медикіт повернувся до свого кубла, а Левожар проминув терновий тунель і попрямував до схилу над улоговиною. Коли дивився на озеро, вітер дмухав йому в обличчя й розпушував хутро на боках. Усе здавалося дуже спокійним, вода блищала на сонці, а навколо шелестіло зелене листя. Утім, Левожар відчував, що його настрій затьмарюють думки про Темний Ліс і знання про те, що має статися.

Левожарового носа торкнувся їдкий запах лисячого посліду. Він подався за ним, поки не дійшов до галявини, де вправлялися тоді Вишнелапка й Кротолап.

«Пхе, як смердить! Плющоплеса, безперечно, сумлінно попрацювала», — зауважив він про себе.

Кіт оглядав краї ожинових заростей, поки не виявив відбитки лап і клаптики хутра на колючках. Це підказало йому, що саме тут новаки ховалися від лисиці. Припадаючи до землі попід ожиною, Левожар намагався збагнути, що могли побачити молоді коти зі своєї схованки. Пагони ожини переважно геть затуляли йому огляд, але внизу утворилася щілина, якраз на рівні очей наляканого новака. Крізь неї він бачив кущ ліщини, що росла на відстані кількох хвостів. Оце й схоже на місце, де міг би притулитися таємничий рятівник.

Левожар, роздратовано зашипівши, висунувся з-під ожини, яка роздирала йому шкуру. Побачив, що під кущем ліщини долі насипалося сміття, а ще валялося кілька зламаних гілочок — ніби там стояв кіт, але чітких слідів лап не було.

«Кіт, мабуть, трохи дрібніший за мене, якщо вмудрився туди пролізти, — подумав Левожар. — Шкода, що по ньому не лишилося клаптиків хутра. І через цей жахливий лисячий сморід я не відчуваю жодного іншого запаху».

На галявині більше нічого не можна було дізнатися. Трохи помізкувавши, Левожар попрямував до кордону в бік лісу, що не належав жодній котячій території, потім звернув у бік Вітряного Клану, адже саме там бачили порушника. Уважно озираючи землю, він помітив місцину, де листя було розкидане, ніби там мисливець накинувся на здобич.

Ретельно обнюхавши все навколо, Левожар не виявив жодної ознаки того, що здобич з’їли саме тут — де й спіймали. Потім напружився й помітив слабкі сліди — ніби щось волочили, — і вони вели до кордону. Поступом ідучи за ними, іноді майже гублячи їх серед трави та листя, Левожар нарешті дістався межі з лісом, що не належав жодному з Кланів. Сліди волочіння пролягали й тут — повз усі запахові мітки Громового Клану, а далі він знайшов у лісі розкидане пір’я на кілька лисиць від кордону.

Отже, цей кіт убив здобич, але розумів, що її треба перенести через кордон і з’їсти саме там. Серце Левожара забилося швидше. «Це кіт, якому відомо все про території! — здогадався вояк. — Він тут упевнено полює і пересувається, утім не хоче, щоб його побачили».

Левожар сидів біля пір’я, обгорнувши хвостом лапи, і намагався міркувати. Якби порушник жив десь тут неподалік, то мав би харч і воду, але ж йому ще потрібен прихисток.

Той прихисток має бути розташований не надто далеко звідси, якщо кіт захоче стежити за Громовим Кланом, але й не надто близько, аби запах не долинув через кордон, коли він відпочиває…

Знову здійнявшись на лапи, Левожар попрямував трохи далі в глиб невідомого лісу. Невдовзі дійшов до заростей ожини, які на позір здавалися імовірним прихистком для самітника.

«Ні, — подумав він, пильно розглядаючи кущі. — Я тут не жив би. Звідси надто складно втекти, і всякий кіт ладен на мене накинутися швидше, ніж я його почую».

Шукав далі, аж поки шкіру не закололо відчуття, нібито він дуже близько до своєї мети. Вийшов на галявину, де поверхня була нерівною, а з-під землі стирчали вкриті мохом камені. Під одним із найбільших валунів виднілася діра, схожа на вхід у тунель. Левожар ставив лапи так легенько, ніби чатував на мишу. Дійшовши до отвору, він витягнув шию і покуштував повітря. Переважно вчулися запахи сирості й землі, але ще й запах кота, хоча Левожарові було не до снаги чітко визначити його серед усього іншого.

Він прихилився, щоб увійти, аж тут йому спало на думку дещо інше: «Стривай-но. Я не сховався б тут, якби не знав, що звідси є запасний вихід».

Так само обережно ступаючи, він крався навколо валунів, його погляд ковзав із боку в бік у пошуках другого отвору. Нарешті кіт його знайшов: менший, аніж перший, і старанно прихований за купкою папороті.

«Так!»

Трохи подумавши, Левожар заходився шукати, поки не знайшов упалу гілку. Відтягнув її ближче до другого входу й міцно затиснув нею отвір.

«Я не знаю, чи там зараз чужинець, але не ризикуватиму».

Повернувшись до першого входу, він присів і спробував зазирнути всередину. Проте щось розрізнити в темряві було неможливо.

«Нема іншої ради. Мені доведеться зайти», — вирішив кіт.

Кілька ударів серця Левожар вагався. Жах як не хотілося протискуватися в темну діру. Вона замала, і котові здавалося, що він насилу дихатиме в тісному просторі. Там може бути що завгодно… Змії… Лисиці…

Тоді кіт струснувся. «Ти вояк чи миша?» — сказав він собі. Притиснувшись до землі, став просовувати плечі у вузьку щілину й повзти вперед.

За його спиною пролунав голос:

— Вітаю, Левожаре.

У нього аж серце підскочило. Вояк розвернувся, вдарившись головою об камінь, який затуляв отвір. І тут у нього відвисла щелепа, він вражено подивився на прибульця. Перед ним стояв кіт, якого він уже ніколи й не сподівався побачити.

— Соле!

Сол схилив голову. Його плямисте брунатне хутро вилискувало на сонці, а вуса жваво тріпотіли, коли він дивився на Левожара.

— Як добре, що ти перший кіт, якого я побачив, відколи повернувся, — нявкнув він, кілька разів облизавши шерсть на грудях. — Зрештою, ти був останнім, якого я бачив перед тим, як піти.

Почуття провини охопило Левожара, щойно він згадав, як допоміг Солові втекти з табору Громового Клану, щиро вважаючи, що той не заслуговує на полон.

— Що ти тут робиш? — запитав він. Думки в голові Левожара шалено крутилися.

Сол здивовано смикнув вухами.

— Не дуже теплий прийом, як для колишнього побратима, еге ж?

— Ти ніколи не був моїм побратимом, — відповів Левожар, намагаючись зберегти спокій, адже був розлючений на себе через те, що Сол вибив його з рівноваги, ще і його хутро тепер було все в землі та смітті. — І ти помиляєшся, якщо чекаєш, буцімто хтось із нас тут радо тебе вітатиме, — вів далі вояк. — Ми знаємо, що ти скоїв із Чорнозором і Тіньовим Кланом.

Сол ображено витріщився.

— Я просто запропонував інший спосіб життя. Знаєш, світ не починається і не закінчується Вояцьким правильником. — У його голосі почулася зловісна нотка. — Але також я знаю, що Вояцький правильник вимагає, щоб ви ґречно ставилися до гостей. Немає нічого поганого в бажанні навідати давніх друзів, чи не так?

Левожар скрипнув зубами. «Цей кіт завжди годний здобутися на відповідь, хоч би що я сказав!» — обурено подумав він.

— Ми ніколи не були твоїми друзями, — буркнув Левожар.

— О, а я думаю, принаймні ти був, — нявкнув Сол. — Зрештою, це ти допоміг мені втекти, хіба ні? — Почувши Левожарове роздратоване шипіння, він кліпнув і додав: — О, я бачу, це не набуло розголосу. Не можу сказати, чи я здивований. Навряд чи то був найкращий момент твого життя? Ти допоміг втекти полоненому. Хоча я маю сказати, що досі так і не зрозумів достеменно, за що мене полонили. — Він оглянув кігті на передній лапі. — То ти нарешті збираєшся відвести мене до Вогнезора чи ні?

Приголомшення пронизало Левожара наскрізь.

— Ти це серйозно?

Сол кивнув.

— Чом би й ні? Я з ним не сварився, дарма що він ув’язнив мене без жодної на те причини. Можемо пригадати давнину — минулі часи біля озера. От, наприклад, пам’ятаєш, як зникло сонце?

Левожар здригнувся й подивився на небо, надто чітко згадуючи неприродну темряву, холод і тишу.

— Усе гаразд, — промуркотів Сол. — Я не збираюся змушувати його знову зникати. Принаймні поки зі мною не поводяться несправедливо.

Левожар пройшов через терновий живопліт, а за ним слідував Сол. Більшість патрулів уже повернулася, і кам’яна улоговина була заповнена котами, які грілися на сонці, ділилися язиками чи теревенили біля кагату свіжини. Порохошуб саме перетинав галявину, прямуючи до ґрунтового тунелю, а щойно помітив Сола, став як укопаний.

— Очам не вірю! — вигукнув він. — Що ти тут робиш?

Хмарохвіст і Ясносерда, які лежали на сонці, підвели голови й витріщилися на прибульця.

— Сол! Не може бути! — здивовано мовив Хмарохвіст.

Насторожені шумом, двоє чи троє вояків повисували голови зі свого кубла, а потім вислизнули надвір. Орлякошуб, який ділився язиками з Карохвісткою просто неба, глипнув на гостя, а потім схопився на лапи й помчав через повалені валуни до кубла Вогнезора.

— Сол! — видихнула Вивіркострибка, підводячи голову від кагату свіжини. Вона так і заклякла з полівкою в щелепах. — О ні! — нявкнула за мить.

Вишнелапка й Кротолап промчали галявиною і зупинилися простісінько перед Солом, вирячивши на нього широко розплющені від подиву очі.

— Ти справді Сол? — запитала Вишнелапка. — Мишошубка якраз про тебе розповідала!

— То це ти той кіт, який украв сонце? — додав Кротолап.

Сол схилив голову.

— Так, але я його повернув.

— Оце так!

Левожар не поворухнувся, а інші побратими навскач мчали через галявину, оточуючи його із Солом. Він озирався в пошуках Сойкопера та Голубокрилої, але жодного з них не побачив.

— І чого тобі тепер? — гаркнув Сіросмуг, просуваючись до натовпу. — Щоразу, коли ти заходиш на нашу територію, стається халепа.

— Саме так. — Порохошуб підійшов до Сіросмуга, хутро на його шиї настовбурчилося. — На твоєму місці, Соле, я б розвернувся й пішов туди, звідки прийшов.

— Так добре зустрітися з давніми друзями, — промуркотів Сол, здіймаючи одну лапу й облизуючи її. — У Громовому Клані завжди такі теплі гостини.

Перш ніж Порохошуб устиг на це відповісти, уперед прорвався Вогнезір і зупинився перед Солом, оглядаючи того від лап до голови. Його зелені очі іскрили підозрою.

— Що ти тут робиш, Соле? — спитав провідник, розпушуючи полум’яне хутро.

Сол кліпав очима.

— Та я просто так, мимохідь. Не міг рушити далі й не зупинитись, щоб привітати друзів у Громовому Клані.

«Мимохідь… Де ж пак! — подумав Левожар. — Тинявся довкола щонайменше кілька днів».

Здавалося, Вогнезір на мить замислився над Соловою відповіддю, потім злегка смикнув кінчиком хвоста.

— Громовий Клан уже не тримає на тебе зла, — нявкнув він нарешті. — Але не можу цього сказати про Чорнозора. І ти вже наробив достатньо клопоту, вештаючись на кордоні Вітряного Клану. Загалом було б краще, якби ти просто пішов.

Сол у відповідь лише смикнув вухом.

— Ми можемо змусити його піти, Вогнезоре! — прогарчав Хмарохвіст, виступаючи вперед. — Просто скажи.

Але тієї миті всі почули гучний окрик:

— Соле! Соле! — лунало з боку вояцького кубла.

Маколеда кинулася через табір і продиралася крізь натовп котів, що оточили прибульця.

— Соле, то ти врятував моїх кошенят, адже так? — нявкнула вона, дивлячись на нього широко розплющеними очима. — Над улоговиною, коли лисиця загнала їх у глухий кут? Це був ти, еге ж? — напосідала кішка, бо Сол не відповідав. — Вони не роздивилися того кота, але вони б упізнали, якби то був вояк Громового Клану.

У Левожара стиснулося серце. Усвідомлення того, що Сол, мабуть, і був тим котом під кущем ліщини, який відігнав лисицю, анітрохи не змінило його думки. Він хотів, щоб Сол пішов.

— А що робив Сол на території Громового Клану? — буркнув Порохошуб.

— Отож. — Хмарохвіст зиркнув на прибульця. — Чому не прийшов просто сюди, якщо хотів провідати нас, або чому не показався патрульним?

Маколеда повернула голову й пильно поглянула на Хмарохвоста.

— Він, мабуть, не був певен, як його зустрінуть, — відповіла вона, а потім повернулася до Сола, голосно муркочучи: — О Соле, дякую! Тут тобі завжди раді.

— Дякую, Маколедо, — відповів Сол. — Але насправді я ж нічого такого не зробив.

— Відігнати лисицю — це не нічого, — нявкнув Бубконіс, підходячи з-за спіни Маколеди й шанобливо схиляючи голову до гостя. — Вогнезоре, він же може залишитися на ніч, чи не так?

Вогнезір мав збентежений вигляд. Левожар бачив, що провідник не хотів пускати Сола знову до табору, але зараз уже навряд чи міг його прогнати.

— Ну, гаразд, — погодився він, коротко кивнувши.

— Іди сюди й обери собі свіжину, — запросив Бубконіс.

Кремовий вояк повів Сола табором, і за ними пішла більшість котів. Вишнелапка й Кротолап уже схвильовано розпитували Сола про подорожі.

— Пізніше, — сказала їм Маколеда. — Нехай Сол спочатку поїсть і відпочине.

Левожар залишився стояти на місці, біля входу в табір. «Не можу в це повірити! — обурено думав кіт. — Сол повернувся в Громовий Клан як почесний гість».

Він помітив Сойкопера, який стояв збоку від натовпу, прислухаючись до всього, і підійшов до брата.

— Ми помилилися, — нявкнув він.

Сойкопер кивнув, повернувши голову в бік кагату свіжини, наче виразно бачив своїх побратимів, які юрмилися навколо Сола.

— А я був такий упевнений… — пробурмотів він.

— Мені байдуже, скількох новаків урятував Сол, — за мить повів Левожар. — Я йому не довіряю і думаю, що Вогнезір теж.

— Я так само. — Сойкопер зневажливо шмигнув носом. — То все казки, що він просто проходив повз табір. Він тут із певної причини, і цією причиною обов’язково стане якийсь клопіт.

Розділ 8

Голубокрила йшла за Ожинокігтем крізь терновий живопліт із затиснутою в щелепах білкою. Ліщинохвоста й Шипокіготь слідували позаду, вони теж несли здобич. Полювання вдалося.

У кінці вузького тунелю Голубокрила мало не врізалася в Ожинокігтя, адже той різко зупинився просто перед входом у табір.

— Вибач, — пробурмотів кіт, відступаючи з дороги.

Коли Голубокрила протиснулася до нього, то побачила, що воєвода витріщається на дивного кота, який сидить біля кагату свіжини, їсть шматок здобичі та гомонить із вояками Громового Клану, які його оточили. У кота темно-брунатне хутро з великими рудими та білими плямами.

— Хто це? — спитала вона в Ожинокігтя, який досі, наїжачившись, витріщався на прибульця.

— Сол, — відповів воєвода, кидаючи кролика, якого ніс. — Він бував тут до твого народження, і…

— Мишошубка розповідала мені про нього багато повней тому! — схвильовано урвала його Голубокрила. — Чи то не він змусив сонце зникнути? Я гадала, то просто казка.

Ожинокіготь кивнув і відказав:

— То була не казка.

— Як ти думаєш, він зробить це знову?

— Краще б не робив, — прогарчав Шипокіготь, підходячи до Ожинокігтя. — Цей кіт — суцільне лихо. Уявити не можу, що собі думав Вогнезір, пускаючи його сюди.

Ожинокіготь підняв свого кролика й поніс далі, до кагату свіжини. Решта патруля теж пішла скласти здобич, пробираючись між котами, які розмовляли із Солом.

— Іди познайомся із Солом, — захоплено нявкнув Мишовус, коли Голубокрила додала до купи свою білку. — Це той кіт, який прогнав лисицю і врятував новаків.

— Так, хіба не чудово, що він повернувся? — додала Білокрила. — Тільки уяви, що сталося б із цими бідосями!

Але Голубокрила розуміла, що не всі коти, котрі оточили Сола, раді його бачити. Вогнезір, який сидів разом із Піскоштормою, Сіросмугом і Міллі, вочевидь зніяковів через присутність гостя, а Порохошуб, Папоротехмарка та Вивіркострибка розмовляли півголосом, понуривши голови та підозріло зиркаючи зизом на Сола.

Зацікавлені Мурко та Мишошубка повільно вийшли з кубла старійшин. Мурко здивовано кліпнув, тільки-но помітив Сола.

— Чи ти ба! — вигукнув старий смугань. — Соле! Не думав, що побачу тебе знову.

Сол схилив голову.

— Вітаю, Мурку. Добре виглядаєш, Мишошубко, я…

Але щойно Сол звернувся до коричневої кішки, як та хльоснула хвостом, відступила на крок і зашипіла.

— Не наближайся до мене! — прогарчала вона.

На мить Голубокрилій здалося, ніби вона помітила спалах гніву в бурштинових Солових очах. Тоді він знову схилив голову.

— Упізнаю ту саму стару Мишошубку, — ласкаво нявкнув він. — Я дуже радий знову тебе бачити.

Мишошубка розвернулася й почеберяла назад у своє кубло. Перш ніж піти за нею, Мурко безпорадно глянув на Сола. Спостерігаючи за вередливою старійшиною, Голубокрила й не помітила, як до неї підійшла Плющоплеса, аж поки сестра не тицьнула її лапою.

— Якось дивно, еге ж? — нявкнула Плющоплеса. Коли Голубокрила не відповіла, вона пошепки договорила: — Чи помітила ти щось на кордоні Тіньового Клану?

Голубокрила здогадалася, що сестра мала на увазі погрозу від Світошубки.

— Невже ти сприймаєш ту дурну кішку серйозно? — запитала вона, пустивши очі під лоба. — Ні, я нічого не помітила. Жодна кішка не слухатиме її побрехеньки, коли є дещо важливіше, про що варто подумати.

Вогнезір послав ще патрулі за додатковою здобиччю, і, коли сонце зайшло, Клан розкошував навколо кагату свіжини. Голубокрила гризла мишку, намагаючись зрозуміти, що означатиме поява Сола для Громового Клану. Молодші коти зібралися навколо прибульця, сиділи із широко розплющеними очима й нашорошеними вухами, намагаючись не проґавити жодного його слова.

— Були часи, коли я бився з борсуком сам на сам, — розповідав Сол. — Це був величезний потворний звір. Я натрапив на нього несподівано, коли полював у лісі далеко звідси. — Він повільно лизнув лапу й повагом провів нею по вуху. — Але борсуки не небезпечні, якщо ви знаєте, як із ними поводитися. Коли я подряпав йому ніс, він утік.

«Сподіваюся, Вишнелапка й Кротолап не вирішать, що оце і є правильний спосіб поводження з борсуком», — подумала Голубокрила. Двоє новаків, забувши про їжу, стояли попереду й витріщалися на Сола з відвислими щелепами.

— Розкажи нам ще! — благала Вишнелапка. — Ти коли-небудь бився із собаками, Соле?

— Я переміг на своєму віку більше собак, ніж ти з’їла мишей, — відповів Сол. — Були часи…

— Ні, досить! — нявкнула Маколеда, плескаючи хвостом Вишнелапку по плечу. — Мені шкода, Соле, але їм обом час вкладатися у свої гнізда.

— У жодному разі! — запротестував Кротолап. — Ми більше не кошенята.

— Вам досі потрібен сон, — сказала йому Маколеда.

Бубконіс нахилився до подруги й торкнувся носом її вуха.

— Нехай бодай разок ляжуть пізніше, — пробурмотів він. — Не щодня вони мають змогу дізнатися про те, що є там, за цими пагорбами.

— Так! — схвильовано підскочив Кротолап. — Про собаку, будь ласка, Соле.

— Ну, він ішов із парою Двоногів та їхніми дитинчатами, — повів Сол. — Вони гуляли в лісі, де я тоді зупинився, й от ті дурні створіння відпустили свого собаку з лозини, якою прив’язують до себе своїх тварин. Він почув мій запах і, дзявкаючи, помчав крізь папороть просто до мого гнізда. Знаєте, що я тоді зробив?

— Ні! — видихнула Вишнелапка. — Розкажи!

— Я заліз на дерево, — продовжив Сол. — Дочекався, поки собака пробігатиме внизу, і стрибнув просто на нього!

Голубокрила почула, як у кількох котів перехопило дух від збудження. «Невже вони справді вірять у ці нісенітниці?» — дивувалася вона.

— Скажу вам, той паршивий блохастий шматок хутра завив так, що було, мабуть, чути на місяці, — вів далі Сол. — З вереском помчав до своїх Двоногів, підібгавши хвоста, а я далі висів у нього на шиї.

— Двоноги спіймали тебе? — запитала Цвітопала, збуджено дихаючи.

Сол похитав головою.

— Перед тим як собака підбіг до них, я зістрибнув і сховався в папороті. Вони накричали на собаку за те, що він утік, і знову прив’язали до лозини. І більше я його не бачив.

Намагаючись пускати поза вуха захоплені коментарі побратимів, Голубокрила пильно роздивлялася Сола. Вона перебрала в голові свої нещодавні спогади, намагаючись уловити якісь слабкі звуки, які свідчили б про його вторгнення на територію Громового Клану. Але нічого не було. Молода кішка розчаровано похитала головою.

«Якби в мене були мої надзвичайні здібності… А що, як вони ніколи не повернуться?» — у розпачі думала вона.

Відчувши, як чийсь хвіст уперся їй у плече, Голубокрила підскочила, а обернувшись, побачила Попелюшкосерду.

— Гей, не журися, — нявкнула сіра кішка. — Хай там що тебе хвилює, я впевнена: усе неодмінно буде добре.

— Не знаю, — пробурмотіла Голубокрила. — Цей Сол… Він мені не подобається, і мені не подобається, що він тут.

Попелюшкосерда кивнула, її блакитні очі повнилися співчуттям.

— Я сама не дуже впевнена щодо Сола, — зізналася вона. — Але якщо він таки врятував новаків, то Клан винен йому принаймні гідну їжу та притулок.

Поки Голубокрила думала над цим, вона помітила Джмільосмуга, який встав зі свого місця біля Цвітопалої. Вояк із густим, як у батька, хутром потягнувся та підійшов до неї.

— Привіт, Голубокрило, — нявкнув він. — Мені хочеться прогулятися лісом. Підеш зі мною?

— Не зараз, — відповіла Голубокрила. — Я, мабуть, скоро піду до свого кубла.

Джмільосмуг кліпнув, у його очах бриніла образа.

— О, гаразд.

Він відвернувся й зник у терновому тунелі.

— Це було не надто люб’язно, — зауважила Попелюшкосерда. — Не муч серце Джмільосмугові. Ти йому справді подобаєшся.

Голубокрила знітилася, відчуваючи, як від збентеження гарячить її шкіра.

— Ні, я не… — почала вона.

— Звісно, подобаєшся, — впевнено заявила Попелюшкосерда. — Знаєш, — серйозніше додала вона, — якщо немає перешкод для того, щоб познайомитися ближче з котом, то чому б не скористатися нагодою?

— Це означає, що ви з Левожаром…

Голубокрила замовкла, побачивши, як Попелюшкосерда хитає головою, а блакитні очі кішки поблякли від смутку.

— Ні, — нявкнула вона. — Цьому є перешкода, але ти ніколи не збагнеш.

Голубокрила витріщилася на неї. «Невже Попелюшкосерда знає про надзвичайну силу Левожара? Саме це вона називає перешкодою?»

Вже розтулила була щелепи, щоб запитати Попелюшкосерду, але сіра кішка не дала їй нічого сказати.

— Іди за Джмільосмугом, — закликала вона. — Ще не пізно. Він дуже зрадіє, коли тебе побачить.

Попри побоювання, Голубокрила не сперечалася. Проскочивши крізь терновий живопліт, вибігла в прохолодний темний ліс. Місячне сяйво пробивалося крізь листя, малюючи на темній підстилці химерні сріблясті візерунки. Легенький вітерець ворушив траву й шелестів листям над головою Голубокрилої.

— Джмільосмуже! — покликала вона.

Відповіді не було. Голубокрила намагалася відкинути свої надчуття, напружено прислухаючись. За мить вловила звук кроків і чітко побачила в уяві силует кота, що сидить біля озера. Хвилювання пронизало Голубокрилу від вух до кінчика хвоста. «Можливо, мої надзвичайні сили починають повертатися!» — зраділа вона.

І помчала через ліс до кота, якого бачила у видноколі. Ставало дедалі важче залишатися зосередженою, і силует поступово розмивався, але щойно вона вирвалась із заростей на берег озера, то її оповив захват, адже вона направду побачила Джмільосмуга: кіт сидів біля води, звернувши обличчя до зірок. Смуги на його світлому хутрі різко виділялися в сріблястому місячному сяйві.

— Джмільосмуже! — покликала Голубокрила високим голосом, радіючи, що не втратила свої сили назавжди.

Джмільосмуг схопився на лапи й обернувся.

— Голубокрило! — вигукнув він, уже біжучи їй назустріч. — Ти прийшла, — додав він, муркочучи так гучно, що ледве говорив. — Підійди, посидьмо разом. Тут гарно.

Голубокрила раптом зніяковіла.

— Чи добре буде, якщо ми натомість пройдемося? — запитала вона.

— Звичайно.

Обоє котів разом розвернулися до берега, Джмільосмуг ступав досить близько, так що їхні шкури торкалися. Голубокрила міркувала, про що поговорити.

— Ти пам’ятаєш Сола, коли він був тут раніше? — запитала вона в насталій тиші.

— Начебто, — відповів Джмільосмуг. — Я впізнав його, коли він з’явився сьогодні. Але тоді я був кошеням.

— Що ти думаєш про нього?

Джмільосмуг знизав плечима.

— Він надто дере кирпу, чи не так?

Голубокрила відчула потужний сплеск веселощів.

— Так! Усі ті історії! Стрибнути собаці на спину… я тебе прошу! Я пам’ятаю, що ми стрибали з дерев, коли билися з Тіньовим Кланом, але треба мати геть мишачий розум, щоб спробувати наскочити на собаку.

— Ой, годі вже з мене того Сола, — нявкнув Джмільосмуг. — Не розводьмося ще й тут про нього. Жабокрок розповів мені, як днями ти перемогла його в перегонах. Хочеш позмагатися зі мною?

— Було б чудово! — відповіла Голубокрила. — Куди біжимо?

— Може, до отого пенька? — спитав Джмільосмуг, показавши вухами на корч, який бовванів край лісу.

Голубокрила кивнула й зірвалася з місця, з-під її лап полетіли маленькі камінці. Кілька митей Джмільосмуг не відставав від неї, але незабаром вона почала випереджати. «Отакої, я дійсно вмію швидко бігати!» — раділа кішка. Але потім почула звуки інших Кланів по той бік озера: кіт Річкового Клану ловив рибу в струмку біля свого табору, а в Тіньовому Клані вояк із сірою мордою навчав свого новака нічного полювання.

Її надчуття то напливали, то відпливали, наче хвиля на озері. Іноді вона чітко сприймала все, а часом зображення були розмитими, але в ній стугоніли хвилювання й полегшення, бо вона усвідомлювала, що повертається до свого звичного стану.

«Просто потрібен був час, — подумала вона. — Левожар мав рацію! Мої відчуття були переповнені через подорож у гори, от і все».

Голубокрила була така задоволена тим, що відновлюються її надчуття, і так пильно зосередилася на них, аж не помічала, куди ступає. Раптом щось обвилося навколо передньої лапи, і кішка перекинулася на гальку, випустивши здивований зойк, який похапки урвався, бо їй забило дух.

Повз неї промайнув Джмільосмуг. Голубокрила спробувала підвестися й зрозуміла, що зашпорталася через пагін плюща, який скрадливо вився поміж деревами. Коли звільнила лапу, Джмільосмуг знову опинився поряд.

— З тобою все гаразд? — задихано спитав він.

— Так, — відповіла Голубокрила, намагаючись відсапатися.

Дарма що вона забилася, щастя переповнювало її та вихлюпувалося через край, як струмок під час повені. «Я не втратила свої надчуття, тож усе гаразд!»

— Усе добре, — повторила вона.

Коли молода кішка, похитуючись, звелася на лапи, Джмільосмуг підставив їй своє плече та ніжно провів хвостом по її хутру, змахуючи пісок. Його очі яскріли.

— Ти перемогла б, якби не перечепилася, — нявкнув він.

— Може, так, а може — і ні. — Голубокрила майже забула про перегони, і повернення надчуттів здавалося їй значно важливішим. — Ти теж доволі прудкий.

Вона пішла назад берегом озера, а Джмільосмуг тримався біля неї.

— Голубокрило… — заговорив він трохи сором’язливо. — Чи можна тобі щось показати?

— Покажи, — погодилася Голубокрила.

Вона лише одним вухом чула, що він казав, бо зосередилася на кішці Вітряного Клану, яка лаяла своїх кошенят за те, що підклали їй у гніздо жука.

— Це ось тут.

Джмільосмуг збочив та пішов між деревами, а Голубокрила простувала слідом. Її хутра обабіч торкалася папороть.

Вона так і не розгледіла там стежки, але Джмільосмуг провів її до маленької галявини, де між вузлуватими дубами розрісся дикий жасмин, утворюючи невеличку арку. На гілках уже з’явилося кілька білих квіток.

Джмільосмуг протиснувся в арку та поманив Голубокрилу хвостом. Вона пройшла за ним, відчуваючи на своєму боці його тепло та насолоджуючись солодкавим ароматом жасминового квіту.

— Мені завжди подобалося це місце, — зізнався їй Джмільосмуг. — Нині тут навіть краще, ніж у зеленлист, коли цвіту вже немає.

Кіт стурбовано глипнув на неї, і Голубокрила зрозуміла: він переймається, що вона з нього кепкуватиме.

— Тут чудово, — запевнила вона.

Джмільосмуг розслабився й підвів морду, щоб подивитися вгору. Голубокрила помітила, як крізь щілину між гілками видно зірки.

— Полюбляю дивитися на наших предків, — нявкнув Джмільосмуг. — Іноді мені цікаво, які з них мої. — Він завагався, а потім додав: — Гадаю, що твої предки, Голубокрило, сяють надзвичайно яскраво.

— Навіть не знаю, — відповіла Голубокрила. — Я думаю, що мої предки десь ховаються за хмаркою, бо вони напевне завжди опинялися в халепі!

Джмільосмуг тихенько й сміхотливо замуркотів.

— Мені здається, мій предок — отой нагорі, — мовив він, вказуючи хвостом. — Той, що на вигляд ніби застряг у гілках!

— Цікаво, чи стежать вони за нами, — міркувала Голубокрила. — Чи бачать згори все, що ми робимо?

— Думаю, це цілком можливо, — серйозно нявкнув Джмільосмуг. — Вони пильно дивляться на нас і бачать усе, що ми робимо не так. Закладаюся, отой мій предок усе знає про те, як я колись поклав вогняних мурашок у гніздо Цвітопалій!

— Ти не міг таке вчинити! — вигукнула Голубокрила, розвеселена та приголомшена водночас.

— Таж зміг. — Джмільосмуг збентежено кивнув головою. — Коли ми були новаками. Однак вона мені відплатила: штовхнула в струмок, коли я відвернувся.

Голубокрила пирснула.

— Тоді має бути зірка, яка пильно дивиться й на неї. Можливо, ота. — Вона вказала однією лапою. — А ота, що біля неї, злоститься на мене, бо я одного разу забула поміняти старійшинам підстилки.

— О ні! — Джмільосмуг нахилився й торкнувся носом її вуха. — Закладаюся, Мишошубка, либонь, виговорила тобі все, що мала на думці.

Голубокрила скривилася.

— Гадаю, її тоді почули аж у Річковому Клані!

Джмільосмуг замовк.

«Як добре, — подумала Голубокрила, тішачись прохолодною травою й ароматом, який її огортав, — просто сидіти тут, розмовляти з товаришем, дивитися на зорі…»

Зовсім не так, як тими ночами, котрі вона провела з Тигросердом, адже зараз не відчувала ані калатання серця, такого потужного, що воно мало не вискакувало з грудей, ані поколювання в лапах, як тоді, коли вона бігла забороненою територією, — просто цієї миті вона була дуже щаслива, що сиділа під жасмином із Джмільосмугом, і більше ніде не хотіла бути.

— Гаразд, — нявкнула Попелюшкосерда. — Нумо, подивімося на твій мисливський присід.

Голубокрила спостерігала, як Плющоплеса прибрала мисливської пози на краю тренувальної галявини, а Попелюшкосерда обходила її, перевіряючи, чи правильно впоралася молода кішка.

— Підбери хвіст ще трохи, — наказала вона. — Так, просто чудово. А тепер уперед, і подивись, чи вдасться тобі наскочити на отой первоцвіт під деревом.

Плющоплеса напружила м’язи й зірвалася з місця у величезному стрибку, пролетіла в повітрі й опустила передні лапи на первоцвіт, приплющивши його до землі.

— Молодець, — прокоментував Левожар. — Тепер подивімося, як ти це зробиш, Голубокрило.

Коли Голубокрила присідала, намагаючись переконатися, що її лапи та хвіст розміщені там, де належить, кішка подумала, що іншим разом вона, можливо, обурилася б через те, що її змушують повернутися до базового вишколу з колишнім виховником. Але сьогодні вона почувалася надто щасливою, щоб на щось ображатися. Вона добре спала минулої ночі після прогулянки із Джмільосмугом, а сьогодні вранці її відчуття стали ще прозорішими.

Молода кішка виразно уявила, як її кігтем дряпнув страх, щойно зрозуміла, якою крихкою є ця надзвичайна сила. Але потім відкинула такі думки. «Я маю захищати цю силу, та й край, так само, як бережу свої лапи на кам’янистому ґрунті або своє черево в бою», — вирішила вона.

Поки Левожар перевіряв її позу, вона вихопила мить, щоб відкинути надчуття. У Вітряному Клані народилися кошенята. «Галаслива дрібнота!» — думала Голубокрила, побачивши, як вони заривалися мордочками в живіт матері, щоб поїсти. У Річковому Клані новоспечені вояки тішилися тим, що мають виходити в патруль, а в Тіньовому Клані Тигросерд навчав двох новаків вистежувати білку. Голубокрила сміхотливо замуркотіла, коли побачила, як щось насторожило їхню жертву. Білка кинулася в один бік, потім повернула назад, перескочила просто через спину Тигросерда й чкурнула на дерево, подалі від котів.

— Ти сьогодні в доброму гуморі, — зауважив Левожар.

— Гм, — погодилася Попелюшкосерда, весело посмикуючи вусами. — Мабуть, гарно погуляла вчора ввечері!

— Погуляла? — перепитав Левожар.

Попелюшкосерда глянула на нього, і її сині очі блиснули.

— Я не можу тобі сказати.

Левожар смикнув вухами.

— Ну, добре. Що ж, Голубокрило, посунь свої задні лапи трохи вперед і подивися, чи зможеш стрибнути на отой первоцвіт.

— Який Плющоплеса вже розтоптала, — буркнула Голубокрила.

Підтягнувши лапи, щоб надати більше сили та пружності своєму стрибку, кішка кинулася через галявину й приземлилася біля сестри, шматуючи кігтями те, що залишилося від блідо-жовтого первоцвіту.

— Добре! — прокоментував Левожар. — Сьогодні ви обидві в гарній формі.

— А що Попелюшкосерда мала на увазі, коли казала про вчорашню прогулянку? — прошепотіла Плющоплеса. — Ти дуже пізно повернулася до кубла.

Голубокрила не хотіла говорити про свій вечір із Джмільосмугом, але знала, що сестра засмутиться, якщо їй геть нічого не відповісти.

— Та пусте, — відказала Голубокрила. — Я спустилася до озера із Джмільосмугом, от і все.

Плющоплеса широко розплющила очі від здивування.

— О, як чудово! — вигукнула сестра. — Він направду милий. Ви станете парою?

— Про таке я найменше думаю! — роздратовано сіпнула хвостом Голубокрила. — Це була просто прогулянка. Було весело, але нічого такого.

Сестра тицьнула її у бік.

— У вас вийшли б наймиліші кошенята!

Голубокрила пустила очі під лоба. Щоб відволіктися від кепкувань Плющоплесої, знову відкинула надчуття в ліс. Майже одразу вловила образ кота, що прямував між деревами до кордону Вітряного Клану. Знадобилась якась мить, щоб визначити його запах і зовнішність, і вона напружилася, коли зрозуміла, що то Сол.

«Він уже йде від нас? — дивувалася Голубокрила. — Чи просто гуляє? Він достоту дивакуватий кіт».

— Чому б нам не пополювати, перед тим як вернемося до табору? — запропонувала молода кішка, викидаючи Сола з голови. Вона хотіла показати Левожарові, що до неї повернулися здібності.

— Я здивований, що в тебе ще є сили після такого тренування, — зауважив Левожар.

Голубокрила попідстрибувала на лапах.

— Мені здається, я могла б просто зараз оббігти озеро! — промурчала вона.

А тоді помітила, як Попелюшкосерда задоволено кліпає очима. «О, ні, то вона ж упевнена, що це через Джмільосмуга!» — сердито подумала кішка.

— Гаразд, пополюймо, — нявкнув Левожар. — А щоб було трішки цікавіше, влаштуймо змагання. Ми всі почнемо звідси, і виграє той, хто першим зловить здобич.

Плющоплеса нашорошила вуха.

— А яка винагорода?

— О… як щодо можливості першим обрати собі щось смачненьке з кагату свіжини? — запропонувала Попелюшкосерда.

Голубокрила присіла й чекала, обережно відкидаючи надчуття, немов насіння кульбаби за вітром. Невдовзі біля озера помітила пташку — водяну курочку, яка щось клювала на березі. Кішка зосередилася на пташці, поки Попелюшкосерда і Плющоплеса розходилися врізнобіч та, високо здійнявши голови, куштували повітря.

Левожар досі дивився на неї. Голубокрила точно визначила, де була курочка (та собі далі клювала щось серед камінчиків біля крайки води), а потім побігла до озера, петляючи між деревами та перестрибуючи через сухі гілки й мілкі струмочки.

«Я й не усвідомила, як далеко ми були від озера!» — думала вона.

Зупинившись біля куща ліщини, Голубокрила перевірила, чи курочка досі на місці, і пішла далі. Коли вона вискочила з-за дерев, пташка шмигнула вгору — але молода воячка в потужному стрибку піймала її на льоту й різко вкусила за шию. Підібравши здобич, вона попрямувала назад, на галявину. Побачивши, що троє її товаришів уже на місці, вона не здивувалася, зважаючи на те, як далеко забігла по свою свіжину.

— Не пощастило, — співчутливо нявкнула Плющоплеса: біля її лап уже лежала пухка мишка.

Попелюшкосерда зловила білку, а Левожар — дрозда.

— Плющоплеса повернулася першою, тому вона виграла, — оголосила Попелюшкосерда.

Голубокрила схилила голову до сестри:

— Молодець.

Попелюшкосерда вхопила свою здобич і повела всіх через галявину, а Плющоплеса відійшла від сестри й гордо попростувала поряд із колишньою виховницею. Знизавши плечима, Голубокрила пішла слідом. У душі вона не була розчарована тим, що повернулася останньою. Бо вчинила, як задумала.

Левожар уважно спостерігав за нею, а коли вона з ним ззирнулася, кіт кивнув. Він також не був розчарований. Знав, що її сила повернулася.

Розділ 9

Сойкопер здригнувся, щойно холодний подув схопив його за хутро крижаними пазурами. Він стояв на вершині пагорба, довкола під штормовим вітром гнулися сосни, аж стукотіли гілки. Понад верхівками все небо щільно позатягували сірі хмари.

— З мене годі, — пробурмотів Сойкопер, роздивляючись похмурий краєвид. — Я йду.

Але кіт не встиг прокинутися від цього сну, як почув засапане дихання кішки, що дерлася на пагорб, і зауважив, як худа сіра фігура продирається крізь колючий підлісок.

— Жовтоікла, — зітхнув він, коли кішка підійшла й стала біля нього на галявині, відкритій усім вітрам. — Невже ми мали зустрітися саме тут? Цей шторм здуває з мене хутро.

Жовтоікла зупинилася перед котом і втупила в нього свої примружені помаранчеві очі. Сойкопер подумав, що вона навіть кошлатіша, ніж зазвичай. Хутро старої кішки скуйовдив вітер, дихання смерділо, а очі закисли, наче вона не доглядала за ними багато повень.

— Я вибрала це місце, бо не можу ризикувати, щоб нас хтось підслухав, — хрипко повідомила Жовтоікла.

— Тож у Зоряного Клану досі погане передчуття? — запитав Сойкопер.

— Так! — прошипіла стара кішка. — І тобі не варто довіряти жодному котові!

Сойкопер уп’яв кігті в холодну землю. Відчував, що промерз до кісток, і жадав лише одного — прокинутися у теплому гнізді.

— Чого ти хотіла? — нетерпляче нявкнув кіт.

— Сказати тобі, що ти повинен робити, — відповіла Жовтоікла. — Тобі треба взяти до кубла ще одного медикота. Я не маю на увазі новака. Я маю на увазі іншу, цілком навчену кішку, яка живе в Громовому Клані.

Сойкопер від несподіванки укляк на місці.

— Але Листоплеса вже не медикішка, — зазначив він. — І тут ані від мене, ані від тебе нічого не залежить.

Жаль затьмарив очі старої сірої кішки.

— Я знаю, — сумно нявкнула вона. — Я не маю на увазі Листоплесу. Те, як вона вчинила, було геть неправильно, отож за Правильником медикотів виходить, ніби вона ніколи й не вчилася. Не применшуй глибини її покарання, Сойкопере. Вона не тільки поступилася посадою медикішки. Їй заборонено застосовувати свої знання, хоча вона так багато працювала, аби їх здобути.

Сойкопера огорнуло розчарування. «Ніби ти сама не народила кошеня, про яке твій Клан ніколи не дізнався правди», — подумав медикіт і прошипів:

— Це все одно, що покарати весь Клан за помилку однієї кішки!

— Це була серйозна помилка, — похмуро відказала Жовтоікла.

— Тоді яку іншу медикішку ти маєш на увазі? — запитав Сойкопер. — Ясно, що не Терносяйну чи Ясносерду, авжеж? Вони знають більше за інших, але не мали належної підготовки. Ясносерда навіть не бувала на Місячному Ставі.

Жовтоікла хльоснула кудлатим хвостом.

— Ти напевне знаєш, кого я маю на увазі, мишачий твій мозку, — прохрипіла вона. — У Громового Клану є третя медикішка — Попелюшкосерда. Можливо, настав час їй повідомити, хто вона насправді.

Сойкопер здригнувся.

— Ти так вважаєш? Чи повірить вона мені?

— Повірить, якщо ти ходитимеш у її снах, — нявкнула Жовтоікла. — Повернеш її до колишнього життя. Усі знання при ній, просто треба, щоб вона до них дотягнулася.

Сойкопер, збентежений яскравим вогником у помаранчевих очах Жовтоіклої, відступив на крок.

— Стривай. Попелюшка була твоєю новачкою, я не повинен її вчити. Як я можу навчати нову медикішку тепер, коли в Кланах така незрозуміла ситуація?

Жовтоікла пустила очі під лоба.

— Тобі не потрібно її навчати! — кинула кішка. — Вона вже знає більше, ніж ти. Їй просто треба згадати, хто вона.

Хутро Сойкопера здибилося.

— Я подумаю про це, — різко відрубав медикіт.

— Обов’язково, — нявкнула Жовтоікла. — Або я сама ходитиму в її снах.

«Це злякає Попелюшкосерду так, що вона зі шкури вискочить», — подумав Сойкопер, не в змозі уявити, що дужче за це настрахало б молоду воячку.

— Гаразд, так і зроблю, — гаркнув він.

Жовтоікла вже розвернулася, щоб іти, а потім озирнулася через плече.

— Ти маєш бути готовим до найгіршої битви з усіх, які Клани коли-небудь знали, — нагадала вона Сойкоперові. — Одного медикота буде замало!

Сойкопер прокинувся в темряві. Він зручно згорнувся калачиком серед моху та папороті свого гнізда в кублі медикотів. Повітря навколо було теплим, сповненим свіжих пахощів раннього зеленлисту. Попри те що його тіло було в спокої, розум розбурхався, і він почувався так, наче майже не відпочивав.

Надворі галявиною ходили коти. Сойкопер чув голос Ожинокігтя, коли воєвода організовував патрулі. Чиїсь лапи опинилися ближче за інші до його кубла, а потім він розчув голос Вишнелапки:

— Соле, просимо тебе прийти подивитися, як ми тренуємося!

— Так, — додав Кротолап. — Я навчився одного незлецького бойового прийому, який хочу тобі показати.

Сойкопер підвів голову зі свого гнізда й покуштував повітря. Уловив запахи новаків і Сола просто за своїм ожиновим плотом. Ружопелюстка і Хмарохвіст, який ще тренував Вишнелапку, стояли віддалік, за кілька хвостів.

— Це така собі затія, — нявкнула Ружопелюстка. — Сол має чим зайнятися, замість того щоб спостерігати за парою новаків.

— І ми хочемо, щоб ви зосередилися на вишколі, — додав Хмарохвіст. Його голос був холодним через неприязнь до Сола. — А не хизуванням перед гостем.

— Дуже люб’язно з вашого боку, що ви мене запросили, — нявкнув Сол двом новакам. — Проте в мене зараз інші обов’язки. Але коли повернуся, я хочу, щоб ви докладно розповіли мені про все, чого навчитеся.

Сойкопер почув придушене Хмарохвостове шипіння й відчув, яка хвиля роздратування рине від однокланівця. Медикіт добре розумів, як почувався білий Громовий вояк. «Сол говорить так, ніби він провідник нашого Клану!» — сердито подумав він.

— Сойкопере?

Зосереджений на тому, що відбувається поза кублом, Сойкопер і не помітив, як до нього підповзла Терносяйна.

— Сойкопере, можна мені поговорити із Солом? — запитала вона.

Завзяття в її тоні роздратувало Сойкопера.

— Він не збирається лікувати тобі спину, якщо ти сподіваєшся саме на це, — різко відказав медикіт.

— Я на це не сподівалася, — прогарчала Терносяйна. — Мені просто цікаво дізнатися про нього більше, от і все.

— Та що там дізнаватися, — відповів Сойкопер. — У ньому нема нічого особливого.

— Він урятував новаків від лисиці, — нагадала Терносяйна.

Сойкопер форкнув.

— Можливо.

«Досі не вірю, що ми з Левожаром так помилилися, — міркував медикіт. — Сол — той кіт, чиєї появи ми найменше очікували».

Новаки разом зі своїми виховниками розійшлися. Сол іще кілька ударів серця посидів побіля кубла медикотів, а потім теж подався до виходу з табору. Сойкопер виліз зі свого гнізда й заходився вичищати з хутра налиплі клаптики моху й папороті.

— Сойкопере! — долинув до нього голос Маргаритки з іншого боку загорожі. — Чи не хочеш навідати Карохвістку?

Не закінчивши до кінця опоряджатися, Сойкопер проминув свій ожиновий пліт і вийшов у табір. Маргаритка сиділа за хвіст від плоту й чекала на нього.

— Щось не так? — запитав він.

— Я не впевнена, — зізналася Маргаритка, ідучи з ним пліч-о-пліч до кубла вояків. — Ти медикіт. Але й мені доводилося бачити чимало кішок перед пологами, і я не впевнена, що мені подобається вигляд Карохвістки.

Сойкопер щось пробурчав у відповідь. Коли проходив поміж гілок, що оперезали вхід до вояцького кубла, його ніс смикнувся від затхлого запаху сухого моху й папороті. Більшість котів уже була в патрулях, і він знайшов Карохвістку — та лежала в гнізді недалеко від входу, тож він пробрався до неї.

— Вітаю, Сойкопере, — нявкнула черепахова воячка. — Тобі не слід було приходити. Зі мною все гаразд.

— Я не дуже в цьому впевнений, — пробурмотів Сойкопер.

Голос Карохвістки звучав зморено, і обнюхуючи її, Сойкопер підхопив від неї відчуття тривоги й виснаження.

— Ти намагаєшся зробити забагато всього, — сказав він кішці. — До пологів залишилося менш ніж половина повні, а вояцькі обов’язки тебе виснажують.

— Але минулого разу… — почала була Карохвістка.

— Подобається тобі це чи ні, але ти старша, ніж тоді, коли народжувала востаннє, — зазначив Сойкопер. — Тобі варто сповільнитися, щоб залишитися в доброму здоров’ї. Очікування й пологи — це напрочуд тяжкий період.

— Я знаю, — зітхнула Карохвістка.

Коли обоє замовкли, Сойкопер відчув, як у неї здригнувся бік під його передньою лапою, і від цього медикіт поринув у жахливий вир спогадів. Він перейняв той біль Карохвістки, коли вона народжувала, він розділяв її жах, коли в ясла прокрався борсук. Він побачив, як Попелюшка хоробро кинулася на захист Карохвістки, і почув, як котячий крик раптово обірвався, коли величезна істота стиснула щелепами їй шию і затрусила головою. Відтак почувся тонкий лемент крихітного сірого кошеняти, яке народилося саме тієї миті, коли медикішка віддала життя.

Сойкопер здригнувся. «Тоді Попелюшка й стала Попелюшкосердою, — думав він. — І тепер Жовтоікла наполягає, що мені треба повернути її назад заради Клану».

Він стрепенувся, вириваючись зі спогадів, і зрозумів, що Карохвістка знову говорить до нього тихим і втомленим голосом.

— Я знаю, що ти маєш рацію, — нявкнула воячка. — Ці кошенята мають народитися здоровими. І якщо це означає, що я повинна колодою сидіти останні пів повні… що ж, нехай буде так!

— Дякую, Карохвістко, — відповів Сойкопер. — Це правильне рішення.

«І ще ти значно полегшила мою роботу», — додав він про себе.

— Ну ж бо, Карохвістко, — нявкнула Маргаритка, метушливо підбігаючи до черепахової воячки й підштовхуючи її лапами. — Ми з Папоротехмаркою облаштували для тебе в яслах дуже затишне гніздечко.

Коли Сойкопер вибрався з кубла вояків, усі його тривоги зникли. Очевидно, що в Карохвістки будуть усі умови, щоб спокійно дочекатися появи малюків!

Повернувшись на галявину, Сойкопер прислухався, чи не чути кроків Попелюшкосердої, і став розмірковувати, чи настав уже час поговорити з нею. «Що, заради Зоряного Клану, я їй скажу?» — роздумував кіт.

Його вуха заворушилися, коли почулися кроки, але він уловив інший запах — Березопада.

— Ти зараз зайнятий? — запитав Сойкопер.

— Ні, — відповів смугастий кіт. — Чимось допомогти?

— Так, я хочу бачити Попелюшкосерду, — відповів Сойкопер. — Якщо ти зустрінеш її, скажи, що мені треба з нею поговорити, добре?

— Звичайно, — озвався Березопад та пішов собі далі.

Сойкопер попрямував до кубла вояків, а коли зупинився, щоб покуштувати повітря, то збагнув, що серед усіх запахів, намішаних у вояцькому кублі, нема й сліду Попелюшкосердої. Він стояв і роздратовано хльостав хвостом. «Вона, либонь, у патрулі», — постановив для себе медикіт.

Тоді біля його вуха пролунав голос:

— Шукаєш Попелюшкосерду?

Сойкопер напружився, адже впізнав запах Листоплесої. «Звідки вона знає?» — здивувався кіт.

— Так, — насторожено відповів медикіт. — Ти бачила її?

— Бачила, але спочатку мені треба з тобою поговорити.

Сойкопер вагався, не бажаючи обговорювати Попелюшкосерду — та й узагалі будь-що — зі своєю матір’ю. Але розумів, як рішуче налаштована Листоплеса, і знав, що так просто її не позбутися.

— Гаразд, — зітхнув кіт. — Кажи.

— Не тут, — нявкнула Листоплеса. — Ходімо в ліс. Гадаю, не варто, щоб хтось підслухав те, що я хочу сказати.

Стримуючи зітхання, Сойкопер поплентався за кішкою з табору до лісу. Поки вони йшли отак поряд, йому, як завжди, геть не вірилося, що Листоплеса — його мати. Іноді здавалося, що вона йому чужа більше, ніж коти інших Кланів.

Листоплеса зупинилася під широким деревом, де неабияк чулося шелестіння листя. Сойкопер виявив, що десь поблизу дзюрчить вода.

— То що? — запитав він.

— Минулої ночі мені наснився сон, — тихо сказала Листоплеса. Котові довелося нахилитися ближче, щоб її розчути. — Плямолистка прийшла до мене й сказала, що Жовтоікла хоче розповісти Попелюшкосердій про… про те, ким та була раніше. Це правда?

— Так, — відповів Сойкопер.

— Ну, не можна цього чинити! — обурено вибухнула Листоплеса. Сойкопер аж здригнувся від блискавки її емоцій. — Попелюшкосерда дістала шанс прожити інше життя, як воячка і як мати. Якщо ти розкажеш їй про попереднє життя, то позбавиш цього шансу.

Сойкопер чув, як Листоплеса рве кігтями траву. Спробував її урвати, але кішка не звернула на те уваги.

— Я була новачкою Попелюшки, — вела далі Листоплеса. — Я добре її знала. Я знала, що вона прагнула бути воячкою, подругою і матір’ю, але втратила всі ті сподівання, коли її спіткало лихо на Громошляху. Попри це, вона була хорошою медикішкою, однією з найкращих, які були колись у Громового Клану. Я не дозволю знову відібрати в неї життя!

— Але інтереси Клану передусім, — сперечався Сойкопер. — Нам потрібно більше медикотів.

Листоплеса кілька ударів серця мовчала. Обоє знали, що вона цілком навчена медикішка, яка здатна піклуватися про свій Клан, якби тільки не порушила Вояцький правильник і Правильник медикотів, коли взяла собі пару з іншого Клану. Але ані Листоплеса, ані Сойкопер про це не згадували. Тиша розтягнулася, аж поки між ними не стихнув і шум дерев, ніби ось-ось мала розпочатися буря.

— Кожен окремий кіт важливий так само, — нарешті сказала Листоплеса. — Можна взяти новака. Терносяйна вже багато чого вміє.

— О, звичайно! — хльоснув хвостом Сойкопер. — Чудова парочка медикотів, еге ж? Один не бачить, а друга не ходить. Громовий Клан буде непереможним!

— Я знаю, що ти бачиш значно більше, ніж ми всі, — спокійно сказала Листоплеса. — Не треба використовувати свою сліпоту як виправдання. Але кажу тобі, цього разу Попелюшкосерда заслуговує на інше життя. Ось чому Зоряний Клан дав їй другий шанс. Плямолистка так сказала мені в моєму сні. Я не дозволю знову все їй зіпсувати.

Не чекаючи на відповідь, вона підвелася й пішла геть.

Сойкопер залишився під деревом, в голові роїлися думки. Довелося визнати, що Листоплеса має рацію: якщо Зоряний Клан дозволив собі дати Попелюшкосердій інше життя, він знав, що для цього має бути вагома причина. «І Жовтоікла нині як не своя, — нагадав собі медикіт. — Вона надто втягнута в суперництво всередині Зоряного Клану й має надто великий страх перед Темним Лісом».

Кіт повільно повернувся до табору, досі не знаючи, що робити. Ще не дійшов до свого кубла, а вже розпізнав запах Попелюшкосердої і почув, як наближаються її лапи.

— Березопад сказав, що ти мене шукаєш, — бадьоро нявкнула вона. — Тобі потрібно, щоб я щось зробила?

Сойкопер так чітко, наче міг бачити, уявляв прикутий до нього погляд Листоплесої. Він глибоко вдихнув.

— Нічого важливого, — сказав він Попелюшкосердій. — Це почекає до іншого разу.

Розділ 10

Плющоплеса обережно рухалася Темним Лісом. Зараз він здавався переповненим, діловитим, як-от мурашник. Скрізь були коти: на кожній галявині хтось вправлявся, кожною стежкою хтось мчав, а хтось хлюпався в замуленій річці. Плющоплесій не хотілося, щоб її кликали на тренування, тож вона завмерла в тіні, сторожко принюхуючись, і шукала запах одного конкретного кота. Почувши голоси, вона пірнула в зарості папороті, а потім обережно висунула голову та помітила Тигросерда й Кленотінь на кілька хвостів попереду.

Молода кішка відчула, як серце в неї шпарко закалатало. Вона боялася Кленотіні відтоді, як стара кішка мало не втопила її в річці під час так званого вишколу. Тепер Кленотінь була блідішою, ніж будь-коли. Очі Плющоплесої розширилися, коли вона втямила, що скрізь туманну постать цієї кішки можна розгледіти стовбури дерев.

Аж ось Кленотінь нахилилася до Тигросерда — очі старої кішки досі горіли вогнем.

— Темний Ліс повстане й знищить Клани, — прогарчала вона йому хрипким голосом. — Зоряний Клан вклонятиметься нам, а вояки, які відмовляться до нас приєднатися, будуть покарані до кінця життя.

Охоплена жахом, Плющоплеса відсахнулася назад у заростях папороті. Тигросерд уважно слухав і кивав, а стара кішка вела далі:

— Кожен кіт, який коли-небудь жив, знатиме… — Раптом Кленотінь замовкла, куштуючи повітря. — Я відчуваю запах страху, — прогарчала вона. Серце Плющоплесої мало не зупинилося, коли злий погляд майже примарної кішки пробіг повз папороть, де вона якраз присіла. — Кому це з наших котів бракує сміливості дати бій своєму Кланові?

Кленотінь хитнула здоровенною пошрамованою головою і далі принюхувалася. Тоді підхопилася на лапи й подалася в протилежний від Плющоплесої бік, продираючись крізь пожухлі, глеюваті ожинові кущі. Плющоплеса стояла нерухомо, намагаючись не дихати, аби навколо неї не ворушилося листя папороті.

— Снігочубе! — гаркнула Кленотінь. — Я могла б і здогадатися! Ти, паршива купо лайна, повертайся до бійки та вияви свою відвагу!

Плющоплеса здригнулася, почувши звуки міцного удару й тоненького болісного вереску.

Минуло кілька ударів серця, і нарешті Плющоплеса зрозуміла, що Кленотінь не повернеться. Переборовши страх, вийшла з папороті й попрямувала до Тигросерда.

Вояк Тіньового Клану сидів й опоряджався: заклавши одну лапу за вуха, він випадково глянув угору і, здається, навіть здивувався, коли побачив її.

— Чого це ти підкрадаєшся, Плющоплесо? — нявкнув він.

— Просто шукаю тебе, — обережно відповіла Плющоплеса.

Здавалося, Тигросерд уважно прислухався до того, що йому казала Кленотінь. Якщо він справді підтримував знищення всіх Кланів, то він небезпечний ворог.

— Що то за історія зі Світошубкою? — запитала вона. — Голубокрила сказала, що ти намагався попередити її на Зборищі.

Тигросерд зневажливо окинув її поглядом.

— О, то ти хвилюєшся, що я розповів їй щось про той випадок із Жарохвостом? Не хвилюйся. Я нічого не сказав Голубокрилій — не заради тебе, а тому що не хочу, щоб вона знала, що ти скоїла.

— Я нічого не коїла! — зашипіла Плющоплеса, хутро на її шиї настовбурчилося.

— Тільки тому, що я тебе зупинив, — прогарчав Тигросерд.

Кігті Плющоплесої рвали холодну темну траву.

— Це було випробування! Що я мала робити?

— Ніщо не виправдає того, що ти збиралася знищити дух мого брата, — відповів Тигросерд.

Плющоплеса знала, що він має рацію. «Але я не можу йому сказати, — сумно думала вона. — Я мушу приховати той факт, що я шпигунка Громового Клану».

— То що там зі Світошубкою? — нагадала вона.

Тигросерд завагався.

— Світошубка звинувачує Сойкопера в тому, що Жарохвіст загинув на озері, — нявкнув він нарешті.

— Це смішно! — вигукнула Плющоплеса.

Тигросерд похитав головою, ворожість зникла, натомість його оповив смуток.

— Ти не знаєш, як це — втратити брата чи сестру, — сказав він Плющоплесій. — Постійно хочеться звинувачувати будь-кого… абикого. Не віриться в те, що це сталося просто через тріщину в кризі.

Плющоплеса відчула співчуття: «Я не винесла б, якби втратила Голубокрилу». Тоді нагадала собі, що Тигросерд щойно уважно слухав Кленотінь. Не можна йому довіряти. «Він не вартий жалощів!» — майнуло в голові.

— Я не знаю, що думає Світошубка і що вона ладна зробити проти Громового Клану, — повела далі вголос молода воячка. — А може, ти думаєш привести її сюди?

— Це залежить не від мене, — відповів Тигросерд.

— Певна, що ти міг би замовити за неї добре слівце, — глузливо запропонувала Плющоплеса.

Тигросерд не відреагував. Перш ніж Плющоплеса встигла ще щось сказати, папороть знову розсунулася, і на відкриту місцину до них вийшов Шулікокриг.

— Ось ти де, Плющоплесо! — прошипів кіт. — Ходи зі мною. Змушуєш інших новаків чекати.

Він розвернувся й пішов, не чекаючи на відповідь. Плющоплеса здригнулася від того, що її назвали новачкою. «Але чому це має мене хвилювати? — вражено запитала вона себе. — Невже я хотіла б бути воячкою Темного Лісу?»

Плющоплеса, йдучи за темним смугастим котом, розмірковувала, чи Темний Ліс мав якийсь стосунок до появи Сола. «Є щось у Солові таке, через що я йому не довіряю. Особливо як пригадати всі ті оповіді старійшин про те, як зникло сонце! Можливо, Темний Ліс планує знову сховати сонце».

Набравшись духу, Плющоплеса наддала ходи та наздогнала Шулікокрига.

— Ти знаєш Сола? — запитала вона, щосили надаючи голосу невимушеності.

— Кого? — перепитав Шулікокриг, смикнувши вухом.

— Сола, — повторила Плющоплеса. — Кота, який прийшов до Громового Клану п’ять світанків тому. І раніше жив там, якраз коли зникло сонце.

— А, — нявкнув Шулікокриг. — Це було після того, як я покинув Річковий Клан, але я знаю, що сталося. То що з ним?

— Мені просто було цікаво, чи він… Е-е… Бував тут коли-небудь.

Шулікокриг замовк і, зіщуливши крижано-сині очі, уважно подивився на неї.

— То ти хочеш знати, чи справді Сол — твій побратим?

— Так, — нявкнула Плющоплеса, намагаючись не здригатися під цим зимним поглядом. — Щось на взір того.

Темний смугастий кіт вагався, перш ніж відповісти, ніби розмірковував, скільки можна сказати.

— Присутність Сола в Громовому Клані дуже бажана, — нявкнув він.

«Це означає, що присутність Сола в Громовому Клані — вкрай погана новина», — зрозуміла Плющоплеса. Надто налякана, щоб розпитувати далі, вона просто йшла за Шулікокригом, поки кіт не зупинився на краю болота. Там на них чекало четверо котів, колюча трава та багнюка сягала мало не до черева. Усі гуртом обернулись і дивились, як підходять Плющоплеса й Шулікокриг.

— Що ж, — заявив Шулікокриг. — Розпочнемо бої у складній місцевості…

Коли наступного ранку світанковий патруль вирушив у путь, небо було щедро підсвічене рожевим. На кожній травинці блищали крапельки роси, а по кущах ожини стелилося блискуче павутиння. Плющоплеса, ледве тягнучи лапи, чимчикувала через ліс. Вона була виснажена нічними тренуваннями, і їй здавалося, що хутро досі смердить болотом.

— Припини принюхуватися, — сказав Жабокрок. — Це так дратує! У тебе що, зелений кашлюк?

— Ні, мені просто треба почистити хутро, — відповіла Плющоплеса.

— З твоїм хутром усе гаразд, — озирнулася до неї Міллі, яка очолювала патруль. — Зосередься, будь ласка, на патрулюванні.

Ліщинохвоста, яка розвідувала на кілька хвостів попереду, раптово заклякла. За мить кішка повернулася, пригинаючись у високій траві.

— Я почула, що якийсь кіт пройшов біля кордону, — пробурмотіла вона.

Міллі жваво їй кивнула.

— Плющоплесо, ти рушай туди, — сказала вона, махнувши хвостом на вузьку стежину, що обвивала кущі бузини. — А я піду цим шляхом.

Молода кішка послухалася і, якомога непомітніше опускаючи лапи (як її навчили в Темному Лісі), обійшла великі зарості, а потім низько нахилилася, щоб не зачепитися за порослу поперек стежки ожину. Невдовзі вловила запах кота та звуки кроків. Той упевнено прямував до кордону і, здавалося, не переймався, чи його хтось помітить. Плющоплеса одразу впізнала запах.

«Сол!»

Вона поповзла вперед, поки не побачила, як кіт прокрадається у заростях. Він зупинився, коли з іншого боку від нього з’явилася Міллі.

— Усе гаразд? — звернулася до нього смугаста сіра кішка.

На якусь мить Сол здивовано мовчав, а потім опанував себе.

— Вирішили за мною стежити? — нявкнув він. — Слухай, я не збираюся красти здобич. Ви занадто добре мене нагодували минулої ночі.

— То куди ти йдеш? — напосідала Міллі.

Сол вигнув спину й розслабився.

— Я думав навідати Тіньовий Клан, — пояснив він. — Згадати давні часи.

— На тебе там не дуже чекають, — попередила його Міллі.

— У мене там друзі, — блиснув на неї очима Сол. — І те, що сталося, було дуже давно. Я йду до них із миром!

Плющоплеса недовірливо здибила хутро, але ні вона, ані Міллі не могли його зупинити. Дивлячись котові вслід, Міллі пробурмотіла:

— Тоді, може, цього разу ти поїси їхньої свіжини.

Жабокрок і Ліщинохвоста встигли почути те, що вона сказала.

— Це трохи несправедливо, — запротестував Жабокрок.

— Так, — погодилася Ліщинохвоста. — Не забувай, що Сол урятував новаків від лисиці. Мабуть, він змінився.

Міллі зневажливо шмигнула носом і щось тихенько пронявчала.

Плющоплеса дивилася на Сола, що зникав удалечині, і міркувала, скільки той знає про Темний Ліс.

«Може, його прислали сюди, щоб посіяти чвари?»

Патруль повернувся до табору, і Плющоплеса побачила біля кагату свіжини Вогнезора та Ожинокігтя. Міллі рушила до котів просто через галявину, і решта патруля подалася за нею.

— Ми натрапили на Сола, — повідомила вона. — Він заявив, що йде на гостину до Тіньового Клану.

— Що? — схопився на лапи Ожинокіготь. Його хутро наїжачилось, а в бурштинових очах спалахнув гнів. — Зрадницька коростява шкура! Що він їм збирається розповісти про Громовий Клан?

Вогнезір спокійно дожував шматок полівки, відтак кивнув вухами своєму воєводі.

— Вгамуйся, Ожинокігтю. У нас нема доказів того, що він хоче зрадити нас. Хай там як, але які такі наші таємниці він їм викаже?

— Мені все одно це не подобається, — пробурмотів Ожинокіготь. — Щоразу, коли бачу Сола, в мене аж лапи сверблять здерти з нього шкуру.

Вогнезір здивовано кліпнув очима.

— Я не хочу заохочувати Сола залишатися тут, у Громовому Клані, — нявкнув провідник. — Але якщо ми переслідуватимемо його без причини, він може піти до інших Кланів і створити нам проблеми.

— Я не боюся ані Сола, ані інших Кланів, — прогарчав Ожинокіготь.

— Я теж, — відказав йому Вогнезір. — Але якщо маємо шанс не стикатися з нашими ворогами, не відкидаймо його.

Деякі коти підійшли до них, дослухаючись. Голубокрила стала біля Плющоплесої і торкнулася сестри лапою.

— Що там було? — запитала вона.

Плющоплеса розповіла те, що сказав Сол, коли вони зустріли його біля кордону.

— Цей кіт — ходяча халепа, — прошипіла Голубокрила. — Плющоплесо, ти часом не знаєш, чи він не пов’язаний із Темним Лісом?

Плющоплеса сіпнула хвостом.

— Я не впевнена. Ніколи його там не бачила, але коли я запитала Шулікокрига про нього, він відказав, буцімто радий, що Сол тут, у Громовому Клані.

Шерсть на шиї Голубокрилої стала розпушуватися, а в її очах Плющоплеса побачила відбиття власного неспокою.

— Це доводить, що він тут на лихо, — нявкнула Голубокрила.

Плющоплеса кивнула.

— Але поки Вогнезір дозволяє йому залишитися, ми нічого не можемо з цим удіяти, — зауважила вона. — Просто треба пильнувати. Але я скажу тобі дещо, — додала кішка. — Навіть якщо ми дізнаємося, що він повиганяв усіх лисиць у лісі з нашої території, я однаково не довірятиму йому ні на мишу.

Розділ 11

На заході сонця Левожар вів на чолі патруля Сіросмуга, Косариконога й Цвітопалу в ліс.

— Я хочу перевірити кордон із Вітряним Кланом, — нявкнув він. — Заразом подивимося, чи немає лисячих слідів.

Золотисте сонячне світло падало крізь гілки, а дерева тихо шелестіли від вітру. Патруль був оточений свіжими пахощами трав і листя. Утім, Левожар бачив лише тіні під деревами й не міг не уявляти той день, коли вони розповзуться й поглинуть усе навколо.

Він повів свій патруль до струмка на кордоні, дійшов до місця, де той впадав в озеро, а потім повернувся й пішов уздовж берега, оновлюючи дорогою запахові мітки. Усе було тихо. Хоча запахові мітки Вітряного Клану на протилежному березі були свіжими, жодної ознаки присутності його патрулів не було.

Вони подолали приблизно половину довжини кордону, коли запах Вітряних котів зненацька посилився, донесений вітерцем, що подув від болота. Левожар звів хвоста, даючи патрулю знак зупинитися.

— Що тепер? — буркнув Косариконіг.

Не встиг чорний вояк це промовити, аж раптом з-за скелястого виступу з’явилися вояки Вітряного Клану. Вони хутко підскочили до краю струмка. Очолював патруль Однозір, поряд ішли Воронокрил і Смичковуса.

Левожар шанобливо схилив голову.

— Вітаю, Однозоре.

Провідник Вітряного Клану не відповів на привітання. Натомість він вороже дивився через струмок на Громових котів.

— Я сподівався зустріти когось із вашого Клану, — прохрипів він.

— Та невже? — Левожар відчув, як у ньому збурюється гнів від того виклику, який він розчув у голосі Однозора, але зборов себе, і хутро залишилося гладким. — Чим можемо допомогти?

— Один із моїх вояків підслухав розмову вашого патруля, — відповів Однозір. — Схоже, що той проклятий Зорекланом кіт, Сол, гостює у вас. Це правда?

— Так, — кивнув Левожар.

— Тоді ви мусите негайно його вигнати!

Левожар почув роздратоване шипіння Косариконога, що стояв біля його плеча, але однаково не дозволив злості вихлюпнутися назовні.

— Чому? — нявкнув він. — Сол тобі чимось дошкулив?

— Річ не в цьому! — виплюнув Однозір. — Кожен кіт знає, що Сол — ходяче лихо. Вогнезір мусить вигнати його просто зараз!

Кінчик Левожарового хвоста роздратовано засмикався.

— Вогнезір не слухатиметься наказів провідника іншого Клану, — попередив він.

— Тоді, можливо, Вітряному Кланові доведеться змусити його послухатися. — Однозір вишкірився та зашипів. — Кожен кіт знає, що Сол — ворог усіх Кланів.

Левожар нарешті не втримав обурення. Підскочив аж до берега струмка, сіпаючи хвостом і розпушуючи хутро.

— Якщо ви хочете бійки, можемо розпочати її просто зараз!

— Авжеж! — Косариконіг підскочив і став біля побратима, випустивши кігті.

Однозір із Воронокрилом враз наблизилися до берега з боку Вітряного Клану. З горла Однозора здіймалося гарчання, але, перш ніж кіт ворухнувся, Сіросмуг відштовхнув Левожара плечем. Левожар зиркнув на нього й подумав, що той, напевно, так само розлючений, як і він — через те, що Однозір намагався наказувати Громовому Кланові.

— Годі, Левожаре, — мовив Сіросмуг твердим і спокійним голосом, і Левожар згадав, що колись цей кіт був воєводою. — Не варто сваритися через це. Водночас, — провадив він, звертаючись до Вітряних котів, — ви повинні пам’ятати, що не вам вирішувати, хто може розраховувати на гостинність Громового Клану. Ви ображаєте Вогнезора, якщо думаєте, нібито він запропонує притулок котові, який на те не заслуговує.

Хоча Левожар і намагався не перебивати, він бачив, що слова Сіросмуга застрягали йому в горлі, немов кістка. Знав, що Сіросмуг недолюблює Сола більше за самого Левожара. «Ми обидва прагнемо, аби він забрався геть, — думав Левожар. — Але сенс не в цьому. Інший Клан не вказуватиме нам, що робити».

Однозора не надто вразили слова Сіросмуга.

— Женіть Сола геть! — нявкнув він. — Або начувайтеся.

Сіросмуг похитав головою, і тепер у його очах оселився сум.

— Однозоре, — мовив він, — ти пам’ятаєш часи в старому лісі, коли ти був Вогнезоровим другом? Як ми відтоді дійшли до такого? Нам не варто ворогувати.

Однозір ляснув хвостом.

— З твоїм Кланом неможливо інакше.

Левожар спостерігав, як молодші вояки вітали Сола, коли той повертався до табору на заході сонця.

— Щойно прийшли мисливські патрулі, — нявкнула Цвітопала. — Підходь і вибери собі свіжини.

— Ти розкажеш нам щось цікаве? — гукала Вишнелапка, вистрибуючи біля Сола, який наблизився до кагату свіжини.

— А ти коли-небудь знову бачив того собаку? — нетерпляче питав Кротолап.

Жабокрок і Ружопелюстка й собі сіли, щоб послухати, та й Терносяйна підтяглася з кубла медикота. Лисостриб і Кригохмара, що ділили дрозда, підвели очі, коли Сол підступив до них. Білокрила, Березопад і Ліщинохвоста вийшли з вояцького кубла й сіли неподалік.

Левожар помітив, що Голубокрила залишилася в межах чутності, але сіла на кілька хвостів далі, поряд із Плющоплесою і Джмільосмугом. Ніхто з них не виказував захоплення стосовно Солового повернення, і ніхто й лапою не поворухнув, щоб сісти ближче до нього та решти.

«То добре, — подумав він. — Не всі молоді вояки хочуть з ним дружити».

Поки Сол жував вгодовану полівку, Цвітопала розповіла йому про сутичку з Вітряним Кланом, яка відбулася раніше того дня.

— Левожар і Сіросмуг сказали Однозорові, що він не вказуватиме Громовому Клану, що нам робити, — нявкнула вона. — Але Однозір сказав: якщо ми тебе не проженемо, то він нас змусить!

Сол проковтнув останній шматок полівки, вдячно облизався і глузливо мовив:

— Вам не варто боятися Вітряного Клану. Оті худі кролики? Вони не годні й у слід наших вояків ступити!

— Ми не твої вояки! Ти не кіт Громового Клану! — випалила Плющоплеса.

Кільком котам перехопило дух, а Білокрила обернулась і зиркнула на дочку:

— Плющоплесо! Так не можна розмовляти з гостем.

— Ну, він таки не наш вояк, — пробурмотіла Плющоплеса.

Голубокрила співчутливо притиснулася мордою до боку сестри, а Джмільосмуг на мить поклав кінчик хвоста їй на плече. Молодий вояк спіймав поверх голови Плющоплесої погляд Голубокрилої, і та ледь помітно кивнула у відповідь.

«Голубокрила й Джмільосмуг, здається, зближуються, — подумав Левожар і похмуро додав про себе: — А от що буде, коли Джмільосмуг дізнається про пророцтво?»

Тим часом молоді коти навколо Сола поспішали його запевнити, що анітрохи не бояться Вітряного Клану.

— Ми їм покажемо! — рикнув Лисостриб. — Вони не можуть нам отак наказувати!

— Так, ми з них шкури здеремо, щойно вони знову спробують, — сердито нявкнула Цвітопала.

Левожар слухав їх, і його поволі охоплював неспокій. Будь-який кіт повинен найменше за все прагнути битви з іншим Кланом. Але Вогнезорові не годилося знехтувати виклик Однозора. Тепер провідник змушений запропонувати гостинність Солові суто для того, аби зберегти честь Громового Клану. Інакше все мало б такий вигляд, ніби Вогнезір підкорився наказам Вітряного Клану.

«Тепер ми не можемо відступати, — подумав Левожар. — Однозір змусив нас об’єднатись із Солом, хоча він тут зовсім не бажаний гість».

Розділ 12

Голубокрила втямила, як прямує поміж темних дерев, і на мить злякалася: невже вона в якийсь спосіб потрапила до Темного Лісу? Але крізь гілля сочилося місячне сяйво, а коли вона звела очі, то побачила зорі.

Скрізь було тихо, тільки здалеку Голубокрила почула виття: якась кішка вскочила в халепу. Тому заходилася її шукати серед папороті та ожини, але не могла второпати, звідки лине голосіння. Крики ставали дедалі голоснішими й гострішими, але кішки так і не було видно.

Голубокрила в паніці побігла й перечепилася об суху гілку. Злякано верескнувши, кішка перевернулася на землі й прокинулася вже у власному гнізді. Її лапи смикалися, наче вона намагалася підвестися. Поряд спала Плющоплеса, а Вишнелапка й Кротолап згорнулися калачиком з іншого боку їхнього кубла.

— Оце так! — буркнула Голубокрила. — Це був якийсь сон!

Тоді вона зрозуміла, що досі чує болісні крики. Вони були слабшими, аніж уві сні, але достатньо гучними, щоб долинати до неї крізь стіни табору.

— Карохвістка! — вигукнула молода воячка. — І вона десь поза межами табору.

Щосили намагаючись підхопитися на лапи, Голубокрила врешті вилізла з кубла й помчала через табір до Сойкопера.

— Прокинься! — засапано нявкнула вона, проминаючи ожиновий пліт біля входу в кубло медикота. — Сойкопере, там Карохвістка!

— Що? — Сойкопер звів голову, його сліпі блакитні очі туманилися від сну. — Що сталося?

— Там Карохвістка, — повторила Голубокрила. — Я чую її голосіння. Мабуть, у неї народжуються кошенята, а вона далеко від табору!

Медикіт умить насторожився, підскочив на лапи й струсив шматочки моху й папороті зі своєї шкури.

— Кошенята народжуються зарано! — вигукнув він. — Покажи мені, де вона.

Прокинулася й Терносяйна, вона виповзла до них із гнізда.

— Чи можу я допомогти? — нявкнула кішка.

— Ні, це занадто далеко для тебе, — відповів Сойкопер. — Але чекай, потім даси Голубокрилій трави. Я відішлю її по них, коли дізнаюся, що мені потрібно.

Договоривши, медикіт вискочив і побіг, намагаючись не відставати від Голубокрилої. Біля входу в тунель через тернову огорожу чатував Хмарохвіст.

— Що відбувається? — запитав вартовий, підводячись на лапи.

— Карохвістка в лісі, у неї народжуються кошенята, — засапано відповів Сойкопер, лише на мить сповільнивши крок.

Відтак він зник у терновому живоплоті.

Коли Голубокрила проминала вартового кота, вона подумала, що Хмарохвіст збентежений, і зрозуміла: жоден інший кіт не здатен чути страшні крики Карохвістки. Хмарохвіст, мабуть, здивований, звідки вони дізналися.

— Розбуди Орлякошуба! — гукнула вона через плече. — Скажи, щоб вирушав за нашим запахом.

Хмарохвіст махнув хвостом на знак того, що почув, і Голубокрила вискочила з табору. Сойкопер чекав на неї з іншого кінця тунелю, нетерпляче впиваючись кігтями в землю.

— Показуй дорогу, — наказав він.

Жалісні зойки Карохвістки стали ще голоснішими, заполонивши відчуття Голубокрилої. Кішка не могла повірити, що Сойкопер того не чув.

— Вона біля озера, — нявкнула Голубокрила, вказуючи хвостом, а потім згадала, що Сойкопер її не бачить. — Іди за мною.

І побігла крізь чагарі, оминаючи кущі й зарості кропиви. Спочатку озиралася назад, не знаючи, чи встигає за нею медикіт, але щоразу, коли повертала до нього голову, бачила: той висить у неї на хвості.

— Карохвістко, ми йдемо! — крикнув Сойкопер, коли вони наблизилися до озера.

Голубокрила здогадалася, що тепер і він сам має чути черепахову кішку.

Нарешті вони вирвалися з підліску на галявину неподалік від того місця, де Голубокрила гуляла із Джмільосмугом. Карохвістка лежала, витягнувшись на боці, під купою папороті, витовченою у формі дуги. Кішка підвела голову, тільки-но підбігли Голубокрила та Сойкопер.

— О, дякувати Зорекланові! — ахнула вона. — Я боялася, що жоден кіт мене не почує.

Сойкопер присів біля кішки, уважно її оглядаючи.

— Лежи спокійно, — пробурмотів він. — Кошенята скоро з’являться на світ.

— Так боляче! — стогнала Карохвістка. — З моїми першими кошенятами не було так погано.

Сойкопер зосереджено провів однією лапою по животу Карохвістки й обмацав її стегна.

— Ось і проблема, — сказав їй медикіт. — Скутість, про яку я тебе попереджав.

— Але я виконувала свої вправи… О! — Карохвістка болісно зітхнула, коли її животом пройшла потужна хвиля.

— Чи можна їй дати мак? — запропонувала Голубокрила.

— Ні! — огризнувся Сойкопер. — Вона вже втомилася, і їй потрібна вся енергія, щоб народити. Іди й принеси мені кореня кервелю, — додав кіт, трохи подумавши. — Це має зарадити.

Голубокрила розвернулася й помчала назад через ліс. «Я гадки не маю, який на вигляд корінь кервелю, — думала вона. — Сподіваюся, Терносяйна знає». Не встигла вона пробігти кілька лисячих хвостів, як зустріла Орлякошуба та Папоротехмарку, що поспішали їй назустріч.

— Чи все гаразд із Карохвісткою? — запитав Орлякошуб.

— Буде гаразд, — відповіла Голубокрила, зробивши коротку паузу. — З нею Сойкопер.

Орлякошуб кивнув і помчав далі разом із Папоротехмаркою. Трошки заспокоївшись через те, що на допомогу Карохвістці прямує її подруга та найдосвідченіша королева Клану, Голубокрила метнулася до кам’яної улоговини. Коли вона, засапана, підійшла до тернового живоплоту, з’явився Ожинокіготь, а за ним — Порохошуб і Шипокіготь. Голубокрила зупинилася, доки вони не звільнили їй шлях у терновий тунель.

— Там? — уточнив Ожинокіготь, нахиливши вуха в той бік, звідки прийшла Голубокрила.

Голубокрила кивнула.

— Ми охоронятимемо Карохвістку, — пояснив воєвода. — Котячі зойки та запах крові можуть привабити лисиць.

Він повів свій патруль, троє котів легко рухалися крізь дерева. Розтуливши щелепи, вони впевнено прямували запаховим слідом.

Голубокрила пробралася крізь тернову огорожу й побачила Хмарохвоста, який досі стояв на варті. Кивнувши білому воякові, вона навскач побігла через табір до кубла медикота.

Терносяйна сиділа в глибині кубла, засунувши голову в сховище. Вона озирнулася, коли ввійшла Голубокрила.

— Як це… — почала була вона.

— Сойкопер прислав мене по корінь кервелю, — перебила Голубокрила. — Ти знаєш, який він?

— Ось, — показала Терносяйна передньою лапою, і Голубокрила зрозуміла, що та розклала кілька різних трав акуратним рядком на долівці кубла. — Крайній. Краще візьми ще й копрій, — додала вона, показуючи на траву з тонкими колючими листочками. — Він має полегшити біль у стегнах.

— Дякую!

Голубокрила схопила в щелепи вузлуватий коричневий корінь і траву, відтак помчала назад.

Коли вона повернулася на галявину, то побачила, що Карохвістка досі лежить під папороттю. Орлякошуб, схилившись, облизував їй вуха. Ожинокіготь, Шипокіготь і Порохошуб розташувалися на галявині обличчями до лісу. Розчепіривши щелепи й нашорошивши вуха, вони чатували на перші ознаки небезпеки.

Голубокрила перетнула галявину, і цієї миті з боку озера підійшла Папоротехмарка з оберемком моху в щелепах. Вона поклала мох біля Карохвістки, щоб черепахова королева попила.

— Дякую, Папоротехмарко, — пробурмотіла Карохвістка, нахиляючись. Голубокрила зрозуміла, яка вона виснажена. — Тепер добре.

Сойкопер сидів біля неї, уважно слухав і не рухався, лише кінчик його хвоста посмикувався з боку в бік. Він підвів очі, коли Голубокрила кинула біля нього корінь кервелю та копрій.

— Я думав, що ти пішла за ними в гори, — зауважив він.

— Терносяйна передала копрій, — пояснила Голубокрила, її груди здіймалися від важкого дихання.

Сойкопер задоволено кивнув.

— То було слушно. — Він спрямував на Голубокрилу невидючий погляд. — Ну ж бо, розжуй їй корінь кервелю. Чи ти думаєш, що вона сама це зробить?

«Звідки мені знати? — ображено подумала Голубокрила, встромляючи зуби у твердий корінь. — Я ж не медикішка».

— Наламай стебла копрію, — різко додав Сойкопер Папоротехмарці. — Вичави сік їй у рот.

Папоротехмарка дещо здивувалася тонові медикота, але зробила, як він сказав, і начавила сік копрію Карохвістці між щелепами.

Коли Голубокрила розжувала корінь, Орлякошуб закликав Карохвістку з’їсти кашицю, але черепаховій кішці так боліло, що вона насилу те проковтнула в перервах між щемкими стогонами.

— Ой, це так боляче! — голосила вона. — Листоплесо! Листоплесо!

Голубокрила відчула поколювання в шкірі. Чи усвідомлює Карохвістка, що кличе не того медикота? Тоді вона помітила, що й Листоплеса підійшла до їхньої маленької зграї. Кішка невпевнено кліпала очима, наче не знала, можна їй втрутитися чи слід просто дивитися.

— Я тут, — пробурмотіла Листоплеса. Вона вмостилася біля Карохвістки так, щоб не заважати Сойкоперові. — Не бійся, Карохвістко. Сойкопер знає, що робити.

— Щось не так? — прошипів Орлякошуб Сойкоперові. — Хіба кошенята не мали вже народитися?

— Кошенята не квапляться, — відповів Сойкопер, хоча Голубокрилій здалося, що він тамує занепокоєння.

Видно було, що з переймами Карохвістка слабшає.

— Дурненька кулька хутра, — промуркотів Орлякошуб своїй подрузі. — І що ти собі думала, коли подалася серед ночі з табору?

— Мені треба було подихати свіжим повітрям, — відповіла Карохвістка з короткими паузами. — Я ще не чекала на появу кошенят і думала, що біля озера буде прохолодніше…

— Ніколи більше мене так не лякай, — нявкнув Орлякошуб. — Наступного разу залишайся там, де тобі сказано!

Карохвістка здригнулася, бо її тіло охопив черговий спазм.

— Наступного разу не буде! — кинула вона крізь зуби.

Помітивши палицю серед купи папороті поблизу, Голубокрила витягла її з трави й подала Карохвістці.

— Закуси оце, — запропонувала молода кішка. — Має зарадити, коли надходить біль.

— Дякую, Голубокрило, — нявкнула Карохвістка, стискаючи палицю в щелепах.

Голубокрила побачила, як Сойкопер схвально їй кивнув. «Нарешті я зробила щось правильно!» — втішено подумала кішка.

Тоді Карохвістка сильно здригнулася. Її щелепи стиснули палицю так, аж та затріщала. З-під її хвоста вислизнула маленька мокра грудка й нерухомо лягла на траву.

— Молодець! — скрикнула Папоротехмарка. — Ось твоє перше кошеня, Карохвістко. Маленька кішечка.

— Вона чудова! — замуркотів Орлякошуб, підштовхуючи крихітне маля до матері.

Карохвістка повернула голову, щоб подивитись, і злегка лизнула маленьке тільце, але за мить напружилася, бо її живіт знову звело в конвульсіях, і на світ з’явилося друге кошеня — ще одна кішечка.

Голубокрила не розділяла захоплення Орлякошуба й Папоротехмарки. Обидві кішечки були дуже маленькі й на вигляд кволі, майже не рухалися, а Карохвістка була надто виснажена, щоб жваво їх облизати, як належало.

Сойкопер оглядав Карохвістку, обережно поплескуючи передньою лапою по животу.

— Готово, — оголосив медикіт. — Проведімо тебе з кошенятами до табору.

Орлякошуб допоміг Карохвістці звестися на лапи й підставив своє плече. Ожинокіготь підійшов, щоб підтримати кішку з іншого боку.

— А як щодо моїх кошенят? — заскиглила вона, її очі, повні страждання, широко розплющилися.

— З ними все буде гаразд, — пообіцяла Папоротехмарка. — Ми з Голубокрилою їх принесемо.

Вона взяла одне кошеня, а Голубокрила — друге. Коли вона підняла крихітну кішечку із землі, та тихенько пискнула, а потім повисла — так мляво, як шматок свіжини. У пащі Голубокрилої вона важила менше за горобця.

Шипокіготь вів перед, далі пильнуючи лисиць, а Карохвістка, похитуючись, ступала між двома котами. Листоплеса рухалася збоку, а Сойкопер із Порохошубом ішли позаду в цьому поході.

Коли вони дісталися табору, на небі зайнявся світанок. Клан уже заворушився, вони зустріли Ясносерду, яка біля входу в тунель розмовляла з Хмарохвостом. Щойно коти увійшли, вона вирушила за Карохвісткою та всім її супроводом до ясел.

— Ми тобі все підготували, — сказала вона Карохвістці.

Коли Орлякошуб й Ожинокіготь допомогли королеві ввійти в ясла, Маргаритка підвелася з гнізда, вистеленого папороттю й густим мохом.

— Ось, — нявкнула вона Карохвістці, торкаючись носом до її носа. — Я нагріла тобі гніздечко. Лягай і відпочивай.

— Дякую, Маргаритко, — голос Карохвістки був виснаженим і ледве чутним.

Карохвістка влаштувалася, а Голубокрила й Папоротехмарка поклали обох кошенят біля вигину її живота. Папоротехмарка й Маргаритка заходилися облизувати малечу дужими, ритмічними погладжуваннями, поки ті не стали звиватися й випускати тоненькі голодні верески. Потому притулилися до матері й стали ссати.

Голубокрила тихенько зітхнула з полегшенням. Можливо, з ними все буде добре.

— Я втомилася через усе це! — сказала вона Сойкоперові. — Тобі теж варто відпочити.

Сойкопер похитав головою.

— Мені треба залишитися тут і стежити за Карохвісткою та кошенятами.

— Ні, не треба, — підступила до нього збоку Ясносерда. — Я побуду з ними. Я знаю достатньо, щоб зрозуміти, чи варто мені тебе розбудити.

Сойкопер якусь мить вагався, а потім схилив голову.

— Добре. Дякую тобі, Ясносердо.

Голубокрила назирцем за Сойкопером вийшла з ясел і повернулася до свого кубла. Плющоплеса досі спала, згорнувшись калачиком біля Кротолапа та Вишнелапки. Раптом Голубокрила збагнула, що лапи її вже не тримають, і тому плюхнулася в гніздо й заплющила очі.

Спершу вона подумала, що продирається через глухий ліс, а вусики плюща й ожини, мов живі, тягнуться, щоб учепитися їй у лапи. Навколо себе чула болісні крики котів і кошенят, але не могла їх знайти й чимось зарадити. Тоді вона вирвалася з-поміж дерев, опинившись на голому схилі гори. Перед нею на плоскому камені повзало двоє крихітних кошенят. Але щойно Голубокрила рушила до них, на скелю впала тінь. З неба шугнув орел і схопив кішечок кігтями, по одній у кожну лапу. Вони безсило звивалися, коли орел відлітав із ними в небо.

— Ні! — скрикнула Голубокрила.

Вона підскочила в повітрі, мимохідь вистромлюючи кігті до смертоносного птаха. Але він уже був так далеко, що годі дістати, і кішка впала на землю, немов купка пір’я. Її очі широко розплющилися, і вона побачила, що лежить у своєму гнізді, а над нею схиляється стривожена Плющоплеса.

— З тобою все гаразд? — нявкнула сестра. — Ти борсалася. Мабуть, наснився дуже поганий сон.

Підвівши голову, Голубокрила озирнулася: мох і папороть із її гнізда валялися пошматовані й розкидані по всій долівці. Молода воячка досі тремтіла від жахіття, яке їй намарилося, а серце чимдуж калатало.

— Усе гаразд, — прошепотіла вона. — Дякую, Плющоплесо.

Їй треба було вийти надвір і провітрити голову.

Вилізши з кубла, Голубокрила легко подріботіла табором. Сонце вже сяяло понад деревами на вершині влоговини, а посеред галявини стояв Ожинокіготь, організовуючи патрулі. Голубокрила обійшла котів і просунула голову до ясел. У тьмяному світлі побачила, що Карохвістка спить, її кошенята туляться в теплому вигині живота. Хутро малечі сухе й пухнасте, вони охоче їдять.

Ясносерда ще вартувала, а Папоротехмарка й Маргаритка сонно перемовлялися. Маргаритка одразу звела очі на Голубокрилу, коли та зазирнула в кубло.

— З ними все гаразд, — промуркотіла вона. — І це завдяки тобі, завдяки тому, що ти зрозуміла, що Карохвістка скочила в халепу. Ти напевно маєш неабиякий гострий слух!

— Е… авжеж.

Голубокрила позадкувала, адже не бажала обговорювати, як їй вдалося здалеку почути Карохвістку.

— Ти геройка! — раптом озвався Джмільосмуг позаду Голубокрилої, а вона від несподіванки аж підстрибнула. — Ти врятувала Карохвістці і життя, і кошенят! — додав молодий вояк, коли вона розвернулася до нього.

— Будь-який кіт учинив би так само, — збентежено відповіла Голубокрила.

— Я — ні. — Очі Джмільосмуга весело блиснули. — Я не прокинувся б, навіть якби падав зі скелі! — Смішок у його сяйливих очах обернувся на захоплення. — Я справді пишаюся тобою, — пробурмотів він. — І радий, що ти моя посестра.

Голубокрилу огорнуло приємне тепло, вона ступила крок уперед і торкнулася своїм носом його.

— Я теж рада, що ти мій побратим.

— Я переконана: Сол щось задумав, — пробурмотіла Голубокрила на вухо Плющоплесій.

Сестри прямували до покинутого гнізда Двоногів у мисливському патрулі, який очолювала Міллі. Косариконіг і Березопад ішли попереду. Плющоплеса сповільнила ходу, щоб решті патруля не було чутно, про що вони розмовляють.

— Чому ти так думаєш? — спитала вона.

Голубокрила на мить зупинилася й чимдуж зосередилася.

— Я чую, як він говорить десь на дальньому боці улоговини, — пояснила вона.

— Ти впевнена?

— Цілком.

— Гей, ви з нами в мисливському патрулі чи ні? — пролунав до них голос Міллі.

Решта вже зникала в підліску.

— З вами! — озвалася Плющоплеса. — Піди подивися, що він задумав, — пошепки додала вона Голубокрилій. — Я тебе прикрию.

— Дякую.

Похапцем кивнувши сестрі, Голубокрила розвернулася й безшумно заповзла в папороть. І попрямувала на протилежний бік табору, у напрямку тієї ділянки на скелі, де був крутосхил. Підступивши ближче до місця, звідки лунав Солів голос, вона припала до землі, ставлячи лапи так обачно, наче переслідувала мишу.

З кожним кроком Голубокрилої той голос дедалі ставав чіткішим, і вона зрозуміла: Сол розмовляє з кількома котами. З іншого боку ожини доносився міцний запах Громового Клану. Голубокрила обережно підвела голову, аби розгледіти щось крізь високу траву.

Сола заслоняла ожина, тому він досі був поза видноколом, але очі Голубокрилої розширилися від жаху, коли вона впізнала Цвітопалу, Ліщинохвосту, Мишовуса та Ружопелюстку. Невже вони з Плющоплесою — єдині Кланові кішки, які не прагнуть дослухатися до Солових слів?

— Маєш рацію, Соле, — нявкнула Ружопелюстка, коли Голубокрила підкралася ближче. — Не можна отак просто сидіти тут і чекати, поки Вітряний Клан на нас нападе.

Голубокрила вкусилася за язик, аби стримати вражене виття. Упилася кігтями в землю. «Чому вони обговорюють напад Вітряного Клану?» — здивувалася вона.

— Воно то й правда, — промуркотів Сол глибоким голосом. — Вони ще подумають, нібито коти Громового Клану бояться.

— Коти Громового Клану нічого не бояться! — Мишовус скочив на лапи, хутро на його шиї розпушилося. — Мусимо атакувати першими!

— Чудова ідея, Мишовусе.

«Але це зовсім не Мишовусова ідея, — подумала Голубокрила. Її передні лапи люто місили землю. — Це була твоя ідея! Ти вкладаєш йому в уста свої слова».

— Ми доведемо, що не боїмося битви, — погодилася Ліщинохвоста, ляскаючи хвостом. — Ми здеремо з них їхню зрадницьку шкуру!

— Чи ти не думаєш, що ми повинні спочатку обговорити це з Вогнезором? — спитала Ружопелюстка.

— А чи він погодиться? — спитав натомість Сол.

— Ні, звичайно, не погодиться, — відповів Мишовус. — Він провідник. І не може виказати ворожість до іншого Клану без поважної причини.

— Ми маємо поважні причини, — нявкнула Цвітопала. — Ми знаємо, що Вітряний Клан готує напад. Можливо, Вогнезір не ладен наказати своєму Кланові стати до бою, але це не означає, що він розсердиться на нас, якщо ми раз і назавжди розберемося з тими загоничами кроликів!

— Так! — Очі Мишовуса засяяли. — Зробімо це!

Усі поривання Голубокрилої штовхали її вискочити зі сховку й розповісти їм усім, які вони мишомізкі. Але вона знала, що не її побратими ухвалили таке згубне рішення. Винен у цьому Сол.

Якомога тихіше вона стала рухатися назад, поки не відповзла від заростей ожини. Відтак розвернулася й помчала, відкидаючи свої чуття в пошуках Плющоплесої. Вона виявила, що її сестра біля старого Громошляху, з полівкою в щелепах. Ні Міллі, ані решти патруля не було видно.

— Ходімо, хутчіше! — прошипіла Голубокрила, тільки-но дісталася Плющоплесої. — Сол планує напад на Вітряний Клан!

Розділ 13

Плющоплеса здивовано витріщилася на сестру. Впустила свою полівку й поквапом нагребла на неї землі.

— Він не може цього зробити! — вигукнула вона.

— Може, — похмуро відповіла Голубокрила. — І наші коти підуть за ним. Ходімо зі мною — і хутко!

Разом воячки помчали на вершину кам’яної влоговини. Але не встигли видертися стежкою, як зустріли Ліщинохвосту, а з нею заодно простували Мишовус, Ружопелюстка й Цвітопала.

— Куди це ви? — зойкнула Голубокрила.

— А ти як гадаєш? — різко відповіла Ліщинохвоста. — Ми мисливський патруль, мишомізка кішко.

— Так, і ми вдячні вам, що ви відлякали всю здобич, — додав Мишовус. — Топчуться тут у кущах, наче зграя борсуків!

Плющоплеса розчаровано ззирнулася із сестрою.

— Ви бачили Сола? — запитала вона.

— Не бачили, — відповіла Цвітопала. — Тобі треба його знайти?

Голубокрила смикнула до Плющоплесої вусами, попереджаючи цим ледве помітним жестом сестру, що треба приховати той факт, що вони підслуховували. Вона бачила, як у сяйних очах сестри відбивається її власний гнів. «Вони ж бо наші побратими, а брешуть!» — обурено подумала кішка.

— Ні, просто й ми не бачили його певний час, — відповіла вона вголос. — Нам було цікаво, чи він ще тут.

Мишовус знизав плечима.

— Я не чув, щоб він кудись подівся.

Голубокрилій і Плющоплесій довелося відступити, щоб дати дорогу побратимам. Плющоплесій аж кортіло сказати їм: якщо хотіли прикинутися мисливським патрулем, то мали бодай щось зловити до повернення в табір.

Коли коти зникли з виднокола, Голубокрила махнула хвостом сестрі, щоб та сиділа тихо, а потім насторожилася. Плющоплеса здогадалася, що вона, мабуть, відкидає свої чуття.

За кілька ударів серця Голубокрила похитала головою.

— Я не помічаю жодного сліду Сола, — нявкнула вона. — Це справді дивно. Він був там разом з іншими.

— Чи не варто нам піти пошукати? — спитала Плющоплеса.

— Ні, зараз ми не можемо, — відповіла Голубокрила. — Треба повернутися на полювання.

Плющоплеса кивнула, хоч кожна її шерстинка поколювала від тривоги.

— А що, як вони нападуть просто зараз?

— Не нападуть, — заспокоїла сестру Голубокрила. — Чотирьох котів замало, щоб атакувати Вітряний Клан. Їм доведеться переконати ще когось із побратимів до них приєднатися.

— Повірити не можу, що коти Громового Клану ладні таке вчинити, — нявкнула Плющоплеса. — Голубокрило, а ти впевнена в тому, що почула? Я хочу сказати, що твої чуття були такі собі, відколи…

— Слух у мене нині нормальний, — відрізала Голубокрила. — І я знаю, що чула. За винятком… — вона замовкла.

— Чого?

— Я не чула, щоб Сол говорив аж так багато, — зізналася Голубокрила. — Я думала, що він вкладає свої думки в голови наших побратимів, але, можливо… Можливо, то було звичайне вояцьке вихваляння.

— Можливо. — Плющоплеса пірнула під низьку ліщинову гілку. — Але ми не впевнені.

— Тут немає запаху Сола, — вела далі Голубокрила, — тож він сюди не приходив. От якби мені знати, де він зараз. — Вона похитала головою. — Повертаймося до нашого патруля.

— Ми скажемо Вогнезорові? — запитала Плющоплеса, відчуваючи шпильки страху.

Голубокрила на хвилю замислилася, а потім похитала головою.

— Я не хочу втягувати товаришів у халепу, поки мені достеменно невідомо, що відбувається. Однаково в усьому винен Сол. Поза сумнівами, відтепер я пильно за ним стежитиму, — рішуче додала вона, відскакуючи геть.

Плющоплеса подалася за сестрою, досі відчуваючи неприємне бурчання в животі. Навіть якщо Голубокрила сумнівалася в тому, що почула, Плющоплеса була переконана: найперші чуття її сестри й були правильні.

«Щось відбувається, і осердя всього того — Сол», — постановила собі молода воячка.

Плющоплеса здригнулася. Біля неї лежала, згорнувшись, Голубокрила, у протилежному боці кубла тихо хропів Кротолап, а хвіст Вишнелапки легенько ворушився, наче вона бачила якийсь сон.

«Шкода, що вояцьке кубло напхом напхане, — подумала Плющоплеса. — Ми воячки, ми не маємо тут залишатися з новаками!»

Але тепер не на часі про це хвилюватися. Крізь дрімоту їй спала на думку одна затія, і кішка знала, що мусить негайно дещо перевірити. Вона лагідно штурхнула Голубокрилу.

— Прокинься, — видихнула вона сестрі на вухо. — І мовчи. Не треба будити новаків.

Голубокрила сіла прямо, миттєво насторожившись.

— Щось відбувається в Темному Лісі?

Плющоплеса похитала головою, відчувши полегшення, що цієї ночі сни не завели її туди.

— Ні, це щодо Сола, — пошепки відповіла вона. — Здається, я знаю, куди він зник сьогодні.

Прибулець не повернувся до табору до настання темряви, і жоден кіт, здавалося, не знав, де він. Плющоплеса чула, як Порохошуб бурмотів:

— Добре, якщо він кудись завіявся. Я все одно ніколи йому не довіряв.

Хмарохвіст ляснув хвостом на знак згоди:

— Цей кіт створює проблеми, хоч куди він подасться.

І от Плющоплеса нахилилася ще ближче, щоб прошепотіти просто на вухо Голубокрилій:

— Ходи зі мною. Треба рушати негайно, інакше може бути надто пізно.

Пліч-о-пліч кішки вислизнули з кубла. На місяць напливали хмари, його сяйво було слабким і пливким. Тут і там холодним світлом виблискував згори вояк Зореклану. На варті стояв Сіросмуг. Вони дочекалися, доки котова голова повернеться в інший бік, а потім промчали через табір і пірнули в ґрунтовий тунель. Невдовзі вже підіймалися стежкою до вершини улоговини.

— Відведи мене туди, де ти чула Сола, — нявкнула Плющоплеса.

Вона ступала за Голубокрилою, поки сестри не дісталися ожини біля краю скелі. Розтуливши щелепи, щоб уловити запах Сола, Плющоплеса стала нюшити, тицяючи носом у пагони ожини й низько присідаючи, щоб бачити долівку під ними.

— Не думаю, що Сол там сховався б, — заперечила Голубокрила. — Він цінує зручності.

— Я не шукаю затишної схованки, — відповіла Плющоплеса. Кішка точно знала, що шукала. — Це має бути десь тут.

Нарешті вона помітила те, що розшукувала. Лапи поколювало від страху й хвилювання, коли відкинула вбік гілку ожини й відтулила темний отвір, що ринув глибоко в землю.

— Сол пішов туди? — недовірливо запитала Голубокрила.

— Це тунель, — пояснила Плющоплеса. — На схилі пагорба їх повно. Пам’ятаєш, Кригохмара провалилася в один такий, коли в нас було оцінювання? — Голубокрила у відповідь смикнула вухами. — Ну… — провадила нерішуче Плющоплеса. — Ми зі Цвітопалою… Е-е… Туди теж ходили. Ми блукали під землею, здавалося, цілі віки.

— Ти ніколи мені не казала! — обурено вигукнула Голубокрила.

Плющоплеса знизала плечима, не бажаючи сперечатися.

— Якщо Сол знає про ці тунелі, — зазначила вона, — то він і спустився в один із них, тож зараз може перебувати де завгодно.

Голубокрила підкралася ближче й занюшила запах, що линув із глибини.

— Є Солів запах, — нявкнула вона. — Слабенький, але достоту його. — Кішка замовкла на удар серця, а потім додала: — Що нам тепер робити?

— Іти за ним, — заявила Плющоплеса.

Вона була трохи налякана своєю пропозицією, але не бачила іншої ради. Не можна просто звинуватити кота, якого половина побратимів вважає героєм, у змові з Вітряним Кланом — для цього треба мати реальні докази.

Голубокрила вирячилась, але не сперечалася, лише коротко кивнула сестрі.

— Веди, — нявкнула вона.

Плющоплеса протиснулася в тунель. Вхід був такий вузький, що її хутро торкалося стін обабіч, а тіла обох кішок геть затулили тьмяний потік світла знадвору. Коли Плющоплеса ступила в темряву, її серце налякано закалатало, але вона змусила себе йти далі.

— Зараз має бути не так кепсько, як минулого разу, коли я опинилася під землею, — прошепотіла вона за кілька ударів серця, намагаючись заспокоїти не тільки Голубокрилу, але й себе саму. — Завдяки твоїм надчуттям ти визначиш, куди ми йдемо, так само легко, ніби ми це бачимо на власні очі.

— Я не впевнена, — озвалася Голубокрила тремтливим голосом. — Тут усе так дивно… Так заплутано… Дай-но мені хвильку, щоб звикнути.

На полегшення Плющоплесої, вона збагнула, що страх її сестри послабшав, щойно вони рушили. Вона загубила лік, скільки часу минуло, перш ніж усвідомила, що прохід чимдалі ширшає. Більше не відчувала стін так близько, і крутий схил вирівнявся. Під її лапами відчувався твердий камінь, а не щільно втрамбована земля, і тихі звуки їхніх кроків розходилися навколо моторошною луною.

— Зупинімося на хвильку, — нявкнула Голубокрила. — Думаю, зараз я щось відчую.

Плющоплеса зупинилася. Єдине, що вона сама чула, — їхнє дихання та час до часу крапання води. Утім, вона знала, що весь цей химерний підземний світ відкритий для Голубокрилої.

— Голоси! — прошепотіла Голубокрила після тривалої напруженої мовчанки. — Я чую голоси.

— Де? — спитала Плющоплеса.

— Дозволь мені пройти вперед.

Тепер у тунелі було вдосталь місця, щоб Голубокрила прослизнула повз сестру й повела перед, ідучи далі в глибину. Плющоплеса нічого не бачила й не чула. Усе, що могла робити, — стежити за сестриним запахом і її кроками. Тунель звивався перед ними то занурюючись глибше, то знову ведучи вгору. Іноді здавалося, що вони повертаються назад і прямують власними слідами. Але Голубокрила йшла не вагаючись, вибираючи бічні тунелі, які були приховані відчуттям Плющоплесої, вони огинали калюжі та друзки розбитого каміння.

Плющоплеса гостро відчувала ту вагу ґрунту й каменю в них над головами. Вона уявляла котів, які спали нагорі, не знаючи, що дві Кланові воячки так глибоко під ними. Здригнувшись, вона відкинула ці думки.

«Пильнуй. Зосередься на тому, що треба зробити», — наказала вона собі.

— Ти направду добре справляєшся, — підбадьорливо сказала вона Голубокрилій. — Скоро ми дізнаємося, що відбувається.

Нарешті Плющоплесій здалося, що вона чує гомін голосів десь попереду. Спочатку подумала, що це витвір уяви. Але що далі слідувала за Голубокрилою, то чіткішими ставали звуки. Почавши розбирати деякі слова, відчула, як кожна її шерстинка стає дибки.

— Вітряний Клан! — прошепотіла вона. — І Сол!

— Цить… — голос Голубокрилої був не гучніший за дихання. — Якщо ти чуєш їх, вони можуть чути нас.

Вона обережніше пішла вперед, поки голоси не стали ще чіткішими.

— Я проведу вас тунелями, — нявкав Сол. — Я можу вивести вас понад табором Громового Клану. Ці мишачі мізки й не знатимуть, що коїться.

— Зрадник! — прошипіла Плющоплеса, зробивши крок уперед.

Голубокрила заступила сестрі дорогу і затулила їй рота хвостом.

— Замовкни й слухай!

— Як ми можемо бути певні, що тобі варто довіряти? — Плющоплеса впізнала голос Совопуха. — Звідки нам знати, що це не ти порадив Громовому Кланові напасти на нас?

«А Вітряні коти не геть мишомізкі», — подумала Плющоплеса.

— Звісно, я радив, — презирливо кинув Сол. — Як інакше я змушу їх мені довіряти? Але саме Вітряний Клан я поведу на територію Громового.

Заговорив інший вояк, але надто тихо, тому Плющоплеса ледь-ледь щось розбирала. Вона нахилилася вперед і відчула, як з-під лапи вислизнув камінчик. Звук, який від того пролунав, був подібним до гуркоту грому.

Плющоплеса завмерла, але запізно.

— Що то було? — гаркнув Совопух. — Хто там? Хтось нас підслуховує?

— Виведи нас звідси! — прошепотіла Плющоплеса на вухо Голубокрилій.

Але Голубокрила не рухалася.

— Коли я йшла сюди, то слідувала за голосами, — зізналася вона. — Я не впевнена, де вихід.

Плющоплеса почула кроки Сола та котів Вітряного Клану.

— Вони йдуть нас шукати! Треба тікати.

Але навіть коли вона це казала, її огортало жахом від усвідомлення того, що доведеться блукати наосліп темними тунелями. «Чи знайдемо ми колись вихід?» — думала вона.

Обидві кішки навіть не встигли ворухнутися, як почули, що тунелем позаду них ступають лапи. Котячий запах омив Плющоплесу, і вона подумала, що він здається знайомим, утім була надто налякана, щоб ясно думати. Висунула кігті, її серце панічно калатало від думки, що вони опинилися в пастці між двома ворогами.

Тоді заговорила щойно прибула кішка.

— Ходіть зі мною. Хутко!

— У жодному разі! — зашипіла Плющоплеса, напружуючи м’язи. — А якщо ти з ними заодно?

— Я — ні, — нявкнула дивна кішка.

— Доведи, — з викликом сказала Голубокрила.

— Та нащо, — роздратовано відповіла кішка. — Заради Зоряного Клану, ходімо вже.

Очі Плющоплесої розширилися від шоку, і вона, перезирнувшись із сестрою, помітила, як заіскрили очі Голубокрилої.

— Зоряний Клан? Тоді ти…

— Ви хочете вибратися звідси чи ні? — перебила прибулиця.

— Авжеж, хочемо, — відповіла Плющоплеса. — Але звідки нам знати, що ти не заведеш нас ще далі?

Дивна кішка роздратовано зашипіла.

— Тому що я, як і ти, кішка Громового Клану, — відповіла вона і виструнчилася — темніша за тінь у мороці тунелю. — Мене звати Падуболистка.

Плющоплеса відчула, як її рот роззявився.

— Падуболистка? Але ти… Ти мертва!

— Очевидно, що ні, — різко відповіла прибулиця. — Нема часу стояти тут і обговорювати давні історії. Треба рушати негайно.

Лапи вояків Вітряного Клану наближалися, прискорювалися, ніби коти відчували, що їхня здобич близько. Плющоплеса уявила, як вони мчать тунелем їм назустріч, розтуливши щелепи, аби виразніше розпізнати запах Громового Клану.

— Гаразд, — нявкнула Голубокрила. — Показуй дорогу.

Падуболистка розвернулася й помчала вбік вузьким тунелем. Заледве Плющоплеса й Голубокрила стрибнули за нею, як перший із Вітряних котів промчав там, де вони щойно стояли.

Плющоплеса почула, як швидкі кроки раптово зупинилися, і по тому почулося збентежене бурчання:

— Де вони поділися?

— Вони були тут, я знаю, що вони були тут.

— Лисяче лайно! Ми їх загубили!

Падуболистка не зважала на котів Вітряного Клану, а прямувала собі глибше в тунелі. Плющоплеса тісно притискалася до неї, боячись її загубити. Знала, що вони з Голубокрилою ніколи не знайдуть вихід самотужки.

За деякий час Падуболистка різко зупинилася. У непроглядній темряві тунелів Плющоплеса мало не врізалася в неї.

— Знаєш, а ти можеш довіряти мені, — нявкнула Падуболистка. — Я вже виводила тебе колись, пам’ятаєш?

— О! — глитнула Плющоплеса, усвідомлюючи, чому запах Падуболистки здався знайомим. — Це була ти?

Падуболистка рушила далі, не прохопившись більше ані словом. Незабаром Плющоплеса зрозуміла, що в тунель просочується бліде світло. Голова та вуха Падуболистки чітко окреслювалися на тому тлі. За мить кішки натрапили на неглибокий завал з груди каміння й купи папороті, відтак вискочили на схил пагорба. Плющоплеса втягнула свіже нічне повітря, сповнене запахів Громового Клану. Вона звернулася до рятівниці, стрункої довголапої чорної кішки з пронизливими зеленими очима.

— Дякую!

— Ми ніколи б не впоралися без тебе, — додала Голубокрила, виходячи за ними з тунелю та обтрушуючись.

Падуболистка коротко кивнула.

— Слухайте, — нявкнула вона. — Я чула минулої півповні, як Сол планував змову з котами Вітряного Клану, і…

— Що? — урвала Плющоплеса. — Отже, це було ще до того, як він прийшов у Громовий Клан.

— Вони збираються нападати через тунелі, — провадила Падуболистка, наче не почувши слів Плющоплесої.

— Тоді ми повинні попередити решту, — нявкнула Голубокрила, широко розплющивши очі від жаху. — Ну ж бо, Плющоплесо!

— Стривай, — здійняла хвіст Падуболистка, коли Голубокрила вже розвернулася, щоб попрямувати до табору. — Це станеться не зараз. Спершу Сол прагне заручитися надійнішою підтримкою ваших побратимів. Коти Вітряного Клану знають, що він налагоджує дружні стосунки в Громовому Клані й має намір зрадити вас. — З її горла зринуло тихе гарчання. — Не слід було дозволяти йому повертатися!

— Це залежало не від нас, — зазначила Плющоплеса. — Та він і справді врятував новаків від лисиці.

— То не Сол їх урятував, — презирливо прошипіла Падуболистка. — То була я.

Шок на мить змусив Плющоплесу замовкнути. Не встигла вона оговтатися, як побачила, що Голубокрила нашорошила вуха, а за мить пролунали голоси з боку табору.

— Голубокрило! Плющоплесо!

— Мишаче лайно! — пробурмотіла вона. — Вони шукають нас.

У зелених очах Падуболистки спалахнула паніка.

— Жодному котові не кажіть, що ви мене бачили, — заблагала вона.

— Чому? — запитала Голубокрила. — Чому ти не повернешся додому? Там тобі місце!

— Ти не зрозумієш, — прошепотіла Падуболистка, починаючи відступати до отвору тунелю. — Я мушу йти!

Але ще перед тим, як вона знову занурилася в темряву, пасмо місячного сяйва пробилося крізь хмари й висвітило в пучці сріблястого проміння всіх трьох кішок. Тієї миті на скелі скраю провалля з’явився Левожар і зупинився, витріщившись на них.

— Ні! — пролунав його голос у нічному повітрі. — Падуболистко, я більше не дозволю тобі втекти.

Розділ 14

Ворушня знадвору розбудила Сойкопера в його кублі. Він вийшов на галявину й відчув, що побратими метушаться біля своїх кубел.

— Що відбувається? — спитав медикіт, поспішаючи до Сіросмуга, який стояв поряд із Вогнезором біля тернового тунелю.

— Вишнелапка прокинулася, — відповів сірий вояк, — і зрозуміла, що Плющоплесої та Голубокрилої немає в гніздах. Вона доповіла Вогнезорові, і ми обшукали табір.

— І сліду немає, жодної, — стурбовано повідомила Піскошторма, підбігаючи до котів.

— Тоді треба відрядити пошукові групи, — вирішив провідник Громового Клану. — Я не довіряю Вітряному Кланові, а оскільки Однозір погрожував нам, Голубокрила й Плющоплеса могли потрапити в полон.

— Якщо Вітряний Клан бодай кігтем торкнувся наших воячок, ми здеремо з них шкури! — гаркнув Сіросмуг.

Сойкопер був безпорадний у пошуках, тому повернувся до свого кубла, але не міг заснути. Він не хвилювався за Голубокрилу й Плющоплесу, як інші, бо знав про життя кішок більше, ніж решта Клану.

«Але дивно, що вони зникли вночі, навіть не натякнувши мені про те, що збираються робити», — подумав медикіт. Він здригнувся, коли йому спало на думку інше: «Невже вони самі пішли перевіряти, чи правдиві погрози Вітряного Клану? Вони вже вскочили були колись у халепу в тому таборі».

Медикіт почув, як Терносяйна заворушилась у гнізді, і вловив її придушений болісний стогін.

— З тобою все гаразд? — різко запитав він.

— Так, гаразд, — відповіла Терносяйна. — Я просто почуваюся трохи скуто.

Сойкопер висунувся зі свого гнізда й підійшов до неї.

— Отже, раз я прокинувся, то можу взятися за щось корисне, — вирішив він, умостившись біля Терносяйної, і заходився масажувати її слабкі м’язи.

— Дякую, Сойкопере. — Терносяйна протяжно зітхнула. — Так краще. — За мить кішка додала: — Як гадаєш, з Плющоплесою і Голубокрилою все буде добре?

— Впевнений, що так, — нявкнув Сойкопер, придушуючи власні побоювання. — Вони, мабуть, просто подалися на нічне полювання.

Незабаром Терносяйна знову поринула в сон, заспокоєна словами Сойкопера та ритмічним потиранням, яке він виконував лапами. Але Сойкопер натомість цілком прокинувся. Підвівся, довго вигинав спину, потім знову вийшов на галявину.

Вогнезір сидів посеред їхнього табору, а Маргаритка походжала біля тернового живоплоту. Сойкопер розпізнав її хвилювання, таке потужне, ніби та загубила двох власних кошенят. Відчувши Мишошубку за межами її кубла, Сойкопер перетнув табір і пішов у її бік.

— Ти маєш бути у своєму гнізді, — нявкнув він. — Я впевнений, що про Плющоплесу й Голубокрилу хвилюватися не варто.

— Мені добре там, де я є, — відповіла йому Мишошубка. — Я маю право сидіти й дивитися на зорі, якщо захочу.

— Звісно, маєш, — відповів Сойкопер уже м’якше.

«Цікаво, чи видивляється вона там Довгохвоста?» — загадався кіт.

Відтак він підійшов ближче до ясел і вловив тихий голос Карохвістки:

— Отак, кошенята. Їжте добренько! Зростайте великі й сильні.

Голос черепахової кішки досі звучав натомлено, але в ньому не було більше того виснаження, яке вона мала одразу після пологів. Сойкопер утішено подумав, що вона добре видужує, та й кошенята міцніють. Вони з Орлякошубом назвали їх Лілейка й Зернинка.

«З ними все буде добре», — Сойкопера зігрівала думка, що в Клані народилися кошенята. Вони означали надію й нове життя, віру в те, що Клан житиме, хай там що планує Темний Ліс.

Його вуха нашорошилися від шелесту з тернового живоплоту. Він упізнав запахи Білокрилої і Березопада. Їхній розпач нахлинув на нього каламутною хвилею.

— Біля озера Голубокрилої і Плющоплесої не видно, — доповіла Білокрила Вогнезорові. Голос кішки був напружений від хвилювання за своїх кошенят.

Лисостриб і Кригохмара повернулися за якусь хвилю після товаришів.

— Дорогою до Вітряного Клану й сліду їхнього нема, — оголосив Лисостриб.

— Спочатку нам здалося, що ми вловили запах, — додала Кригохмара. — Але він зник, і нам не вдалося знайти його знову.

Тривога Сойкопера зростала, і він підійшов ближче до Вогнезора. Інші коти виходили на галявину зі своїх кубел: Хмарохвіст і Ясносерда тихо перемовлялися, Порохошуб походжав сюди-туди галявиною, дряпаючи кігтями землю то вглиб, то навсібіч, Папоротехмарка висунула голову з ясел, щоб послухати новини, а потім знову зникла. Листоплеса й Вивіркострибка тихенько вислизнули з вояцького кубла й сіли неподалік. За кілька ударів серця до них підсіла Попелюшкосерда.

Сойкопер відчув, що хтось знову йде через живопліт. Цього разу звітували Ожинокіготь і Піскошторма, а медикіт уже з’ясував для себе, що вони засмучені через невдалі пошуки, ще до того, як обоє розтулили рота.

— Дорогою до Тіньового Клану їх немає, — сказав Ожинокіготь Вогнезорові.

— Залишається чекати Левожара, він нипає біля покинутого гнізда Двоногів, — нявкнув Вогнезір. Голос провідника був важким від занепокоєння. — Якщо він їх не знайде…

Він замовк, коли з тунелю показалися коти. Попереду ступав Левожар.

— Я їх знайшов, — оголосив він.

Сойкопер напружився, почувши брата. У голосі не було ні задоволення, ані полегшення, натомість він звучав напружено. «Щось не так», — подумав кіт.

— Чи все гаразд із Голубокрилою і Плющоплесою? — гукнув він.

— Усе добре, — відповіла Голубокрила, продираючись крізь колючки за Левожаром.

Плющоплеса слідувала за сестрою, і Білокрила кинулася через галявину їм назустріч.

— Де вас носило? — запитала вона. Сердиті слова перервалися радісним муркотінням, коли вона притиснулася до доньок. — Ми божеволіли від хвилювання!

Сойкопер учув, що молоді кішки збентежені.

— Та що таке? — буркнула Плющоплеса. — Ми просто погуляли.

Вогнезір підвівся на лапи й підійшов до кішок.

— Ви в безпеці, і це найголовніше, — нявкнув провідник. А вже суворішим голосом повів далі: — Завтра ми поговоримо, як важливо, щоб ваші побратими завжди знали, де ви перебуваєте, а надто в часи, коли нам погрожують сусіди.

— Гаразд, — тихо відповіла Голубокрила.

— Вибач, — нявкнула Плющоплеса.

Кішки вже прямували до свого кубла, коли Левожар знову заговорив.

— Стривайте, — його голос досі був напружений. — Це не всі, кого я знайшов.

Сойкопер знову почув шелест біля входу, а по тому — охання товаришів. Він налаштувався розпізнати запах. Новоприбула пахнула землею, камінням і папороттю дужче, аніж решта вояків, але під усім цим чувся і слабкий запах Громового Клану.

«Чи може це бути…?»

— Падуболистка! — ахнула Попелюшкосерда. Сойкопер почув тупотіння кішки, яка промчала повз нього. — Ти жива!

У Сойкопера немов земля загойдалася під лапами, і він заточився. Вона повернулася! Хай навіть увесь той час, відколи вони з Левожаром не знайшли жодного сліду її тіла, він підозрював, що сестра не загинула в тунелях, та однаково медикіт був приголомшений, коли вона зайшла в табір. Він відійшов трохи, поки її обступали інші коти, і тихе повітря аж гуділо від їхніх зауважень і запитань:

— Це справді Падуболистка!

— Де ти була весь цей час?

— Як ти вижила?

Падуболистка змогла здобутися на слово за кілька ударів серця. Коли вона нарешті заговорила, її голос був приглушеним і трохи хриплим, наче вона відвикла ним користуватися.

— Я жила під землею, — нявкнула кішка. — І полювала в лісі, на іншому боці пагорбів, поза межами території.

— Але ж тунель обвалився! — дивувалася Маколеда.

— Мене не придавило, — нявкнула Падуболистка. — І я знайшла вихід.

Сойкопер подумав, що голос її звучить утомлено й стурбовано, ніби вона зараз найменше хотіла стояти посеред улоговини й відповідати на запитання давніх товаришів.

— Ну? — мовив Левожар на вухо Сойкоперові. — Здається, ми мали рацію.

— Це Падуболистка прогнала лисицю? — запитав Сойкопер.

— Здається, вона, — відповів йому брат. — І сьогодні вночі знайшла в тунелях Голубокрилу й Плющоплесу, а тоді їх вивела.

«Отже, вони не просто гуляли, — подумав Сойкопер. — І чому я не здивований?»

Пізніше буде час розпитати молодих воячок докладно.

— Падуболистка могла піти значно далі, якби не хотіла залишатися в Клані. Вона, мабуть, знала, що ми зрештою дізнаємося, що вона там, — зауважив медикіт.

Левожар зітхнув.

— Можливо, саме цього вона й хотіла. Можливо, втомилася жити сама.

— Вона ризикує, — смикнув вусами Сойкопер. — Що, як відкриється правда про смерть Золошуба?

— Либонь, ризик того вартий, — голос Левожара був сповнений співчуття.

Сойкопер зрозумів, що він був не такий готовий, як брат, до повернення Падуболистки. Клан, здавалося, ставився до неї як до геройки, а він не міг так само це сприйняти. Весь цей час підозрював — сподівався кожною шерстинкою, — що сестра жива. Жадав, аби вона повернулася, бо дуже сумував за нею, але тепер, коли Падуболистка була тут, думав лише про те, як це ускладнить майбутнє.

— Вона розповіла всім Кланам про Листоплесу й Воронокрила, — нагадав він Левожарові. — Через неї кожен кіт знає, що ми напівкланові коти і що Вивіркострибка збрехала, нібито вона наша мати.

— Це не провина Падуболистки, — зауважив Левожар.

— Але вона не зосталася тут, щоб потім із цим жити, чи не так? — прошипів Сойкопер. — А як на неї відреагують інші Клани? Вона завдала чимало клопоту, ніде правди діти. Коти мають довгу пам’ять. — Він витримав паузу, а потім додав: — Як гадаєш, що буде тепер? Вона залишиться?

— Не знаю, — нявкнув Левожар. — Гадаю, нам доведеться дозволити їй самій вирішувати.

Коли до Падуболистки проштовхнулася Листоплеса, коти на галявині захвилювалися.

— О, моя люба донечко, ти повернулася! — Кішчин голос тремтів. — Мені дуже, дуже шкода за те, що сталося. Ні в чому не було твоєї провини, ні в чому.

З напруження, що повисло в повітрі, Сойкопер зрозумів, що Падуболистка задкує від Листоплесої. Його не здивувало, що сестра не прагнула радісного возз’єднання, на яке, здавалося, очікувала більшість Клану.

Відчув, як інший кіт промчав повз нього, прямуючи до кубла вояків. Ожинокіготь. Анітрохи не дивно, що він прагнув уникнути цієї щасливої зустрічі. Вивіркострибка збрехала і йому, коли дозволила повірити, буцімто ці троє котів — його діти. Чи хотів Ожинокіготь десь на споді душі прийняти Падуболистку додому як доньку?

Вивіркострибка протискалася крізь юрбу, поки не дісталася Падуболистки.

— Я рада, що ти жива, — нявкнула вона рівним голосом. — І що маєш такий добрий вигляд.

— Дякую. Я…

Падуболистка, здається, не знала, що відповісти.

— Наразі годі, — урвав Вогнезір, — нам усім час повертатися до кубел. Падуболистко, Кротолап і Вишнелапка облаштують тобі гніздо.

— Дякую, — повторила Падуболистка. Голос її звучав збентежено, коли вона провадила: — Улоговина… Якась трохи інакша.

— Сюди впало дерево! — схвильовано нявкнув Кротолап. — Ходи-но з нами, і ми тобі все розкажемо…

Коли коти порозходилися, їхні кроки стихли, а приголомшені вигуки вщухли, Вогнезір підійшов до Сойкопера та Левожара.

— І ви, — наказав провідник, — відпочиньте зараз. Завтра пробудете зі своєю сестрою скільки завгодно часу.

«Я не впевнений, що ладен із цим змиритися, — подумав Сойкопер. — Не знаю, що їй і сказати».

Перш ніж провідник Клану встиг вирушити в бік свого кубла, до нього підійшли Плющоплеса й Голубокрила. Він перейняв їхнє занепокоєння так виразно, ніби вони оголосили про це йому з Високого Каменя.

— Вогнезоре, маємо термінові новини, — почала Голубокрила. — Коли ми знайшли Падуболистку, ну, або коли вона знайшла нас, ми чули, як Сол планує з Вітряними котами напасти на Громовий Клан!

— Я знав, що не можна довіряти Солові, — прошипів Сойкопер. — Де він зараз?

— Тут його немає, — серйозно сказав Вогнезір.

— Ох і несподіванка! — форкнув Сойкопер.

— Вогнезоре, чи не варто нам першими напасти на Вітряний Клан? — спитала Плющоплеса.

— Це така собі пропозиція, — відповів Вогнезір. Сойкопер відчував, як зростає провідникова тривога. — Однозір уже вишукує будь-які ознаки ворожості, тому нам доведеться зачекати, поки він зробить перший крок. Але ми будемо напоготові, — додав Вогнезір. — Я накажу відрядити додаткові патрулі, і кожен кіт щомиті має бути готовий до бою.

Сойкопер почув, як Левожар устромив кігті в долівку.

— Це не так просто, — нявкнув він. — Вітряний Клан збирається напасти через тунелі, як уже траплялося раніше. Коти Громового Клану не мають досвіду боротьби під землею, а це означає, що нам доведеться чекати, поки нападники опиняться просто посеред нашої території.

— Але в лісі ми маємо перевагу, — нагадав йому Вогнезір. — Хай яким буде ризик, нам доведеться прийняти бій.

Решту ночі Сойкопер спав неспокійно, перевертаючись з боку на бік у своєму гнізді. Темряву розривали миготливі зображення місць, яких кіт не впізнавав: скелястий схил, калюжі біля вузлуватого коріння дуба, широка річка, шо виблискувала в сяйві зірок. Почув, як якийсь кіт проходить крізь ожиновий пліт, — і повністю прокинувся.

Медикіт упізнав запах Падуболистки, що його доніс вологий світанковий легіт.

— Вітаю, — упевнено зустріла прибулицю Терносяйна. — Я Терносяйна, помічниця Сойкопера. Я зараз його розбуджу.

Сойкопер почув спершу, як Терносяйна виповзла зі свого гнізда, а потім — як здивовано нявкнула Падуболистка.

— Ой, ти не можеш…

— Ходити? — закінчила за неї Терносяйна. — Майже не ходжу. Але це не означає, що я не можу бути корисною.

— Та звісно, що ні, — мовила Падуболистка.

Сойкопер здійнявся на лапи й поплентався на середину кубла. Але щойно він опинився перед сестрою, у нього пересохло в роті. Не мав уявлення, що їй сказати.

— Я повернулася, — нявкнула Падуболистка по довгій мовчанці.

— Так, — Сойкоперові довелося вичавити із себе це слово.

— Може, підемо погуляємо? — запропонувала Падуболистка. — І візьмемо Левожара? Я… я маю багато чого вам розповісти.

Коли Сойкопер, Левожар і Падуболистка вирушили до лісу, хмари затулили небо. У повітрі пахло дощем, і холодний вітерець подував їм в обличчя. Але Сойкопер відчував, що тремтить не лише через вітер. Жоден із трьох не прохопився ані словом, доки вони не вийшли з-за дерев на трав’янистий схил, який вів до озера, а по тому сіли під бузиновий кущ, що захищав їх від вітру.

Нарешті Падуболистка глибоко вдихнула.

— Дякую, — нявкнула вона. — Здається, ви не сказали Вогнезорові, що… що я вчинила.

— Не було сенсу, — відповів Левожар. — Кожному котові було значно легше вважати, що Золошуба вбив волоцюга.

Сойкопер не міг цілком погодитися, але нічого не сказав, лише уставився невидючими очима на берег, слухаючи плескіт хвиль.

— Хіба жодному котові це не здалося дивним? — спитала Падуболистка. — Я маю на увазі час, коли він загинув?

— Я не думаю, чи бодай хтось із котів замислився над цим, — буркнув Сойкопер. — Було багато іншого, якщо ти пам’ятаєш.

— Так, звичайно, — лагідно відказала Падуболистка. — А тепер? Ви скажете Вогнезорові правду?

— Чому б нам казати? — спалахнув Левожар.

Сойкопер міг уявити, як настовбурчується золотаве хутро на братовій шиї.

— Тому що я втекла, — зауважила Падуболистка.

— Але насправді ти не тікала, — нявкнув Левожар. — Ти сама вигнала себе з Клану, і це неабияке покарання.

Щось у братових словах було таке, через що Сойкоперів біль підійнявся вгору й виплеснувся, розлившись, як дощові краплі з країв листочка.

— Ні! — прошипів він. — Ти дозволила нам думати, що ти мертва! Як ти могла?

Кілька ударів серця Падуболистка мовчала.

— Я не мала вибору, — пробурмотіла вона нарешті. — Вам було краще без мене.

— Це ти так вважала, — сказав їй Сойкопер. — І ти помилилася. Ти наша сестра. Хай що ти робитимеш, цього ніщо не змінить.

Падуболистка зітхнула.

— Але я не одна з пророцтва, чи не так? Це означає, що я все зіпсувала? І пророцтво не здійсниться?

Сойкопер відчув, що Левожар пильно глянув на нього.

Він глибоко вдихнув.

— Є ще третя кішка. Ти зустріла її вчора ввечері. Це Голубокрила, донька Білокрилої.

Падуболистка видихнула.

— Ну… Можливо, я не випадково натрапила на неї в тунелях минулої ночі. Який… Який у неї дар?

— Її чуття дуже гострі, — пояснив Левожар. — Я маю на увазі, що насправді… Вона знає, що відбувається на інших територіях… і навіть далі. Кілька сезонів тому, коли озеро висохло, вона знала, що якісь тварини, які називаються бобрами, спорудили загату вище за течією.

Падуболистка вражено нявкнула. Але Сойкопер також уловив у тому сум і заздрощі… не ревнощі, через які вона вороже поставилася б до Голубокрилої, а глибокий жаль, що їй не дозволили стати частиною пророцтва разом із братами.

«Якби Падуболистка була частиною пророцтва, — подумав він, — вона сприйняла б своє місце в ньому дуже серйозно… Можливо, це зупинило б її від того вчинку».

Сойкопер пригадав слова останнього пророцтва. «Трійка повинна стати Четвіркою»… Він міркував, чи могла Падуболистка бути четвертою кішкою, навіть якщо її не стосувалося пророцтво від початку. Але, відчувши тривогу в сестриній голові, він вирішив наразі нічого не говорити. «Я спочатку обговорю це з Левожаром», — постановив кіт.

— Ти збираєшся лишитися? — запитав Левожар у Падуболистки.

— Думаю, так, — відповіла вона. — Принаймні на певний час. Зрештою, у вас проблеми із Солом. Якщо… Якщо я зможу вам допомогти, я це зроблю.

— Хіба не чудово, що Падуболистка повернулася? — замуркотіла Терносяйна, щойно Сойкопер пройшов через ожиновий пліт до свого кубла. — Чому вона так довго не приходила?

— Можливо, тобі варто запитати її, — буркнув Сойкопер. — А тим часом можеш перебрати оті листочки огірочника й віднести їх Карохвістці, щоб у неї було молоко.

— Добре.

Терносяйна не образилася, лише трохи збентежилася, що Сойкопер не захотів відповідати.

— А по тому виконаєш вправи, — докинув Сойкопер. — Мене не буде до завтра. Я йду до Місячного Ставу.

Поки Сойкопер не вимовив цих слів, він і сам не знав, що здобувся на таке рішення. Утім, коли покинув табір, квапно перекинувшись словом з Ожинокігтем, щоб той знав, куди він іде, медикіт відчув, як тягар упав з його плечей. Було добре залишитися наодинці з власними думками. Його страхи щодо Темного Лісу відійшли на другий план. Зараз для них найбільшу загрозу становив Сол.

«І Падуболистка повернулася, — думав він. — Це може все змінити».

Коли Сойкопер проминав кущі, які оточували Місячний Став, і далі ступав звивистою доріжкою, повітря ставало дедалі прохолоднішим. Хоча він не бачив, але знав, що настає темрява. Його лапи легко рухалися по відбитках лап, залишених Древніми котами, а в серці бриніло горе.

«Півповня…»

Сойкопер відкинув думку про кішку, яку кохав, кішку, яка померла багато сезонів тому. Він присів біля крайки води й торкнувся носом її поверхні.

За деякий час плескіт водоспаду вщух, і Сойкопер заснув. Коли він розплющив очі, вже світило сонце, тож підвівся на лапи й опинився на галявині, посеред території Зоряного Клану. Трава була висока та пишна, а дерева навколо вкриті вологим зеленим листям. Полегшено зітхнув, коли зрозумів, що Жовтоікла не чекає на нього.

Але не було й знаку того кота, якого він хотів побачити. Навмання вибравши напрямок, Сойкопер пішов. Він нашорошив вуха, квапливо озираючись навсібіч — то прямуючи до дерев, то перетинаючи галявини, то перестрибуючи через струмочки. Повітря було свіжим і чистим, насиченим запахами здобичі, і теплий вітерець тріпав Сойкоперове хутро. Але його справа була надто терміновою, щоб зупинятися полювати чи грітися на сонечку.

Часом Сойкопер проминав інших котів і вдивлявся в них. Деякі були старі й побляклі, і крізь їхні туманні обриси виднілися дерева, а інші — молоді, їхні фігури виразно виділялися на тлі зеленої папороті. Вони не помічали Сойкопера, а якщо й помічали, то не впізнавали.

Сам тоді Сойкопер і побачив кота, якого шукав. Той стояв трохи осторонь між деревами: м’язистий сірий вояк, який смикав хвостом, нюшачи повітря в пошуках здобичі.

«Золошуб».

Сойкопер підкрався ближче, використовуючи тіні дерев як прикриття. Аж тут він підскочив від несподіванки, бо з гілки над його головою зістрибнула Синьозірка й заступила йому шлях.

— Не думаю, що це слушна ідея, — нявкнула колишня провідниця Громового Клану.

— Я просто хочу з ним поговорити, — відповів Сойкопер, захищаючись.

— Навіщо? — запитала Синьозірка.

— Падуболистка повернулася, — відповів Сойкопер, витягаючи шию, щоб перевірити, чи там ще Золошуб. — Я… Я хочу знати, чи вважає Золошуб це нормальним. — Коли Синьозірка не відповіла, він повів далі: — Я хочу сказати, що оскільки він тут, то Зоряний Клан, либонь, вважає його хорошим котом, а це означає, що він не мав померти такою смертю.

Синьозірка досі стояла, заступаючи шлях та не зводячи з нього ясних блакитних очей.

— Але ж ти зберіг таємницю Падуболистки? — спитала вона. — Ти ж міг раніше сказати правду Вогнезорові чи будь-якому іншому котові.

— Ні, не міг! Вона моя сестра! — запротестував Сойкопер.

Синьозірка поклала хвіст йому на плечі, відводячи далі від сірого вояка.

— Ти нічого не дізнаєшся, якщо поговориш із Золошубом, — нявкнула вона. — Він знає, хто його вбив і чому. Може, він багато в чому сам у цьому винний, а може — і ні. Не Зоряному Кланові його судити. — Коли Сойкопер розтулив щелепи, щоб заперечити, вона додала суворішим тоном: — Якщо він знайшов сюди дорогу, то заслужив бути тут. Саме в це ми всі повинні вірити.

Сойкопер зітхнув і похитав головою.

— Я не розумію…

— Є дещо таке, чого неможливо зрозуміти, — сказала Синьозірка, і тепер її голос звучав співчутливо. — Як ми ладні сказати, чи Падуболистка заслужила бути в Зоряному Клані, а Золошуб — ні, або навпаки? Тут усе ведеться дещо інакше. Деякі коти навіть забувають ті частини свого життя, які не хочуть згадувати.

— Але… Я не знаю, чи заслуговує Падуболистка повернутися в Громовий Клан, — нявкнув Сойкопер.

— Це також не тобі вирішувати, — Синьозірка смикнула кінчиком хвоста. — Падуболистка має відповідати перед власною совістю. Золошуб заплатив високу ціну за свої помилки, і вона теж. Можливо, узяла гору справедливість.

Розділ 15

Левожар розплющив очі у своєму гнізді в кублі вояків. Сіре світанкове світло просочувалося крізь гілки. У щілини пробирався вітерець, що холодними кігтями промацував мохову підстилку. Левожар позіхнув і закліпав, намагаючись прогнати сон, аж тут у нього врізався Хмарохвіст. Левожар різко сів.

— Гей! — скрикнув кіт.

— Дивись, куди сунеш хвіст, — різко відказав білий вояк, що саме виходив надвір.

Левожар підхопився на лапи. «Тут занадто тісно, — подумав він. — Ми всі перечіпаємося одне об одного».

Обережно обминувши Вивіркострибку, яка тільки-но заворушилася, Левожар попрямував на галявину. Ожинокіготь стояв посеред табору й призначав світанкові патрулі. Навколо нього юрбилися вояки. Вогнезір стояв трохи осторонь і спостерігав.

— Піскоштормо, поведеш патруль уздовж кордону Вітряного Клану? — пронявкав Ожинокіготь, коли підходив Левожар. — Візьми Шипокігтя й Плющоплесу. Хмарохвосте, ви з Ясносердою теж обійдіть кордон Вітряного Клану, але починайте з іншого краю. Візьміть із собою Цвітопалу. Переконайтеся, що запахові мітки свіжі та виразні.

— І переконайтеся, чи з нашого боку струмка немає запаху Вітряного Клану, — додав до цього Вогнезір. — Негайно повідомте, якщо знайдете щось.

— Мисливські патрулі, — вів далі Ожинокіготь, озираючись на побратимів, — мають триматися подалі від кордону Вітряного Клану. Ми не дамо Вітряним котам приводу скаржитися на нас.

— Що? — На шиї Косариконога настовбурчилося хутро. — Хочеш сказати, що ми не можемо полювати на своїй території через тих блохастих кролежерів?

— А й справді, — доєднався Шипокіготь, смикаючи кінчиком хвоста, — чому це ми мусимо повзати, як миші, коли нічого поганого не зробили?

Ожинокіготь ухилився від відповіді, просто продовжував відряджати мисливські патрулі. Левожар здогадався, що Вогнезір попередив свого воєводу про змову Сола з Вітряним Кланом, хоча решті Клану нічого не сказав.

— Що собі думає Вогнезір? — прошепотіла Голубокрила, підступаючи до Левожара. У блідо-зелених очах кішки відбивалася тривога. — Чи не повинен він сказати Кланові, що є загроза?

Левожар знизав плечима.

— Я не знаю, — зізнався вояк. — Вважаю, немає сенсу сіяти паніку, коли ми не знаємо, що й коли станеться.

— Я помітила, що Сол не повернувся до табору, — зауважила Голубокрила, ворухнувши вусами.

Левожар форкнув і відчув, як на шиї починає дибитися хутро.

— Ти здивована? Він знає, що його бачили минулої ночі, тому тримається подалі.

Коли він згадав, як допоміг Солові втекти з табору багато повень тому, почуття провини обтяжило його, немов каменюка: «Після того, як я допоміг Солові, він зрадив нас! І я ніколи не зможу сказати жодному котові, що я зробив».

Спостерігаючи за котами, що кружляли навколо, розділяючись на патрулі, Левожар помітив, що Міллі збентежено озирається.

— Я не бачу Сола, — нявкнула вона Порохошубові. — Як гадаєш, де він може бути?

— Не знаю, і мені байдуже! — гаркнув Порохошуб. — Хай собі котиться, ось що я скажу.

— Воно-то й правда, — погодився Шипокіготь. — Але я однаково хотів би знати, де та коростява шкура.

— Сол не заподіяв ніякої шкоди, — заявив Бубконіс.

Здійнявся хор суперечок, й Ожинокігтеві довелося підвищити голос до крику, щоб його почули:

— Годі! Можна тихіше, га?

Левожар відчув напруженість у голосі кота й подивився на його хвіст, що повільно хитався. «Я не звинувачую його в тому, що він розчарувався», — подумав кіт.

— Міллі, — повів Ожинокіготь уже тихіше, коли замовкли голоси. — Ти очолиш мисливський патруль із Жабокроком, Мишовусом і Падуболисткою.

Заледве Ожинокіготь оголосив імена, Левожар почув кілька вражених зітхань. Протест прокотився Кланом, мов холодний вітер. Жабокрок щось буркнув Лисострибові.

— Що це було, Жабокроку? — поцікавився Ожинокіготь крижаним тоном.

Той на мить завагався, а потім зухвало підвів голову.

— Я не хочу бути в патрулі з Падуболисткою, — нявкнув він. — Я її не знаю! Патрульні мають довіряти одне одному своє життя, а ми не знаємо, що робила Падуболистка після того, як зникла.

Левожар збентежено дивився на молодого вояка. Невже він справді це сказав? У міру того, як довкола здійнялося бурмотіння, він зрозумів, що Жабокрок не єдиний, хто підозрює Падуболистку.

— Вона могла бути будь-де, — прошепотіла Кригохмара.

— Так, звідки ми знаємо, що вона не була з кимось із інших Кланів? — озвалася Ліщинохвоста.

— Без образ, Падуболистко. — Мишовус виступив уперед і зіткнувся ніс у ніс із чорною кішкою. — Я знаю, що раніше ми були друзями, але ти майже нічого не розповідала про те, де була. А тепер повернулася саме тоді, коли знову з’явився Сол. Чи немає тут зв’язку?

Падуболистка стояла приголомшена.

— Не треба, — попередив Ожинокіготь, перш ніж будь-який інший кіт устиг щось сказати. — Минуле є минуле. Не варто здіймати багато галасу знічев’я.

— Та ну, Ожинокігтю? Невже знічев’я? — Березопад підступив до воєводи, його бурштинові очі були серйозні. — Чому Падуболистка не каже нам, де була? І чому вона взагалі пішла?

Левожар уже набрав був повітря, щоб обурено заперечити, але залишив свій протест невисловленим. Можливо, на ці запитання й варто було знайти відповіді, перш ніж Падуболистка залишиться в Клані.

— Так, чому ти пішла? — голос Шипокігтя звучав значно войовничіше, ніж у решти його товаришів.

Ясносерда легенько торкнулася хвостом плеча смугастого вояка.

— Не треба розпушувати хутро, Шипокігтю, — нявкнула вона. І ласкаво додала, звертаючись до Падуболистки: — Якщо ти скажеш нам, ми зрозуміємо, хай би що це було. Якийсь кіт заподіяв тобі щось погане? Нам потрібно знати.

Падуболистка далі мовчала.

Шипокіготь струснув із себе хвіст Ясносердої.

— Ти пішла незабаром після того, як убили Золошуба. — Він говорив повільно, ніби обдумуючи кожне слово. — Падуболистко, це якось пов’язано?

Левожарові здалося, що його серце завмерло в грудях. На галявині запала густа тиша, наче кожен кіт перетворився на камінь.

Тоді Маколеда крикнула:

— Ні, звичайно, ні! Якби Падуболистка бачила, хто вбив Золошуба, вона розповіла б нам тоді.

Шипокіготь кліпав очима.

— А я й не питаю, чи була вона свідком того, як Золошуба вбив інший кіт.

Цього разу Левожар думав, що тиша триватиме вічно. Бубконіс звернувся до Шипокігтя, і його шепіт пролунав усією галявиною так гучно, немов крик пійманої здобичі.

— То ти думаєш, що це Падуболистка вбила?

Маколеда широко розплющила очі.

— Не може бути!

— Не повірю, — заявила Попелюшкосерда.

— Я теж, — погодилася Листоплеса. — О, Падуболистко… — і її голос затих.

Погляд Березопада був прикутий до Падуболистки.

— Я не хочу в це вірити, — хрипко сказав він. — Але це має сенс.

Навколо зіщуленої Падуболистки здійнявся ґвалт. Левожар розпачливо дивився на товаришів, гадаючи, що він, заради Зоряного Клану, міг їм сказати. Відчув, ніби шматок свіжини застряг йому в горлі, не даючи продихнути. Кіт глипнув на Вогнезора, шукаючи підтримки, але провідник стояв мовчки, притулившись до Падуболистки і трохи примруживши очі. Левожар не міг зрозуміти, що той думає.

— Падуболистко, ти мусиш щось відповісти на свій захист, — закликав Сіросмуг.

— Так, послухаємо, що сталося, — зажадав Шипокіготь, випускаючи кігті та грізно зиркаючи на Падуболистку.

Левожар ступив уперед, ставши між сестрою та смугастим вояком.

— Доста! — прогарчав він. — Це смішно. Падуболистка нічого не знає про смерть Золошуба.

Падуболистка пішла до Левожара, підступивши так близько, що їхні хутра торкнулися. Її зелені очі сповнилися стражданням, вона була виснажена від труднощів самотнього життя, але Левожар читав рішучість у кожній шерстинці її хутра.

— Ні, Левожаре, — прошепотіла вона. — Я знаю, що ти намагаєшся допомогти, але маєш дозволити мені висловитися. Думаю, настав час вийти правді назовні.

Левожар почув квиління звідкись із глибини натовпу. Навіть не дивлячись туди, він зрозумів, що це Вивіркострибка. Решта Клану мовчала, втупившись у Падуболистку.

Падуболистка підвела голову й звернулася просто до свого Клану.

— Шипокіготь має рацію. Я бачила, як помер Золошуб. І його смерть — моя провина.

Коти зустріли її зізнання із жахом. Ніби за наказом, вони позадкували, розширюючи коло. Левожар помітив, що Лисостриб мерщій потягнув за собою Вишнелапку. А Карохвістка, яка вперше вивела Лілейку й Зернинку на галявину, хвостом пригорнула кошенят до себе.

Падуболистка мала наляканий вигляд і зиркала на всі боки, ніби чекала, що якийсь кіт зараз стрибне на неї та вчепиться в горло. Левожарові раптом захотілося, щоб вона ніколи не поверталася, щоб вона пішла в гори, якби це дозволило зберегти їй життя. «Голубокрила й Плющоплеса самі знайшли б вихід із тунелів, — подумав він, відчуваючи, як живіт тремтить від страху й гніву. — Вона не мала їм допомагати!»

— Я була там… — знову почала Падуболистка хрипким голосом. — Я бачила Золошуба біля струмка. Він погрожував убити мене та моїх братів. Більшість із вас знає, як сильно Золошуб хотів, щоб Вивіркострибка була його подругою. Він ненавидів нас усіх, бо вважав кошенятами Вивіркострибки та Ожинокігтя. Навіть коли він дізнався, що це не так, він однаково ненавидів нас. Тож…

Левожар із жахом дивився на сестру, бажаючи стримати слова, які вона намірилася сказати. «Вона не може зізнатися у вбивстві Золошуба! Не повинна!» — думав кіт.

Але поки Падуболистка здобувалася на слово, крізь натовп до середини протиснувся Ожинокіготь і став біля неї.

— Я теж був там того дня, біля струмка, — оголосив він. Кіт глянув на Падуболистку, і коли та розтулила щелепи, збираючись заперечувати, додав: — Ти не бачила мене, але я бачив тебе та Золошуба. — Він замовк на мить, обвівши поглядом Клан. — Коли Золошуб побачив Падуболистку саму біля струмка, — вів далі кіт, — то кинувся на неї. Він вирішив завдати шкоди одній із трьох котів, яких Вивіркострибка любила найбільше, аби покарати її за відмову. Падуболистка відважно билася, а я не встиг їй допомогти — Золошуб послизнувся на березі струмка й упав. Він був іще живий, коли падав у воду. Падуболистка ніяк не могла його врятувати. Вона просто захищалася.

Коли смугастий вояк закінчив говорити, галявина вибухнула.

— Чому ти не сказав нам цього тоді? — запитав Шипокіготь.

— Так, ми протягом повень підозрювали одне одного, — буркнув Бубконіс. — Вогнезоре, їх обох треба покарати за те, що вони тоді не сказали правду.

— Ні! — запротестувала Листоплеса. Її бурштинові очі були сповнені болю.

Левожар виступив уперед і зиркнув на Бубконоса.

— А ще знай, що саме Падуболистка порятувала твоїх кошенят, а не Сол, — прогарчав він. — Подумай про це, перш ніж знову щось занявкаєш про її покарання.

Бубконіс недовірливо витріщився на нього.

— Це була Падуболистка?

— Тоді ми повинні прийняти її назад до Клану! — нявкнула Маколеда. — Вона ризикувала життям заради моїх кошенят!

— Крім того, Золошуб дістав по заслузі, — заявив Порохошуб. — Він намагався вбити чотирьох котів — своїх побратимів! Якщо хочете знати мою думку, Падуболистка зробила нам послугу.

Вогнезір протиснувся через натовп усередину і підвів хвоста, закликаючи до тиші. Його хутро стояло дибки, а хвіст смикався.

— Те, що сталося, було трагічною випадковістю, — повів провідник, щойно переконався, що його чують. — Я згоден, що Падуболистка мала розповісти про все тоді. — Його зеленавий погляд суворо зупинився на Падуболистці. — Вона мала знати, що ми повіримо їй і будемо до неї справедливі. Але вона вже достатньо покарана тим, що багато повень жила далеко від свого Клану. — Вогнезір перевів погляд на котів. — Більше ми її не каратимемо, як і Ожинокігтя — за те, що він нічого не розказав раніше. Їхнє мовчання було тягарем для них обох, і тепер їм значно легше. — З протяжним зітханням він додав: — Що зроблено, те зроблено. Нехай Золошуба судять наші предки.

Левожар видихнув із полегшенням, але він бачив, що не всі коти задоволені. А Падуболистка досі мала такий вигляд, наче хотіла, щоб земля розверзлася і поглинула її.

Вогнезір підкликав чорну кішку хвостом.

— Тобі треба було сказати правду тоді, — тихо нявкнув він. Левожарові довелося напружитися, щоб розчути його слова. — Зараз буде важко, ти це розумієш?

Падуболистка кивнула й подивилася на нього похмурими очима.

— Не варто було мені повертатися…

— Не кажи так, — урвав її Вогнезір. — Ти повернулася, і нічого іншого я не хотів би. Тепер, коли правда розкрилася, Клан угамується. — Він замовк, але Падуболистка не мала що відповісти. — Сьогодні ти не патрулюватимеш, — жвавіше заговорив Вогнезір. — Іди до кубла старійшин і подивись, чи не треба їм чогось.

— Вони теж дізнаються? — спитала Падуболистка, озираючись на котів, що вже розбігалися.

Вогнезір кивнув.

— Ти знаєш, новини тут розповсюджуються стрімко. Але ти доволі сильна, щоб із цим упоратися. Залиш минуле позаду, Падуболистко. Ти й далі потрібна своєму Кланові.

Падуболистка схилила голову.

— Дякую, — прошепотіла вона.

Спостерігаючи, як сестра йде до кубла старійшин, Левожар помітив, як до нього підходить Попелюшкосерда.

— Бідолашна Падуболистка! — пробурмотіла вона. Очі кішки були широко розмружені від приголомшення й хвилювання. — Хто б міг навіть припустити?

«Вона не знає, що мені було відомо», — подумав Левожар.

— Мені її так шкода, — провадила Попелюшкосерда. — Вона, мабуть, почувалася так жахливо весь час, поки жила поза Кланом. І я ніколи не здогадувалася, що Золошуб так ставиться до Вивіркострибки.

— Це сталося ще до нашого народження, — коротко відповів Левожар.

Він не хотів це обговорювати, і Попелюшкосерда, на його полегшення, здавалося, усе збагнула.

— Ожинокіготь хоче, щоб ти очолив мисливський патруль, — нявкнула вона. — Ідуть Лисостриб і Ружопелюстка з новаками.

— Гаразд, — буркнув Левожар.

Було б добре скинути напругу, уп’явши кігті в здобич. Розвернувшись до тернового тунелю, він побачив, що решта патруля вже чекає. Вишнелапка й Кротолап підстрибували перед своїми виховниками.

— Як це сталося? — запитав Кротолап, він аж очі вирячив від збентеження. — Що ви робили, коли дізналися, що Золошуб мертвий?

— Падуболистка убивця! — видихнула Вишнелапка.

Ружопелюстка нависла над новачкою, вищирилась і загарчала:

— Якщо я коли-небудь почую, що хтось із вас знову так назве Падуболистку, ви цілу повню не побачите нічого, крім задніх лап Мишошубки, що аж кишать кліщами! Вогнезір сказав, що минуле слід залишити позаду. Не хочу чути від вас ніяких пліток, не хочу чути ніяких поголосів і вже напевно не хочу більше чути ніяких звинувачень. Це зрозуміло?

Обоє новаків пригнічено кивнули.

— Вибач, Ружопелюстко, — пробурмотіла Вишнелапка.

Левожар про себе дякував Ружопелюстці за підтримку, але бачив, що кішка й сама досі приголомшена зізнанням Падуболистки.

— Скоро всі заспокояться, от побачиш, — прошепотіла йому на вухо Попелюшкосерда.

Левожар кивнув, хоча й не був упевнений, чи Попелюшкосерда має рацію.

«Чи звикнуть коли-небудь мої побратими до того, що Падуболистка знову в улоговині?» — міркував собі вояк.

Розділ 16

Голубокрила нерухомо стояла на галявині, а коти навколо неї розподілялися на патрулі. Думки крутилися вихором.

«Воно й не дивно, що Падуболистка не стала частиною пророцтва, — подумала молода воячка. — Вона ж убила кота!»

До неї підійшла Плющоплеса з розпушеним від хвилювання хутром, і в її блакитних очах Голубокрила прочитала те саме збентеження, яке огортало її саму.

— Я не можу в це повірити! — пробурмотіла сестра.

— Плющоплесо, — нерішуче нявкнула Голубокрила. — Ти коли-небудь бачила Золошуба в Темному Лісі?

Її живіт стиснувся, поки чекала на відповідь: кішка знала, як не любить Плющоплеса відповідати на запитання про Місце Без Зірок.

Але Плющоплеса ніби просто замислилась.

— Я не впізнала б його, якби й бачила, — зізналася кішка. — Але не думаю, що зустрічала його. Принаймні жоден кіт ніколи не вказував мені на нього.

— Він накоїв багато лиха Вивіркострибці перед смертю, — розмірковувала Голубокрила. — Але, можливо, йому вдалося потрапити до Зоряного Клану, бо помер він дуже страшною смертю.

Не встигла вона вимовити останніх слів, як усвідомила, що над нею нависає Ожинокіготь, роздратовано витріщивши на неї свої бурштинові очі.

— Припиніть пліткувати, — наказав він. — Плющоплесо, хіба я не велів тобі приєднатися до прикордонного патруля Піскоштормої? Голубокрило, а ти йдеш зі мною на вишкіл, але спершу тебе хоче бачити Вогнезір. Він у своєму кублі.

Плющоплеса помчала своїм шляхом, а Голубокрила розвернула до Високого Каменя. Підіймаючись поваленими валунами, вона замислилася, чому це Вогнезір хоче її бачити. Відповідь було неважко вгадати. Через Вітряний Клан!

Голубокрила видряпалася на Високий Камінь і підійшла до входу в кубло.

— Вогнезоре? — погукала вона, зазираючи всередину.

Провідник сидів у тіні в глибині кубла, на гнізді з моху та папороті. Його зелені очі іскрилися в напівтемряві. Він підкликав Голубокрилу хвостом.

— Заходь.

Коли Голубокрила сіла біля нього, Вогнезір сказав:

— Я попросив тебе прийти через твої надзвичайні відчуття. Сподіваюся, ти здогадуєшся чому.

Голубокрила понурила голову.

— Ти хочеш, щоб я розповіла тобі, що відбувається у Вітряному Клані.

— Саме так, — кивнув Вогнезір. — Якщо зможеш.

Гордість пронизала Голубокрилу, коли вона розгорнула свої надчуття й сіла, підклавши передні лапи під груди та прислухаючись. «Я не підглядаю, — подумала вона. — Я справді використовую силу, щоб захистити свій Клан». Вона перекидала свої чуття через прикордонний струмок і через болота, аж поки не зосередила їх на таборі Вітряного Клану. Однозір стояв посеред мілкої вибоїни в землі, а навколо нього згуртувалося кілька старших вояків.

— Я бачу їхній табір. Бачу Однозора з Воронокрилом і Смичковусою, — доповіла вона Вогнезорові. — Зараз до них підійшла Золоніжка. А ще там є кілька котів, котрих я не знаю.

— Однозір щось говорить? — запитав Вогнезір. — Ти щось чуєш?

Голубокрила кивнула, напружено зосереджуючись, адже слова провідника Вітряного Клану то зникали, то наближалися, ніби він говорив із великої відстані.

— …проблеми з Громовим Кланом, — нявкнув Однозір. — Прикордонникам слід особливо пильнувати. Якщо виявите їхній запах на нашому боці струмка, я хочу про це знати.

— Дізнаєшся, не хвилюйся, — прогарчав Воронокрил, впиваючись кігтями в землю.

Голубокрила повторила почуте Вогнезорові, який здивовано сіпнув одним вухом.

— Це майже слово в слово те, що я сказав Громовому Кланові, — пробурмотів він. — Однозір узагалі згадує про Сола?

Голубокрила послухала далі, але провідник Вітряного Клану продовжував давати вказівки Золоніжці щодо мисливських патрулів.

— Жодного слова, — відповіла вона Вогнезорові.

— Тоді він або не знає, що планує Сол, — нявкнув Вогнезір, — або вкрай обережний у своїх словах. Хай там як, не схоже, що напад відбудеться найближчим часом. Ти можеш побачити Сола? — запитав він.

Голубокрила знову відкинула свої чуття, ретельно обшукавши табір Вітряного Клану, потім розширила ділянку стеження, щоб охопити всю територію Вітряного Клану аж до конярки. Повертаючись назад, до кордону Громового Клану, натрапила на один із входів у тунель і спробувала проникнути туди, але вже за кілька лисячих хвостів вага каменю й землі заблокувала їй відчуття.

Повернутися до реальності в кубло Вогнезора — то було як повернутися на поверхню після довгого занурення в темну воду.

— Ані знаку, — відповіла вона на Вогнезорове запитання. — Здається, його немає у Вітряному Клані, хіба що він в одному з тунелів. Під землею мої відчуття погано діють.

Вогнезір задумливо кивнув, нічого не промовляючи.

— Либонь, це буде занадто, якщо я сподіватимусь, що Сол пішов геть? — спитала Голубокрила за мить.

— Ні, він ще тут, — запевнив її Вогнезір. — Він має поквитатися з Кланами — я просто не знаю чому.

Коли Вогнезір відпустив її, Голубокрила легко збігла вниз поваленими валунами й відразу наткнулася на Джмільосмуга: той саме на неї чатував.

— Ожинокіготь пішов уперед з іншими, — пояснив молодий вояк. — Попросив, щоб я тебе зачекав і показав, де ми вправлятимемося.

— Добре, дякую, — нявкнула Голубокрила.

Було приємно простувати отак галявиною поряд із Джмільосмугом.

— Чого від тебе хотів Вогнезір? — запитав світло-сірий кіт. — У тебе неприємності?

— Ні, це було просто… дещо.

Хоч як їй подобався Джмільосмуг, кішка не могла розповісти молодому воякові, що саме Вогнезір просив її зробити. «Щоб пояснити йому, знадобиться ціла повня!» — думала Голубокрила.

— Вогнезір ніколи не запрошував мене до свого кубла, — озвався Джмільосмуг із легкою заздрістю.

Голубокрила знизала плечима.

— Та нічого в цьому такого нема.

Проходячи через терновий тунель, вона зрозуміла: коли ступає поряд із Джмільосмугом, їй кортить відсунути надзвичайні сили в глибину свого розуму. Вона хоче бути звичайною кішкою. «Це приємно відрізняється від усього, що було за часів, коли я спілкувалася з Тигросердом! — думала вона. — Тоді завжди доводилося прислухатися, аби переконатися, чи інші коти на нас не натраплять».

Ожинокіготь відвів решту зграї на нешироку галявину, розташовану ближче до території Тіньового Клану, неподалік від сухого дерева. Уздовж краю неглибокої балки, порослої високою травою і папороттю, росли кущі падуба й бузини.

Коли Голубокрила та Джмільосмуг прийшли сюди, вони побачили Ожинокігтя: той сидів на краю балки й дивився на Жабокрока й Цвітопалу, які підкрадалися одне до одного. Без попередження Цвітопала кинулася, майстерно вибила з-під Жабокрока лапи, завдала йому удару в зад і прудко відскочила поза межі досяжності.

— Молодець, — нявкнув Ожинокіготь. — Цвітопало, цей прийом у тебе чудово вийшов.

Жабокрок підхопився на лапи й струсив зі свого хутра клаптики папороті.

— Це вже напевно! — нявкнув він.

Ожинокіготь підвів очі й побачив, що Голубокрила й Джмільосмуг спускаються до них схилом.

— Ну ось і дочекалися. Зараз я покажу вам новий прийом.

— Чудово! — вигукнула Цвітопала, підбігаючи до Джмільосмуга. — Ну ж бо, — закликала вона кота, — потренуймося з тобою разом.

Джмільосмуг на мить збентежився.

— Е… вибач, але я буду партнером Голубокрилої.

У Цвітопалої від несподіванки аж вуха напружились.

— Вибач, звісно, але хто твоя сестра? — пробурчала вона. — Знаєш, ти міг би виявити трохи відданості.

Голубокрилу певною мірою вразила така ворожість з боку Цвітопалої. «Та чи й не справа!» — подумала вона.

— Я не заперечую, якщо ти будеш партнером Цвітопалої, — сказала кішка Джмільосмугові.

— Ні, Цвітопала поводиться просто смішно, — відповів Джмільосмуг. — Звісно, тут аж ніяк не йдеться про мою невідданість, якщо я побуду твоїм партнером у вправах.

— Ви не заперечите, якщо я вас потурбую? — Ожинокіготь здійнявся на лапи і, розсуваючи міцними плечима листя папороті, підійшов до них трьох. — Годі вже щебетати, як зграя шпаків, розпочнімо тренування.

Цвітопала крутнулася, підвела хвоста й попростувала галявиною до Жабокрока.

— Спочатку я вам покажу прийом, а потім ви спробуєте повторити його самотужки, — нявкнув Ожинокіготь. — Голубокрило, ти кішка Вітряного Клану. Нападай на мене.

Голубокрила зойкнула й миттєво кинулася на воєводу Клану. Ожинокіготь здійнявся на задні лапи, витягнувши передні, зі схованими кігтями. Коли Голубокрила спробувала оминути ці лапи та вчепитися в його відкритий живіт, кіт, виконавши сальто, перевернувся назад, далі від неї. Кішка втратила рівновагу, а коли намагалася її відновити, Ожинокіготь стрибнув на неї і вперся передніми лапами їй у черево.

— Ось так, — промовив він, відступаючи, щоб дати суперниці підвестися.

Голубокрила перевернулася й підскочила, дивлячись на воєводу, який спостерігав за нею з гордощами в бурштинових очах.

— Це ж бездоганно! — засапано сказала вона. — Нумо, спробуємо.

Спочатку Ожинокіготь змусив їх практикувати сальто назад, поки вони не змогли приземлятися просто на лапи після того, як перевернулись. Коли він задовільнився, то дозволив їм працювати з партнерами. Голубокрилу здивувало, яким сильним і спритним був Джмільосмуг.

«Минуло багато часу, відколи я тренувалася з ним сам на сам. Зараз він такий дужий кіт, і я очікувала, що він буде повільнішим…»

Коли Джмільосмуг старанно ухилився від її атаки, лапи зненацька кудись вислизнули. Вона перекинулася на бік. Поки кішка, розмахуючи кінцівками, силкувалась підвестися, Джмільосмуг майнув до неї та, простягнувши передню лапу, ніжно її торкнувся.

— Здається, я переміг, — нявкнув він, примруживши очі від утіхи. — Мої лапи стоять на землі, а не бовтаються в повітрі.

«Ще чого!» — подумала Голубокрила на ту дошкульну заувагу. Коли Джмільосмуг напав на неї, вона виконала сальто на протилежний бік, чого він не очікував. Світло-сірий кіт заточився й важко приземлився серед папороті, розмахуючи лапами.

— І що ж тепер із тими лапами, які так твердо стояли на землі? — піддражнила Голубокрила товариша, підбігаючи до нього.

— Чому б нам не поспостерігати одне за одним? — запропонувала Цвітопала, коли всі четверо по кілька разів відпрацювали прийом. — Так ми могли б почути корисні поради.

— Добре, — кивнув Ожинокіготь. — Ви із Жабокроком перші.

Спостерігаючи за іншою парою, Голубокрила зауважила, наскільки Цвітопала вже вправна — як у нападі, так і у виконанні нового прийому. Вона навчилася тримати рівновагу і всією своєю вагою накинулася на Жабокрока, ще перш ніж той оговтався після сальто назад.

— Цвітопало, а це направду чудово! — сказала Голубокрила посестрі. — Тобі доведеться трохи швидше рухатися, Жабокроку.

— Я над цим працюю, — кивнув Жабокрок.

Коли настала їхня з Джмільосмугом черга демонструвати прийом, Голубокрила відчула, що вони обоє впоралися досить добре. Тому з подивом побачила, як зневажливо дивилася на неї Цвітопала.

— У Джмільосмуга все гаразд, але тобі, Голубокрило, треба ще багато працювати, — нявкнула та. — Твої лапи були повсюди. А ти, здається, забула, що маєш ще й хвіст. Знаєш, він узагалі нам потрібний для балансу.

Голубокрила пробурмотіла щось нерозбірливе, її охопило таке збентеження, аж здавалося, що кожна шерстинка горить вогнем.

— Цвітопала такого не сказала б, якби ти не вибрав мене собі в партнерки для тренування, — прошепотіла вона Джмільосмугові. Намагаючись не зважати на власний біль, вона додала: — Мені шкода, якщо я ускладнила ваші стосунки.

Джмільосмуг поклав хвіст на плече Голубокрилій.

— Не хвилюйся, проблема не через тебе, — нявкнув він, пильно поглянувши через галявину на сестру.

— Думаю, цього достатньо для одного тренування, — оголосив Ожинокіготь. — Повертайтеся до табору й виберіть собі свіжину. Ви всі наполегливо працювали.

— Ти зараз повертайся із Цвітопалою, — прожебоніла котові Голубокрила, коли їхня зграйка рушила. — Брати й сестри важливіші за дружбу.

Джмільосмуг замовк і довго дивився на молоду воячку.

— Я сподівався, що між нами щось більше, аніж дружба, — нявкнув нарешті він.

Голубокрила витріщилася на нього й не знала, що сказати. На її полегшення, Джмільосмуг не тиснув. Він просто кивнув, а тоді побіг клусом. Наздогнавши Цвітопалу, торкнувся носом сестриного вуха.

А Голубокрила пішла сама, утім за мить до неї підскочив Жабокрок.

— Що у вас із Джмільосмугом? — спитав він, ще й муркнув на радощах.

Голубокрила відчула, як хутро на шиї стає дибки, але змусила шерстинки знову лягти гладко.

— Джмільосмуг — чудовий кіт, — спокійно відповіла вона.

Поки це говорила, у її голові виник образ Тигросерда: темна смугаста голова, що висовується з купи папороті, блискіт зелених очей… Вона рішуче відштовхнула той образ. «То було інше. Я не можу більше думати про нього. Тигросерд не стане частиною мого життя… А от Джмільосмуг — цілком може стати».

Розділ 17

Сойкопер увійшов до табору через терновий живопліт одразу після сходу сонця. Коли він повертався з Місячного Ставу, прохолодний світанковий вітер ущух, і галявину залило теплим світлом. Кам’яна улоговина стояла порожня, і Сойкопер збагнув, що всі вояки та новаки в патрулях. Уже прямував був до свого кубла, аж тут почув голос Мишошубки:

— Сойкопере! Підійди-но сюди на хвильку.

Він підійшов і зрозумів, що старійшина сидить самотою, згорбившись біля свого кубла.

— А де Мурко? — запитав він.

— Падуболистка повела його на прогулянку в ліс, — відповіла Мишошубка. — Я не схотіла йти. У мене дуже болять лапи.

— Ми можемо цьому зарадити, — запевнив її Сойкопер. — Я піду й принесу тобі листя маруни.

— Я тебе кликала не через те, — кинула йому Мишошубка. — А через Падуболистку.

Сойкопер, заклякнувши від приголомшення, слухав, як Мишошубка описувала сцену, що відбулася в таборі цього ранку.

— Тоді Ожинокіготь розказав усім, що він бачив, як те сталося, — нявкнула вона. — Той Золошуб напав на Падуболистку, а потім випадково втрапив у воду. Я сиділа тут і все чула.

Вона замовкла, і Сойкопер відчував, як її погляд пропалює йому шкуру. Думки в нього шалено крутилися: «Що це все означає? Що станеться, коли кожен кіт думатиме, що знає правду? Що станеться, якщо випливе на поверхню істина?»

— Ти знав це весь час, чи не так? — хитро спитала стара кішка.

Сойкопер кивнув.

— Але нічого не сказав.

— Який був сенс? Падуболистка пішла, і обставини виявилися складніші, ніж здавалося, і все через погрози Золошуба. Як хочеш знати, мені він теж погрожував.

Мишошубка насупилася.

— Тож тебе влаштовувала його смерть.

— Вона влаштовувала весь Клан, — відповів Сойкопер, не даючи старійшині збити себе з пантелику. — Золошуб мав рішучі наміри накапостити кожному котові.

— Не скажу, що капостей вдалося уникнути, — буркнула Мишошубка. — Бо таки шкоди було завдано. Золошубові, Падуболистці, Ожинокігтеві, тобі. І тепер ти хочеш, щоб Клан жив далі, наче нічого й не сталося?

Сойкопер облизнув одну лапу й провів нею над вухом, даючи собі час придумати відповідь.

— Я думаю, нині є важливіше, про що варто хвилюватися, ніж смерть одного кота багато повень тому.

Мишошубка форкнула, відтак замовкла. Сойкопер уже збирався був іти, коли вона знову заговорила.

— Кінець Зір наближається?

Сойкопер відчув, як поволі здіймається кожна його шерстинка.

— Що ти про це знаєш? — хрипко запитав медикіт.

«Чи Мишошубка може бути четвертою кішкою у пророцтві? — думав він. — Старійшина?»

— Я не знаю нічого, що могло б нам зарадити, — похмуро зізналася Мишошубка. — Але мої сни вже давно тривожні. — Вона стомлено зітхнула. — Я ніколи не думала, що доживу до кінця Кланів.

Сойкопер нахилився до неї.

— Це не стане кінцем Кланів, — нявкнув медикіт. — Поки я дихаю, Клани будуть у безпеці.

Він почекав, доки Мишошубка засне, бурмочучи й посмикуючись. «Вона така стара, — подумав він. — Чи вона взагалі тямить, що каже?» Коли Сойкопер підвівся й попрямував до свого кубла, він відчував, що його шкуру пощипує через правдиві слова Мишошубки про те, що він змовчав про Падуболистку й Золошуба.

«Але Клан має рухатися вперед, — сказав він собі. — Ми не можемо собі дозволити марнувати час на те, що неможливо змінити».

Так і не діставшись свого кубла, Сойкопер почув, як коти пробираються через терновий живопліт, і розчув голос Мурка.

— Бач, одна лисиця якось швендяла в саду мого Прямоходця. Ну, я, звісно, не міг дозволити такого нахабства, тож здогадайся, що я зробив?

— І гадки не маю, Мурку, — розгублено відповіла Падуболистка. — Гей, стережися цієї ожини!

— Я бачу, — пробурмотів Мурко. — Я не молодий, як ти, але маю очі. Хай там як, — вів далі кіт, — я сховався під кущем падуба, бач, просто біля паркану мого Прямоходця, і…

Він замовк, щойно до них наблизився Сойкопер.

— Падуболистко, мені треба з тобою поговорити, — сказав медикіт.

— Ми ж розмовляли, — відповів Мурко з гідністю, перш ніж Падуболистка встигла відповісти. — Хіба молодих котів більше не навчають? — Він гидливо повів носом. — Я буду у своєму кублі, тож, коли ти закінчиш, Падуболистко, я розповім тобі решту історії.

Сойкопер почув, як він віддаляється.

— Ходи-но сюди, — нявкнув він Падуболистці і повів сестру до скелі. Потім усівся там у затишному місці — попід кущем бузини.

— Ти вже знаєш, чи не так? — здогадалася Падуболистка, умощуючись біля брата. — Про те, що сталося сьогодні вранці?

— Мишошубка мені розказала, — відповів Сойкопер. Він трохи завагався, а потім продовжив: — Падуболистко, ти розумієш, що для тебе зробив Ожинокіготь?

Сойкопер здогадувався, чого, мабуть, вартувало воєводі вимовити ті слова. Йому складно було це усвідомити, але він розумів, як сильно Ожинокіготь (і Вивіркострибка теж, як він зізнався собі) любили їх із братом і сестрою. «І, можливо, люблять нас досі», — подумав медикіт. Почувався так ніяково, ніби мурахи будували мурашник у нього на шкурі.

— Тепер усі вони знають, — вражено пробурмотіла Падуболистка. — Вони знають, що я вбила кота.

Сойкопер простягнув лапу й поклав сестрі на плече.

— Це був нещасний випадок, пам’ятай це.

Він здогадувався, що Падуболистка дивиться на нього зараз, пропалюючи очима, мов полум’ям.

— Але ж то був не нещасний випадок, — прошепотіла вона.

Слова Мишошубки знов пролунали у вухах Сойкопера — про те, скільки шкоди було завдано в той єдиний момент. Він похитав головою, наче міг позбутися її голосу, як дзижчання комахи.

— Досить, — наполегливо сказав кіт. — Ми повинні жити з тим, що сталося. Я радий, що ти повернулася. Я сумував за тобою.

— Я теж сумувала за тобою, — пробурмотіла Падуболистка. Сойкопер на мить відчув легкий дотик сестриного носа до свого вуха. — Я просто сподіваюся, що вчинила правильно, повернувшись. Можливо, було б краще, якби ви всі забули про мене.

— Ми ніколи не забули б, — запевнив Сойкопер, нахиляючись до неї ближче й упиваючись її запахом. — Ніколи.

У тиші, що настала, Сойкопер чув, як шелестить вітерець у деревах над головою, а далі — галас котів, які наближалися до табору. Коли ті підійшли ближче, він почув захоплені голоси новаків.

— Я зловив двох мишей!

— А я зловила білку! Вона здоровенна!

З-за тернового живоплоту вийшов мисливський патруль, попереду мчали Вишнелапка й Кротолап. Левожар і Попелюшкосерда слідували за новаками, а Ружопелюстка й Лисостриб завершували ту ходу.

— Гей, спокійніше, — попередила новаків Попелюшкосерда. — А то коти подумають, буцімто сюди вторгаються борсуки, — за тоном її голосу було чутно, що вона ніжно кепкує. — Але ви сьогодні дуже добре пополювали, — продовжила вона. — Кротолапе, чому б тобі не віднести до Мишошубки й Мурка своїх мишей? Вони такі гарні й вгодовані — я впевнена, що вони збудять їхній апетит.

Сойкопер почув, як Кротолап кудись чкурнув, а Вишнелапка потягла свою білку до кагату свіжини.

«Попелюшкосерда — природжена виховниця, — подумав медикіт. — Дарма, що це не її новаки. І годі сподіватися, щоб вона до всього ще й вірна воячка Громового Клану. Зореклан ухвалив правильне рішення, коли дозволив їй жити другим життям».

Гостре, як шпичка, відлуння горя раптом пронизало Сойкопера, ніби він перечепився й упав в ожину. Напружившись, медикіт зрозумів, що воно лине від Левожара.

— Що сталося? — запитав медикіт.

— Тобі не зрозуміти, — різко відказав Левожар. — Усе, про що ти думаєш, — твоє дурнувате пророцтво.

Сойкопер стримав ущипливу відповідь, усвідомивши, що братове горе переплетене з його тугою за Попелюшкосердою.

— То спробуй мені пояснити, — запропонував медикіт.

Кілька ударів серця Левожар мовчав.

— Я знаю, що Попелюшкосерда хоче бути зі мною, — нарешті знехотя нявкнув кіт. — Але вона думає, що так не можна, тому що я маю призначення. Вона вважає мене надто важливим!

Він виплюнув останнє слово й пішов геть, перш ніж Сойкопер йому відповів бодай щось.

Злість наростала всередині Сойкопера, і на мить йому захотілося завити, випускаючи свій біль до неба. «Півповня…» Жоден кіт у Громовому Клані не знав про його кохання до Древньої кішки, втраченої для нього багато сезонів тому. Він віддав би все, аби вона знову була поряд. Спогад про неї допоміг медикотові зараз осягнути братів біль і розпач.

— Вона вважає, що це він такий важливий кіт? — пробурмотів Сойкопер собі під ніс. — Можливо, настав час комусь показати їй, як вона помиляється.

Тієї ночі Сойкопер згорнувся калачиком у своєму гнізді й глибоко вдихнув, перш ніж дозволити собі поринути в сон. Він достеменно знав, куди хоче потрапити.

«Якось ми маємо це вирішити раз і назавжди. Не для Левожара й навіть не для Клану, а для Попелюшкосердої, — думав він. — Я мушу показати їй, яка вона дивовижна кішка».

Його очі розплющилися на залитий сонцем ліс, над головою шелестіло густе листя, а підлісок повнився шерехами здобичі. Сойкопер пробирався крізь папороть, тішачись прохолодній траві під лапами й теплу сонячних променів, що падали крізь верхівки дерев. Нашорошивши свої органи чуття, він шукав одну конкретну кішку.

Незабаром почув шурхіт лап, кидок і розчароване шипіння:

— Мишаче лайно! Я його проґавила!

Рухаючись у напрямку голосу, Сойкопер обійшов пеньок і вискочив на галявину, де-не-де поцятковану сонцем. Попелюшкосерда стояла біля дерева й з огидою дивилась угору. На гілці в неї над головою сердито цокотіла білка.

— Не пощастило, — нявкнув Сойкопер.

Попелюшкосерда підскочила.

— Оце так! Сойкопер! Я не очікувала тебе тут побачити. — У її очах промайнув страх. — Я все ще бачу сон? Я не в Зоряному Клані?

— Не хвилюйся, — заспокоїв кішку Сойкопер. — Це не Зоряний Клан. Усе добре, і так, ти бачиш сон. Я маю дещо тобі сказати.

Попелюшкосерда насторожено дивилася на нього.

— І що саме?

Якусь мить Сойкопер стояв мовчки, не знаючи, із чого почати. «Продовжуй! — наказав він собі. — Узявся за діло, то й роби».

— Буде легше, якщо я тобі покажу, — нявкнув він уголос. — Ходімо.

Він рушив пліч-о-пліч із Попелюшкосердою. У голові Сойкопера виник образ старого табору Громового Клану, де попередні коти жили своїм напруженим повсякденням. Поступово, що далі вони проходили поміж стовбурів, навколо них набував форми старий ліс. З’явився струмок, що дзюркотів під дугоподібними листками папороті, а з гілля дуба шугнула сойка. Ураз Сойкопер почув зітхання Попелюшкосердої, яка усвідомила, що якимось чином покинула територію свого сну й опинилася на незнайомій землі.

За кілька лисячих хвостів у заростях майнув патруль. Сойкопер розпізнав молодших Вогнезора, Сіросмуга та Піскошторму. Пройшовши за ними, він побачив, як ті зупинилися біля підніжжя дерева, на якому молода сіра кішка збирала чистотіл.

— Усе квіточки збираєш? — піддражнила її Піскошторма.

Молода кішка махнула хвостом.

— І квіточки, і листочки, — відповіла вона незворушно, хоча її сині очі жваво виблискували. — Тобі щось не подобається, Піскоштормо? Бо якщо це так, краще сказати про це Жовтоіклій.

Піскошторма відступила, хитаючи головою.

— Що завгодно, тільки не це! — скрикнула вона, удавано перелякавшись.

— Так, вона не хоче, щоб їй наскубли вуха, — нявкнув Сіросмуг.

— Чому б нам не піти полювати далі? — запропонував Вогнезір. — Можливо, ми спіймаємо щось смачненьке та жирненьке для Жовтоіклої, аби бодай раз поліпшити їй настрій. Ти чудово справляєшся, — додав він сірій кішці, відводячи свій патруль.

— Уполюйте їй білку! — гукнула їм услід сіра кішка. — Наразі це улюблена свіжина Жовтоіклої!

Сойкопер помітив Попелюшкосерду, що стояла біля нього. Її хутро розпушилося, і вона вражено дивилася перед собою.

— Це… це я, — затинаючись, промовила вона. — Я маю на увазі, що це не я, але вона так схожа на мене.

— Ні, це не ти, — відповів Сойкопер. — Принаймні тоді.

Попелюшкосерда кинула на нього спантеличений погляд, але більше нічого не промовила.

Попелюшка, назбиравши достатньо чистотілу, підхопила пучок у щелепи й пішла геть, важко накульгуючи. Сойкопер і Попелюшкосерда рушили назирцем. Медикішка впевнено пробиралася крізь зарості, поки не дійшла до початку яру, який вів до табору.

— Чи знає вона, що ми стежимо за нею? — прошепотіла Попелюшкосерда.

Сойкопер похитав головою.

— Вона нас не бачить. Нас насправді тут немає.

Попелюшка пройшла униз яром і зникла в дроковому тунелі. Сойкопер і Попелюшкосерда рушили слідом і незабаром зайшли в старий табір Громового Клану. Сойкоперів погляд блукав галявиною, він дивився на кубла, кагат свіжини й Високий Камінь, де містилося кубло провідника. «Не Вогнезора, — нагадав собі Сойкопер. — Він ще не провідник».

— Це так дивно… — пробурмотіла Попелюшкосерда.

Вони ступали позаду Попелюшки, яка несла свій пучок трав через папороть до кубла медикотів. Жовтоікла сиділа на меншій галявині, на вигляд така сама худа і недоглянута, як і щоразу, коли Сойкопер зустрічав її в Зоряному Клані.

— Гарний оберемок, — бурхливо похвалила Жовтоікла свою новачку, підійшовши понюхати чистотіл. — Проте деякі листочки трохи зів’ялі.

— Тоді їх краще використати насамперед, — зауважила Попелюшка.

Жовтоікла пирхнула.

— Гаразд. Поклади трави, а потім іди до мене.

Поки Попелюшка ховала чистотіл у сховище в скелі, що в глибині кубла, Жовтоікла підійшла до купи папороті за кілька хвостів звідти. Тільки зараз Сойкопер помітив серед трави великого білого кота, зі скуйовдженим хутром та зболілим поглядом.

— Білошторм посварився з ожиною, — прохрипіла Жовтоікла, коли Попелюшка повернулася. — У нього в лапі колючка. Як думаєш, що ми повинні для нього зробити?

— Порадити йому триматися подалі від ожини, — нявкнула Попелюшка, на що білий кіт весело пирхнув. — Але спочатку потрібно витягти колючку, сказати йому, щоб він добре вилизав лапу, і натерти її нагідками, аби переконатися, що туди не потрапить інфекція.

— Цілком правильно, — задоволено кивнула Жовтоікла.

— У мене хороша виховниця! — відповіла Попелюшка і вдячно поглянула синіми очима на кішку.

Жовтоікла ніжно штурхнула її, але нічого не відповіла на це, а мовила лише:

— Тоді ставай-но краще до справи.

— Хай хто вона така, а медикішка з неї чудова, — прокоментувала Попелюшкосерда, коли Попелюшка схилила голову над лапою Білошторма й нараз витягла зубами колючку.

— Так, була, — погодився Сойкопер.

— Ти знав її? — зацікавлено запитала Попелюшкосерда, далі роздивляючись сіру кішку.

— Тоді ще ні. Те, що ми бачимо, відбувається до того, як Громовий Клан прибув до озера.

Попелюшкосерда обернулася й витріщилася на нього великими, як місяць у повні, очима.

— То це Громовий Клан у минулому? Невже тому Вогнезір та решта здаються значно молодшими? Але як… Чому?..

— Тобі не слід цим перейматися, — заспокоїв її Сойкопер. — Просто дивись. Цю новачку медикішки звати Попелюшка. — Він відчув, що Попелюшкосерду приголомшило це ім’я, таке схоже на її власне, але кішка не уривала його. — Вона хотіла бути воячкою, як і ти, — провадив далі Сойкопер, — але дістала травму, ще коли була новачкою. Ти помітила, що вона кульгає? Її лапа ніколи не загоїться належним чином. Вона знала, що ніколи не встигатиме за патрулями, тож замість цього стала медикішкою. Знаєш, це ж виховниця Листоплесої.

— Ого… — видихнула Попелюшкосерда. — Я чула про неї. Хіба вона не загинула, рятуючи мою матір?

— Її смерть означала дещо навіть більше, — відповів Сойкопер, хоча й не став нічого пояснювати.

«Вона незабаром дізнається», — подумав він.

Поки вони говорили, з папороті виплив білий туман та закружляв навколо них, аж поки не затулив кубло медикотів.

— Що відбувається? — налякано заскиглила Попелюшкосерда.

— Усе гаразд, — озвався Сойкопер. — Просто почекай.

За кілька ударів серця туман розсіявся. Двоє котів опинилися на схилі пагорба, де гостра болотяна трава підіймалася до високих вершин сірої скелі. Вони побачили довгу шерегу котів, чию шерсть розвівав вітер. Коти з усіх чотирьох Кланів — довгоногі Вітряні, широкоплечі Громові, гладкошерсті Річкові й сухорляві Тіньові — ішли пліч-о-пліч, тихо перемовляючись.

— Це Велика Подорож! — вигукнула Попелюшкосерда. — Вони прямують у гори. Сойкопере, чому ти мені це показуєш?

— Дізнаєшся, — пообіцяв Сойкопер. — Дивись-бо, ось знову Попелюшка. Зараз вона єдина медикішка в Громовому Клані.

Підійшовши ближче, Сойкопер побачив, що Мишошубка — молодша, сильніша Мишошубка — розмовляє з Попелюшкою.

— У мене болять лапи, — скаржилася вона. — Це через те, що доводиться ходити по всіх цих гострих каменях. Це неприродно для кішок.

— Я впевнена, що ми скоро відпочинемо, — відповіла Попелюшка. — Коли ми сядемо, я принесу листя щавлю й натру тобі подушечки лап. Ось побачиш, як це допоможе.

Мишошубка кивнула й пошкутильгала далі. За деякий час рябе коричневе кошеня підскочило до Попелюшки й оголосило:

— У мене повне хутро ковтунів!

«Це, мабуть, Яблукошубка», — подумав Сойкопер, упізнавши юну версію Тіньової воячки.

— О, це ж Яблунька! — скрикнула Попелюшка з удаваним подивом. — Я на мить подумала, що за мною женеться гігантський ковтун. Нічого страшного. Коли зупинимося, я допоможу тобі їх розплутати. А поки дивись, куди ставиш лапи.

— Дякую! — Яблунька прожогом кинулася до братів.

«Не дуже вона й дивиться», — подумав Сойкопер, утім, не здивований.

Попелюшка, похиливши голову, подивилася вслід кошеняті з утіхою в синіх очах. Тоді вона втомлено подерлася схилом угору. Коли коти підійшли ближче до скелі, додолу впало кілька сніжинок. Потім здійнявся вітер, і незабаром вони вже пробивалися крізь заметіль. Сойкопер утратив із виднокола інших котів і ледве розгледів Попелюшкосерду, що боролася з вітром.

— Сюди! — упізнав Сойкопер голос Вогнезора. — Усі коти можуть сховатися під скелею!

Сойкопер і Попелюшкосерда тулилися одне до одного в підвітряній частині сірих скель, поблизу своїх побратимів. Здавалося, весь світ був сповнений білих пластівців, які кружляли довкола. Навіть котячі голоси губилися в скиглінні вітру.

Раптом усе стихло. Сніг, що падав, ущух і ніби розтанув у землі. Раптом повітря потеплішало. Сойкопер озирнувся й виявив, що вони з Попелюшкосердою знову стоять у кам’яній улоговині, притулившись до тернового живоплоту.

— О! — розчаровано зітхнула Попелюшкосерда. — Ми вже повернулися додому?

— Не зовсім, — попередив Сойкопер.

Ледве він устиг вимовити ці слова, як на галявину опустилася темрява. Сойкопер почув бурчання, яке наростало поміж дерев. Разом із ним почулося тупотіння й такі звуки, ніби гілочки ламалися під важкими лапами.

— Що це? — ахнула Попелюшкосерда.

Сойкопер не відповів, адже вмить тернова огорожа поряд із ними щезла, і в табір увірвалися борсуки. Вояки вискочили з кубла їм назустріч: Сойкопер помітив, як Вивіркострибка кидається на одного з борсуків, що біг попереду, а Ожинокіготь і Хмарохвіст стоять за її спиною. Вогнезір обурено зойкнув і кинувся в бій разом із Порохошубом, Піскоштормою та Шипокігтем. Косариконіг і Золошуб удвох атакували одну з тих величезних істот, кидаючись з обох боків.

Попелюшкосерда скрикнула від жаху.

— Сойкопере! Що відбувається?

— Усе гаразд, — заспокоїв її медикіт, легенько штовхаючи вбік. — Вони не заподіють нам ніякої шкоди.

«Принаймні я сподіваюся, що не зможуть», — додав він про себе.

Жахливий вереск пролунав із ясел, заглушаючи галас котів, які билися.

— Мені дуже шкода, — пробурмотів Сойкопер Попелюшкосердій. — Є ще одне, що ти маєш побачити. Ходи за мною.

Він повів її галявиною до ясел, звиваючись між постатями, що раптово вигулькували з темряви. Поранена Вивіркострибка лежала поперек входу. Вона важко дихала, але надалі охороняла ясла від нападників. Сойкопер і Попелюшкосерда пройшли просто через неї, однак вона їх навіть не помітила.

У яслах були кішки. Збоку в засланому мохом гнізді лежала Карохвістка, її живіт здіймався від переймів: вона народжувала. Попелюшка сиділа поряд, ніжно погладжуючи їй живіт однією лапою. Аж тут борсук навис над ними обома, розтуливши щелепи й загрозливо гарчачи. Коли він звів лапу, щоб ударити Карохвістку, Попелюшка повернулася й стрибнула між ними. Борсукові пазурі врізалися їй у бік, і вона впала, стікаючи кров’ю.

— О ні-ні! — прошепотіла Попелюшкосерда.

Сойкопер майже не дивився на те, як Листоплеса й Воронокрил увірвалися в кубло й напали на борсука, виганяючи його на галявину. Уся його увага була прикута до Попелюшки. У неї з боку далі текла кров, їй було важко дихати, і, коли Листоплеса повернулася, вона встигла вимовити кілька слів перед тим, як заплющила очі. По тому вона обім’якла.

Позаду неї в гнізді крихітне кошеня видало свій перший тоненький крик.

Очі Попелюшкосердої були широко розплющені від жаху.

— Вона не може померти, — видихнула вона. — Сойкопере, скажи мені, що з нею все буде гаразд.

— Подивись на кошеня, — сказав лише Сойкопер.

Карохвістка, хрипко дихаючи, сильними рухами язика вилизувала новонароджене кошеня, чиє сіре хутро стирчало крихітними шпичками. Витончений ніс, форма голови, товстий хвіст — усе це вгадувалося в кішці, яка нерухомо стояла біля Сойкопера.

— Це я, — здивовано пробурмотіла Попелюшкосерда. — Такою я народилася.

— Так, — нявкнув Сойкопер.

Вражена Попелюшкосерда скинула на нього погляд.

— Тоді Попелюшка віддала своє життя, щоб урятувати моє.

— Не зовсім, — напружився Сойкопер.

Попелюшкосерда розгублено кліпнула очима.

— Але ж ти сказав, що вона померла!

— Тільки на мить, — відповів Сойкопер. — А потім їй подарували абсолютно нове життя.

Попелюшкосерда витріщилася на нього, і він спіймав момент, коли в її очах спалахнуло розуміння. Голос був ледве чутний, не гучніший за дихання.

— І це життя дарували… мені.

Сойкопер кивнув. В очах Попелюшкосердої пробігла низка емоцій: жах, шок, гордість, а потім спогади за спогадами, густіші за листопад.

— Я новачка… і Вогнесерд — мій виховник… він такий чудовий наставник! — Слова Попелюшкосердої лунали так зопалу, що Сойкопер ледь міг їх розібрати. Боки кішки здригнулися, коли давно поховані спогади Попелюшки хлинули крізь неї, як повноводна річка. — Полювання — це така розвага… і бійки… Я хочу бути найкращою воячкою в Клані!

Тоді вона скрикнула від страху й болю.

— Потвора… ні… Ой, у мене болить нога… Я ніколи не буду воячкою. Але я вивчу всі трави… нагідки від інфекцій, листя огірочника від лихоманки, ялівець від болю в животі, котяча м’ята від білого кашлюка та зеленого кашлюка… які подорожні трави? Щавель, маруна, ромен… Ой, і родовик! Треба зробити все правильно… — У її голосі прозвучала нотка глибокої печалі. — Жовтоікла померла! І тепер я єдина медикішка… Тут, біля Місяцескелі, так холодно. Вогнесерд такий тихий… Можливо, він помер. Чи справді Зоряний Клан подарує йому дев’ять життів?

Попелюшкосерда важко задихалася, наче із силою дерлася на крутий схил, потім від подиву й радощів вона тихенько скрикнула:

— Озеро… Таке гарне! О Зореклане, дякую, що привів нас сюди. — Потім повернувся смуток, до якого додався страх. — Чи справді це моє призначення? А Листоплеса хоче залишити нас… Що буде з моїм Кланом?

Нарешті Попелюшкосерда замовкла, уривчасто дихаючи. У руїнах ясел вона витріщилася на Сойкопера.

— Хто я? — закричала вона. — Ким я маю бути?

Сойкопер ступив крок уперед і подивився в її збентежені сині очі.

— Ти Попелюшкосерда, — наполегливо сказав медикіт. — Така твоя доля. Зоряний Клан вирішив залишити тебе жити, подарувавши друге життя, щоб ти йшла своїм першим шляхом, стала видатною воячкою, мала пару і власних кошенят, билася та полювала за свій Клан після того, як так довго піклувалася про нього в кублі медикотів. — Він глибоко вдихнув. — Віддай шану Зоряному Кланові за його рішення, — повів далі кіт, — і пишайся всім, чого ти досягла в обох життях. Це все твоя доля, Попелюшкосердо.

— Ти впевнений? — прошепотіла Попелюшкосерда.

Сойкопер кивнув.

— Зоряний Клан вирішив, що цього разу ти маєш бути воячкою.

— Хто ще про це знає? — спитала Попелюшкосерда.

— Тільки Листоплеса, — відказав Сойкопер. — Жодному іншому котові не слід про це знати. Ти не відлуння Попелюшки, тепер ти самодостатня кішка. Твої товариші знають тебе й люблять як Попелюшкосерду, і це вся правда, яку їм варто знати.

Попелюшкосерда зітхнула й озирнула ясла, тепер вони були нерухомі й тихі, наче віддалені. Вона повільно підійшла до тіла Попелюшки й лизнула вуха мертвої медикішки.

— Я ніколи не забуду, ким я була раніше, — пробурмотіла вона. — Дякую, що ти прожила моє перше життя.

Сойкопер підійшов до неї і торкнувся кінчиком хвоста її плеча.

— Ходімо, — нявкнув він. — Час повертатися додому.

Розділ 18

Плющоплеса розплющила очі в Темному Лісі й почула кроки лап: хтось мчав щодуху. Відсахнулася, щоб на неї не налетіли, і зустріла погляд бурштинових очей Бризошуба.

— Забирайся геть, коростява шкуро, — прогарчав він і побіг далі.

Ставши на лапи, Плющоплеса зрозуміла, що зусібіч повз неї біжать коти, пробираючись крізь зарості в блідому каламутному світлі. Вона впізнавала котів усіх чотирьох Кланів: досвідчених вояків і молодих новаків — наскільки могла розгледіти поміж слизьких стовбурів.

Аж тут пролунав хрипкий Зореломів голос:

— Нехай зберуться всі коти, хто достатньо дорослий, щоб убивати ворогів!

Плющоплеса важко глитнула. Це значно страхітливіший клич, ніж вона звикла чути від провідника. Тієї самої миті до неї кинувся Дірколет.

— Гайда! — засапано крикнув молодий вояк. — Щось відбувається!

Він кинувся в дерева, і Плющоплеса побігла слідом, долучившись до натовпу котів. Усі вони намірилися досягти того самого місця, усі мовчки бігли з похмурими обличчями.

«О великий Зоряний Клане! — ахнула про себе Плющоплеса. — Таж нас так багато!»

Нарешті вона вискочила на галявину, де лежала купа повалених дерев, тут вона колись билася з Мурахошубом. Поміж колод купчився котячий натовп. Зорелом стояв на стовбурі, що сягав найвище, поряд із Кленотінню, Тигрозором і ще двома-трьома котами, невідомими Плющоплесій. Вони були навіть тьмянішими тінями, аніж Кленотінь. Кішка здригнулася від голодного блиску в їхніх очах.

Шулікокриг походжав біля купи повалених колод, у тому місці, яке зазвичай посідав воєвода. Плющоплеса помітила також Темносмуга, який підповзав на череві та з обожнюванням в очах дивився на котів.

Підійшовши до Темносмуга, Шулікокриг упритул наблизив до нього свою морду.

— Іди до інших! — прошипів він.

Темносмуг поповз, тягнучи хвоста.

Плющоплеса обвела поглядом галявину. Вона впізнала Багроверба й Тигросерда з Тіньового Клану, відтак притьмом опустила очі, перед тим як Тигросерд мало не помітив, що вона дивиться на нього. Бризошуб став біля своєї посестри Сонцемітки, а Дірколет проштовхувався повз котів до Кригокрилої та Звисловусого.

У Плющоплесої здригнувся живіт, коли вона зауважила Березопада й Цвітопалу, що стояли скраю від юрби, а її не помічали. Молоду кішку досі нудило від думки, що її власний батько відвідує Темний Ліс.

«Як він може тут стояти? А Цвітопала? — дивувалася вона. — Вони не лихі! Вони повинні знати, що станеться!»

Зорелом ступив уперед, і гул голосів на галявині вщух.

— Ви добре потренувалися, — сказав він котам, які зібралися. — І ось уже майже настав час!

Плющоплесій поколювало шкіру. «Він напевно зараз розповість нам, що збирається зробити з Озерними Кланами! — думала вона. — Закладаюся, щойно кожен кіт дізнається правду, він повстане! Або принаймні не повернеться більше до Темного Лісу». Вона знала, що більшість живих котів Темного Лісу насправді не ненавидять свої Клани. Вони не хочуть завдати їм шкоди. «Чи Зорелом скаже правду? — загадувалася вона. — Тоді сила Темного Лісу буде знищена…»

— Незабаром у вас буде нагода довести свою майстерність, силу та відданість, — говорив далі Зорелом, охоплюючи поглядом кожного кота у натовпі. — Ваші тутешні побратими шануватимуть вас так само, як і ваші побратими біля озера. Ви доведете, що є найкращими вояками всіх часів.

Плющоплеса побачила, що коти, які слухали, гордовито й нетерпляче закивали головами. Закортіло зойкнути: «Ні! Невже ви не бачите? Він змусить вас напасти на ваших рідних!».

Але вона знала, що це стане великою помилкою: «Зорелом не дасть мені по тому прожити й два удари серця. І тоді всі ці відвідини, уся інформація, яку я дізналася, — все буде марним».

Кішка помітила Бризошуба, його очі сяяли. Здогадалася: він точно знає, що відбувається. Кіт впивався кігтями в болотисту землю, ніби уявляв під своїми лапами котів Громового Клану. Кінчик хвоста Плющоплесої смикнувся від розчарування, коли вона зрозуміла, що ніхто з котів навколо не збирається розпитувати Зорелома. Він не дав їм жодної справжньої вказівки, лише туманні обіцянки славетного майбутнього. Навіть коти з Темного Лісу, здавалося, ладні просто чекати подальших наказів.

— Він навіть не каже нам, коли це буде, — пробурмотіла кішка собі під ніс.

Занадто пізно вона збагнула, що дехто поблизу почув її бурчання і звернув на неї вражений погляд.

— Ти не маєш сумніватися в рішеннях Зорелома, — нявкнула біла кішка. — Чи ти йому не довіряєш?

Плющоплеса опустила голову. Її огорнули прикрощі, що вона припустилася такої мишомізкої помилки.

— Звісно, довіряю, вибачте.

— Повертайтеся до своїх тренувань, — продовжив Зорелом, стоячи на громаді колод. — І будьте готові до останнього сигналу. Він скоро надійде.

Він зістрибнув із повалених дерев, і лави котів стали зникати в тіні. Плющоплеса звивалася в натовпі й витягала шию, шукаючи Шулікокрига. Нарешті помітила — він теж її побачив і підкликав хвостом. Пробиваючись плечима крізь тисняву, Плющоплеса дісталася до кота.

— Я хочу поговорити із Зореломом, — оголосила вона.

— Він зайнятий, — відповів Шулікокриг, киваючи вухами на місце, де Зорелом та інші вояки тихо перемовлялися біля купи колод.

— Але це важливо, — наполягала Плющоплеса.

Шулікокриг сіпнув вусами.

— Маєш щось розповісти?

— Ні, — відповіла Плющоплеса, поспіхом розмірковуючи. — Я просто хочу спитати, що мушу зробити, аби до мене ставилися як до воячки. Я не хочу битися в тилу, де ховаються боягузи. Хочу бути на чолі атаки, роблячи все, на що здатна, задля допомоги побратимам у Темному Лісі.

Шулікокриг кліпав очима й здавався враженим.

— Я знав, що ти особлива, — нявкнув він. — І радий, що вибрав тебе. Ходімо.

Він повернувся й повів її до старших вояків.

— Вибач мені, Зореломе, — пробурмотів Шулікокриг. — Моя новачка хоче поговорити з тобою.

Невдоволена тим, що їх перебили, Кленотінь люто зашипіла й зиркнула бурштиновими очима на Плющоплесу. Але, на подив Плющоплесої, Тигрозір покликав молоду воячку вперед, кивнувши здоровезною головою.

— Ти можеш казати те, що хотіла, усім нам, — нявкнув він.

Глибоко вдихнувши, Плющоплеса відчула, як пронизливий Зореломів погляд обпалив її шкуру. Намагалася не здригнутися. «Він кинув виклик, щоб перевірити мою відданість, коли Жарохвіст забрів у Темний Ліс, — згадувала вона. — О Зореклане, тож нехай тепер він мені вірить!»

Вона також бачила навколо інших котів, які потай позирали на тих, що стояли на колодах. Вони дивилися на неї з побожністю через те, що звичайна новачка наважилася звернутися до найстарших у Темному Лісі котів.

«Це найважливіше, що я коли-небудь зроблю для Громового Клану», — подумала вона.

— Зроби мене воячкою, — нявкнула вона Зореломові. — Я виконаю все можливе, щоб заслужити твою довіру. Я хочу допомогти тобі перемогти Клани так само, як і будь-який присутній тут кіт, якщо не більше. Використовуй мене як хочеш.

Найстаріший вояк, який скидався на ледве помітну тінь, ступив крок по слизькому стовбурі й загрозливо навис над кішкою.

— Великі слова для такої малої, — гаркнув він.

І заходився розглядати її від вух до хвоста, аж Плющоплеса ледве змусила себе не ухилятися від його смердючого дихання та злих очей.

Зорелом відштовхнув його.

— Дай їй спокій, Личинкохвосте. — Озирнувшись навколо, він махнув хвостом, підкликаючи іншого кота. — Іди сюди, Мурахошубе.

Коли коричневий кіт уже стояв біля них, Зорелом звернувся до Плющоплесої.

— Ви билися колись, і Мурахошуб програв. Чи можеш ти перемогти його знову?

Плющоплеса важко глитнула. Вона достеменно знала, що має на увазі Зорелом. Цього разу виживе хтось один. Глянула на Мурахошуба: шерсть на його шиї стовбурчилася в передчутті бійки.

«Він уже мертвий. Він уже мертвий, — розпачливо нагадала вона собі. — Якщо я вб’ю його тут — це не те саме, що вбити по-справжньому. І, можливо, Мурахошубові ліпше піти із цього жахливого місця до тієї останньої битви. Коли я з ним познайомилася, він був хорошим котом. Як він почуватиметься, якщо йому доведеться напасти на колишніх побратимів?»

Плющоплеса знала, що мусить перемогти в цій битві — заради Громового Клану, заради всіх Озерних Кланів. Вона глибоко вдихнула. «Зореклане, допоможи мені!»

Зібравши всю свою силу та останні запаси мужності, згадавши всі бойові прийоми, яких вона коли-небудь училася, Плющоплеса кинулася на Мурахошуба. Він підвівся їй назустріч. Коли кішка врізалася йому в живіт, він схопив її за плечі передніми лапами, роздираючи кігтями хутро. Гарячий запах власної крові порснув Плющоплесій у горло. Упавши навзнак, вона вдарила задніми кігтями Мурахошуба по животу, і її обдало шаленим задоволенням, щойно відчула під кігтями пучки розідраного бурого хутра.

Мурахошуб скрикнув і відкотився від неї, утім тільки-но Плющоплеса скочила на лапи, він врізався в кішку, знову поваливши її на землю та вдаривши кігтями в бік.

«Він значно сильніший, ніж був раніше! — подумала Плющоплеса, долаючи паніку. — Відтоді як помер, він, мабуть, тільки те й робив, що тренувався. А якщо я не зумію його здолати?»

Увертаючись від гострих Мурахошубових кігтів, Плющоплеса схопила його за хвіст і чимдуж укусила. Кіт зойкнув від болю, і його атака не спрацювала, бо тепер він намагався вивільнитися від її зубів. Плющоплеса відпустила суперника, відскочила, важко дихаючи, і присіла на відстані лисячого хвоста. Мурахошуб лежав перед нею на землі, його лапи сіпалися, коли він намагався підвестися. Він здавався кволим. Зібравшись, Плющоплеса стрибнула, щоб завдати останнього удару, але за мить кіт вислизнув з-під неї та приземлився їй на спину, мало не розчавивши. Його морда наблизилася до її обличчя, і кішка бачила, як блищать його зуби й очі.

— Повірити не можу, що ти повелася на той старий трюк, коростява смердючко, — прошипів він.

Якусь мить Плющоплеса лежала нерухомо, не в змозі зібратися на силі. Її рани люто боліли, а очі застилала кров. Але тут вона відчула, як старші вояки спостерігають за нею — із цікавістю, але не стурбовано, наче їм байдуже, який кіт переможе, і Плющоплеса згадала, як багато залежить від її перемоги. Тому шалено, безтямно загадала: «Якщо я виграю зараз цей бій, тоді Клани виграють останню битву».

Плющоплеса уявила Голубокрилу, Вогнезора та всіх побратимів, і їхні образи дали їй сили аж до кінчиків кігтів. Вона підвелася, скинувши із себе Мурахошуба. Перш ніж той здійнявся на рівні, кішка потужно стрибнула зверху, поваливши суперника на землю. Відтак здійняла лапу, ладна розпороти йому живіт від горла до хвоста.

В очах Мурахошуба промайнув страх, але Плющоплеса відвела погляд. Було надто пізно відступати — і надто пізно шукати інший спосіб, щоб урятувати Мурахошуба від останньої битви. Лапа Плющоплесої різко майнула вниз, і кішка відчула, як між її подушечками тече тепла кров. Мурахошуб раз судомно смикнувся, а потім уже лежав непорушно. Силует його коливався, наче Плющоплеса бачила його під водою. Тоді вона зрозуміла, що бачить просто крізь нього зів’ялу траву й темно-червону калюжу, що розповзалася дедалі ширше. А Мурахошуб усе бліднув і бліднув, його шкура дедалі прозорішала, поки він не перетворився майже на тінь посеред галявини. Плющоплеса моргнула, і його не стало. Залишилася сама кров, що забарвлювала холодну вологу землю, але тепер і вона тьмяніла.

«Чи правильно я вчинила?» — думала кішка, заціпенівши від жаху.

Зорелом підійшов до неї.

— О, ти воячка Темного Лісу, поза всяким сумнівом, — хрипко прогарчав він їй на вухо.

Плющоплесій довелося напружити кожен м’яз, щоб не відсунутися. «Це найгірше, що міг мені сказати будь-який кіт!» — подумала вона.

— То ти повідомиш, коли станеться останній бій? — нявкнула Плющоплеса, намагаючись здатися нетерплячою. — І дозволиш битися поряд?

Зорелом повільно кліпнув.

— Можливо.

— Але ж я щойно довела тобі свою відданість! — запротестувала Плющоплеса.

Зорелом відвернувся. Відходячи, він озирнувся через плече й прогарчав:

— Ти вже мала бути відданою.

Коли Плющоплеса дивилася йому вслід, до неї підійшов Шулікокриг.

— Добре билася, — вражено нявкнув він, і Плющоплесій здалося, що вона помітила спалах страху в його крижано-синіх очах. — Ти заслужила своє місце серед вояків, — провадив Шулікокриг. — Якщо хочеш щось дізнатися, просто запитай мене. Я бачу, як багато це означає для тебе. — Махнувши хвостом кудись у той бік, де був край галявини, він додав: — Тепер іди навчай новаків.

Плющоплеса дивилася, як він іде, а потім заходилась витирати лапу об траву, щоб позбутися крові Мурахошуба. Пляма на землі вже зникла. Плющоплесій було цікаво, чи знищить вона коли-небудь запах його смерті зі свого хутра.

За мить вона помітила, що наближається інший кіт, а підвівши очі, побачила Бризошуба. Вояк Вітряного Клану нажахано дивився на неї.

— Що сталося з Мурахошубом? — прошепотів він. — Ти знову його вбила?

Плющоплеса хотіла відповісти, що вона була змушена вбити Мурахошуба і зробила це тільки заради Кланів. «І я врятувала його від чогось гіршого», — похмуро подумала молода воячка. Але знала, що за нею досі стежать старші вояки Темного Лісу, їхні пильні погляди кололи шкіру.

— Це було необхідно, — відповіла вона, знизавши плечима. — Зрештою, моя відданість виявилась більшою, аніж його.

Бризошуб ступив крок уперед і навис над нею.

— Може, ми й належимо тут до одного Клану, але я не твій побратим, — прогарчав він. — Ти будеш покарана за це. Почекай і побачиш.

Жах крижаним каменем провалився в живіт Плющоплесій. Вона знала, що кожне Бризошубове слово — криця. Але повертати Мурахошуба запізно. І запізно Плющоплесій ховатися від скоєного. Вона порушила Вояцький правильник, убивши іншого кота, і їй залишалося тільки вірити, що вона вчинила правильно.

«Кожна жертва, яку я здійснюю, — на благо мого Клану та інших Озерних Кланів, — міркувала кішка. — Навіть якщо це означає пожертвувати собою».

Розділ 19

Левожар пройшов через тернову огорожу й попрямував у ліс, нашорошивши вуха та прислухаючись, чи нема ніде порушників. Ліщинохвоста й Ружопелюстка йшли слідом, а Попелюшкосерда ступала крайньою в поході. Спускаючись до берега, де в озеро впадав струмок на кордоні з Вітряним Кланом, Левожар почув за спиною бурмотіння: хтось перемовлявся.

— Хто б міг подумати, що Падуболистка убила Золошуба? — прошепотіла Ліщинохвоста. — Хіба це не жахливо? Як їй вдалося зберегти таке в таємниці?

— Ну, невдовзі вона пішла, — зауважив Лисостриб. — Як гадаєш, отак утекти — це був сміливий чи боягузливий вчинок?

Удар серця Ліщинохвоста мовчала, а потім відповіла:

— Мабуть, ця кішка таки смілива, бо повернулася…

Вона замовкла, тільки-но побачила, що Левожар розвернувся й пильно зиркнув на обох побратимів. Ліщинохвоста швидко перезирнулася з Лисострибом та кілька разів збентежено облизала собі груди.

«Бачу, ти згадала, що Падуболистка — моя сестра», — подумав Левожар, але нічого не сказав.

Поки вони йшли до кордону Вітряного Клану й прямували вгору за течією, і Ліщинохвоста, і Лисостриб були насторожені. Вони прислухалися, зиркали навсібіч по заростях і, розтуливши щелепи, намагалися вловити найменший слід запаху Вітряних котів на території Громового Клану. Схвально спостерігаючи за ними, Левожар не міг не помітити, якою розсіяною була Попелюшкосерда, що рухалася лісом, наче нічого не бачила й не відчувала. Він попередив інших про ожину в них на шляху й почув, як Лисостриб переказує повідомлення далі. Проте Попелюшкосерда все-таки примудрилася в ній заплутатися.

— З тобою все гаразд? — запитав її Левожар.

— Гаразд! — кинула вона, вивільняючись з ожини й не зважаючи на те, що залишає в ній пучки хутра.

Левожар кліпнув очима через її нетипово різкий тон. На мить пошкодував, що його не поставили в інший патруль або навіть не наказали принести підстилку для старійшин. Проте потім хвилювання за Попелюшкосерду пересилило досаду. Якщо вона так поводилася — значить, щось негаразд.

За кілька лисячих хвостів вище за течією Левожар помітив, що Попелюшкосерда відійшла від кордону й стоїть посеред трави, витріщаючись навколо широко розплющеними очима, але здавалося, що вона нічого не бачить. Він дав змогу іншим пройти вперед, а сам поплентався крізь траву до кішки.

— Попереду патруль Вітряного Клану! — прошипів він.

Попелюшкосерда миттєво насторожилася і, розпушивши хутро, стала роззиратися.

— Де?

— Ніде, — нявкнув Левожар. — Я просто перевіряв, чи ти не спиш.

Хутро Попелюшкосердої ще дужче наїжачилося.

— Ти не мій виховник! — гаркнула вона. — Не потрібно постійно перевіряти мене.

Левожар роззявив був рота, щоб запитати, що сталося, але гнів у її очах наказував йому мовчати. Натомість він пішов далі, помітивши, що принаймні зараз Попелюшкосерда, здається, зосереджена.

Вони дійшли до ділянки території з прихованими тунелями. Досі їм не трапилося жодної ознаки Вітряного Клану або Сола. Не попередивши інших, Левожар ненадовго відбіг, щоб перевірити входи в тунель. «Не потрібно розповідати кожному котові, де розташований тунель, — думав він. — У декого може вистачити мишачих мізків, щоб самим атакувати з-під землі Вітряний Клан».

Нюхаючи отвори тунелю, він подумав про Вересохвістку й загадався, чи знала вона про Солову змову. Чи погодилася б використати свої знання про тунелі, щоб допомогти комусь напасти на його Клан? Чи мала Вересохвістка залишки відданості Левожарові, чи навпаки — їй було б приємно нашкодити його Кланові, тому що їхня колишня дружба перетворилася на прах?

Повертаючись до свого патруля, Левожар подивився на Попелюшкосерду й зітхнув. «Чому стосунки почасти такі складні?» — подумав він.

Коли патруль повернувся до табору, майже настав сонцепік, але вони не мали нічого, щоб повідомити провідникові. Щойно у видноколі з’явилася улоговина, Левожар почув вереск і лемент, які долинали з галявини.

— Щось не так! — заревів він.

Він помчав до входу, решта патрульних котів бігла слідом. «Чи то напад вояків Вітряного Клану? Зараз, коли патрулі вийшли, а табір майже порожній?»

Але коли він вирвався з тернової огорожі, то не побачив жодного Вітряного кота. Лише кілька котів Громового Клану, вільні від патрулів, зібралися в нерівне коло посеред галявини. Левожар проліз між Маргариткою й Папоротехмаркою, щоб подивитися, що відбувається. Усередині кола лежали долі Мишовус і Вишнелапка, звиваючись від болю, вони махали лапами й підгортали від болю хвости. На губах в обох була піна, а очі хворобливо блищали.

— Що сталося? — запитав Левожар.

— Не знаю, — відповіла Маколеда, широко розплющивши очі від переляку. — Вони щойно повернулися й впали ось так.

— Моє кошеня! — прошепотіла Маргаритка, стурбовано кліпаючи очима на Мишовуса.

Папоротехмарка, намагаючись утішити посестру, торкнулася хвостом її плеча.

— Живіт… болить, — видихнув Мишовус. — Думаю, миша, з якою ми ділилися вчора ввечері… трохи зіпсувалася.

— Боляче! — зойкнула Вишнелапка. — Вона безсило простягла лапу до Маколеди, наче благала матір про допомогу.

— Де Сойкопер? — гаркнув Левожар.

— Десь у лісі, — нявкнув Кротолап, дивлячись на сестру нажаханими очима. — Вони з Ясносердою пішли подивитися на трави, які він вирощує.

— Іди й знайди його, — наказав Левожар. — Спочатку подивись біля старого гнізда Двоногів.

Кротолап кивнув і помчав туди, відчуваючи полегшення від того, що має чим зайнятися. Левожар завагався, не знаючи, що йому ще робити, а потім похитнувся, бо його штовхнула Листоплеса, що протискалася повз.

— Що ти їла? — запитала вона, нахиляючись над Вишнелапкою.

— Мишовус сказав, що вчора ввечері вони поділилися зіпсутою мишею, — пояснив Левожар.

Листоплеса глипнула на нього своїми бурштиновими очима.

— Через мишу такого б не було.

Вона була напружена, але все контролювала, її навички медикішки квапливо поверталися в надзвичайній ситуації.

— Ми не хотіли турбувати Сойкопера. Ну, і з’їли трохи петрушки… щоб вилікувати біль у животі, — крізь зуби вимовив Мишовус.

— Петрушки? — Листоплеса нахилилася та понюхала піну навколо губ Вишнелапки. — То була не петрушка, а болиголов.

— Це погано? — запитав Левожар, уже знаючи відповідь.

— У всьому лісі немає нічого отруйнішого за нього, хіба що душогубниці, — відповіла Листоплеса. — Мені потрібні трави, щоб викликати в них блювоту.

Але до Сойкоперового кубла вона не попрямувала. Натомість сперлася лапами на лапи Вишнелапки, намагаючись заважити їй борсатися.

— Що ти робиш? — прошипіла Маколеда.

— Вони повинні лежати спокійно, — сказала їй Листоплеса. — Якщо вони так звиватимуться, то можуть подавитися язиком.

Миттєво зрозумівши, в чому небезпека, Левожар кинувся до Мишовуса й спробував утримати молодого вояка. Мишовусові лапи смикалися від болю, і він дряпав Левожара кігтями по плечу. Листоплесій було не легше стримувати Вишнелапку, хоча рухи досвідченої кішки були сильні й впевнені. Попри все, вона дивилася на новачку нажахано.

— Лисострибе, допоможи нам!

Коли Левожар покликав побратима, то помітив, що на вході в табір з’явилася Попелюшкосерда. Вона налякано глянула на хворих котів, ніби не могла дивитися, але й не здатна була відірвати погляду.

Раптом вона стрибнула вперед, промчавши повз Левожара.

— Я принесу трави, — нявкнула вона й помчала до кубла Сойкопера.

Листоплеса підвела очі.

— Нам потрібно…

— Я знаю, — перебила Попелюшкосерда і зникла за ожиновим плотом.

Лисостриб пішов на допомогу Листоплесій із Вишнелапкою, а Ліщинохвоста підскочила до Левожара й разом із ним утримувала Мишовуса. Метушливі братові лапи збили її саму з лап, але вона підскочила й знову його схопила.

За кілька ударів серця Попелюшкосерда повернулася з пучком деревію в щелепах. Кинувши його біля Листоплесої, повернулася до Левожара.

— Тримай йому голову, — різко нявкнула кішка. — Ні, не так — твоя лапа затуляє йому рот. Мені треба, щоб ти притримав його так, аби я просунула деревій між його щелепами.

Левожар витріщився на Попелюшкосерду.

— Де ти всього цього навчилася?

— У нас нема на це часу! — огризнулася Попелюшкосерда, кладучи його лапи в правильне положення. — Просто роби, як я кажу.

Вона розжувала частину трави й затиснула кашицю між щелепами Мишовуса. Тоді почала масажувати живіт, сильно розминаючи, наче вона була кошеням, яке намагалося дістати молоко від матері. Біля неї Листоплеса робила те саме для Вишнелапки.

Попелюшкосерда озирнулася, щоб перевірити, що та робить, і порадила:

— Дужче натискай і трохи вище.

На Левожарів подив, Листоплеса кивнула. Її очі були трохи ширші, ніж зазвичай, але вона не зупинилася й не спитала, чому Попелюшкосерда раптом наказує їй, що робити.

«Що, заради Зоряного Клану, відбувається? — здивувався Левожар. — Попелюшкосерда таємно навчалася на медикішку? Навіщо б їй це робити?»

Невдовзі обоє хворих котів виблювали повні роти смердючого слизу.

— Це дуже добре, — заспокоїла Попелюшкосерда Мишовуса, погладжуючи кота, що жалісно захлинався, по плечу. — Скоро тобі покращає.

За хвіст від них Листоплеса втішала Вишнелапку: новачка мала виснажений і геть нещасний вигляд.

— Ти впевнена, що з нею все буде добре? — знервовано спитала Маколеда, нахиляючись над своїм кошеням.

— З нею все буде добре, — запевнила її Листоплеса.

— Дякувати Зоряному Кланові! — вигукнула Маргаритка.

Коли кожен кіт розслабився, щойно всі усвідомили, що лихо позаду, Левожар уважніше придивився до Попелюшкосердої. Здавалося, увесь її образ змінився на інший, який він зовсім не впізнавав. Колір хутра, форма й розмір тіла були ті самі, але її очі — то не очі кішки, яку він знав і любив.

Залишивши Вишнелапку з матір’ю, Листоплеса підійшла оглянути Мишовуса.

— Ти навчала Попелюшкосерду? — прошепотів їй Левожар.

— Ні, аж ніяк, — прошепотіла Листоплеса у відповідь, її очі були заслані якимось туманом, і Левожар не зумів уловити її вираз.

— Тоді звідки вона знає все це? — запитав Левожар, підвищуючи голос. — Я не розумію!

— Мені байдуже, — нявкнула Ліщинохвоста. — Якщо вона врятувала життя Мишовусові.

Попелюшкосерда звела очі на Листоплесу, і та побачила в її погляді смуток.

— Тож ти знаєш? — пробурмотіла Листоплеса.

Попелюшкосерда кивнула.

— Так, я знаю.

Левожар почув за собою кроки і, обернувшись, побачив Сойкопера, який ішов галявиною поруч із Ясносердою. Обоє несли в щелепах пучки трав.

— Що відбувається? — крикнув Сойкопер, його голос був приглушений листям у роті.

Левожар якомога коротше розповів Сойкоперові, як Мишовус і Вишнелапка отруїлися болиголовом.

— Листоплеса…

— От до чого призвела Вогнезорова ідея навчити Кланових котів розбиратися в травах, — роздратовано урвав його Сойкопер, швидко оглядаючи Вишнелапку, а потім Мишовуса. — Якби вони не були переконані, буцімто, що робити, цього ніколи не сталося б. З ними все буде добре, — за певний час сердито додав медикіт. — Лисострибе, Ліщинохвосто, ну ж бо, допоможіть їм обом дійти до мого кубла.

— Попелюшкосерда точно знала, що робити, — нявкнула Листоплеса, коли хворі коти, хитаючись, відійшли, спираючись на Лисостриба й Ліщинохвосту.

Голова Сойкопера крутнулася, а очі широко розплющились від приголомшення.

— Що?

Попелюшкосерда витримала його незрячий погляд.

— Як я могла стояти осторонь і нічого не вдіяти тепер, коли маю всі знання?

— Що ти накоїв? — прошипіла Листоплеса Сойкоперові. — Я думала, ми погодилися, що їй слід дати змогу спокійно жити?

— Вона заслуговувала знати правду, — відповів на те Сойкопер. — І знати, що Зоряний Клан обрав для неї нове призначення.

Левожар відчув, як під його лапами хитається земля. «Призначення Попелюшкосердої? — думав він. — Про що вони говорять?»

— Знаєте, я ще тут, — зазначила Попелюшкосерда, дивлячись зіщуленими очима на Листоплесу й Сойкопера.

— Тоді мені шкода, що тобі довелося дізнатися, — сказала їй Листоплеса, сердито глипаючи на Сойкопера. — Я думала, ми домовилися приховувати це від тебе.

У синіх очах Попелюшкосердої спалахнув вогник гніву.

— І дозволити мені жити, не знаючи того, хто я насправді? Ви не мали права такого вирішувати!

— Але це все змінює, — нявкнула Листоплеса, понуро опускаючи хвіст. — А раніше ти жила, ніби нічого й не було.

— Раніше я жила в брехні! — Попелюшкосерда підвищила голос до крику. — Якби мені справді дали другий шанс, Зоряний Клан мав би тримати ці спогади подалі. Але зараз я не можу забути, не можу зупинити спогади, що ллються в мою голову.

— Попелюшкосердо, я… — повела Листоплеса.

Хутро Попелюшкосердої стало сторч.

— Я пам’ятаю кожну стежку в старому лісі! — випалила вона у відповідь. — Я знаю Зміїні Скелі та Сонячні Скелі. Я пам’ятаю Зборища та Чотиридерево. Я пам’ятаю, як допомагала кошенятам, коли була новачкою Жовтоіклої, але не змогла врятувати їхню матір. Ти хоч уявляєш, що то за відчуття? Пам’ятаю, як обдурила свій Клан, коли намагалася врятувати хворих котів Тіньового Клану. Я пам’ятаю… — Її голос урвався. — Я пам’ятаю все.

Листоплеса поклала кінчик хвоста на плече Попелюшкосердій, і якусь мить сіра кішка так і стояла.

— Я ніколи не хотів, щоб ти так почувалася, — прошепотів Сойкопер. — Я просто хотів, щоб ти знала, що Зоряний Клан зробив для тебе.

— Але я не можу цього не відчувати, — відповіла Попелюшкосерда. — Я не можу просто так забути колишнє життя, коли була Попелюшкою.

Поки він слухав, Левожар почувався кошеням, яке борсається в глибокому струмку, не маючи нічого, за що можна вчепитися. Тепер він був таким приголомшеним, ніби його лапи вдарилися об дно.

«Попелюшкосерда раніше була Попелюшкою? Як таке можливо?» — думав він.

— Я вже не знаю, хто я, — провадила Попелюшкосерда, її голос стугонів від смутку. — Увесь цей час я була лише відлунням мертвої кішки?

— Ні, — Листоплеса говорила м’яко, але в її голосі звучала переконаність. — Ні, ти значиш набагато більше за це.

Попелюшкосерда відскочила від неї, розвернувшись і пригнувшись, ніби збиралася кинутися на здобич.

— Я тобі не вірю! — прошипіла вона Листоплесій.

І, не давши тій можливості відповісти, стрибнула вперед і перетнула галявину, зникнувши в терновому живоплоті.

— Я піду за нею, — нявкнув Левожар.

Сойкопер кивнув.

— А я піду з тобою.

— Ні, — Левожар люто зиркнув на брата. У ньому вирував гнів. «Ти весь час знав і ніколи мені не казав!» — Я йду сам.

— Добре, добре, не розпушуй хутро, — пробурмотів Сойкопер. — Розкажеш мені потім, про що ви говорили.

— Будь ласкавий до неї! — гукнула Листоплеса вслід Левожарові.

У лісі Левожар ступав за запахом Попелюшкосердої. Здавалося, вона кинулася геть з улоговини наосліп, продираючись крізь зарості й залишаючи пучки сірого хутра на ожині, що траплялася в неї на шляху. Нарешті він знайшов кішку: вона скорчилася серед листя під кущем ліщини і люто шматувала кігтями гілку.

— Тобі знадобляться навички медикішки, щоб зібрати гілку докупи, — пожартував Левожар, пролізаючи попід ліщину й присідаючи поряд.

— Та ну? — Попелюшкосерда підвела на нього очі, її синій погляд був сповнений жалю. — Що ж, тоді мені дуже пощастило, таких навичок у мене аж задосить, хіба ні?

Левожар зрозумів, що бовкнув щось не те.

— Вибач, — нявкнув він. — Мене теж усе це люто не подобається… Через нас обох.

Гнів згас в очах Попелюшкосердої.

— Я більше не знаю, хто я.

— Ти Попелюшкосерда, — запевнив Левожар, торкаючись носом її вуха. — Ти завжди була нею.

— Ні, не завжди, — відповіла Попелюшкосерда, невдоволено кліпаючи очима. — Колись я була Попелюшкою. І я вже проходила цей шлях раніше, кожен цей крок.

— Що ти маєш на увазі? — розгублено запитав Левожар. — Тепер ти воячка, а не медикішка.

— Я не знаю, хто я. — Попелюшкосерда востаннє пошкрябала залишки гілки. — Але я маю на увазі… раніше я теж була закохана в кота, якого не могла взяти за пару. — Її очі помутніли. — Сердешна Попелюшка, — прошепотіла вона. — У неї так багато забрали…

Левожар здригнувся. «Я більше цього не витримую», — подумав він.

— Поговоримо пізніше, — пробурмотів він Попелюшкосердій, потім виліз із-під куща ліщини й попрямував до озера.

Дійшовши до крайки води, він сів і дивився на неспокійну сіру воду. «Їм так пощастило, — похмуро подумав він, уявляючи життя всіх Кланів, що точиться навколо озера. — Вони не заморочуються через якесь дурне пророцтво або іншу кішку, що повертається до життя!»

— Я не знаю, що робити, — прошепотів він.

Левожар не був упевнений, скільки часу отак пробув біля озера, коли почув кроки: хтось наближався. Сподіваючись, що то Попелюшкосерда його розшукала, він обернувся, але помітив Вивіркострибку: вона йшла до нього берегом.

— Вітаю, — нявкнула кішка, сідаючи поряд. — Не хочеш поговорити?

Вивіркострибка була тією, кому Левожар найменше хотів звіритися, але йому несила було стримати бурхливих емоцій.

— Це так несправедливо! — випалив вояк. — Не тільки для мене, а й для Попелюшкосердої. Вона хотіла стати воячкою, але тепер переконана, що має стати медикішкою, тому що медикішкою колись була якась інша кішка.

Вивіркострибка кивнула.

— Усі кішки заслуговують на те, щоб знайти щастя подруги й матері. Я нічого не міняла б у своєму житті.

Левожар напружився, впиваючись кігтями в землю. Знав, що хотів сказати, але слова, здавалося, застрягли йому в горлі, мов твердий шматок свіжини, і їх так само важко було звідти вибити.

— Ти була хорошою матір’ю, — визнав нарешті він, з тугою згадуючи часи свого дитинства, коли вони з братом і сестрою вірили, буцімто Вивіркострибка й Ожинокіготь — їхні справжні батьки. Напруга в його плечах послабилася, коли він відпустив образу, яку довго таїв. — Ти маєш народити власних кошенят від Ожинокігтя.

— Цього не станеться, — зітхнула Вивіркострибка. Уже жвавіше вона додала: — І, мабуть, це й на краще, що я їх не маю. Але я любила тебе, Сойкопера й Падуболистку так сильно, ніби народила вас сама, і в мене розривається серце, коли я бачу вас нещасними.

Левожар повернув голову та зустрів її лискучий зелений погляд.

— Мені здається, Попелюшкосерда нещасніша за всіх нас, — нявкнув він.

Розділ 20

— Нехай усі коти, достатньо дорослі, щоб ловити здобич самостійно, зійдуться сюди, під Камінь, на Віче Клану!

Почувши Вогнезорів голос, Голубокрила відскочила від кагату свіжини й поглянула на Високий Камінь. Там сидів Вогнезір, а біля нього — Ожинокіготь.

Дарма що нині був пік зеленлисту, небо затягнуло хмаринами. Прохолодний, неспокійний вітерець шелестів у гіллі над кам’яною улоговиною, тріпав вогняне хутро Вогнезора. Для Голубокрилої шерех листя ніби перегукувався з гомоном у Громовому Клані. Їй не треба навіть користуватися своїми надчуттями, щоб ухопити обривки пліток.

— Ти вже чув, що Попелюшкосерда колись була Попелюшкою?

— Так, а Листоплеса й Сойкопер увесь час про це знали!

— Не можу повірити, що Карохвістка не здогадалася. Вони з Попелюшкою були хорошими подругами, чи не так?

— А вони справді трохи схожі. Але ж як дивно, що Попелюшкосерда знає всі ці медикотячі штуки!

Голубокрила заблокувала відчуття, і поголоси вщухли.

— Це Віче має стосуватися Вітряного Клану, — нявкнула вона Плющоплесій.

Серце закалатало.

Її сестра проковтнула останній шматочок дрозда, і вони підійшли ближче до Високого Каменя. Плющоплеса рухалася незграбно. Голубокрила здогадалася, що її поранили в Темному Лісі, але сестра, як завжди, відмовлялася про це говорити. До них підійшли Лисостриб, Кротолап, Ружопелюстка та Ліщинохвоста, а Порохошуб, Сіросмуг та Міллі розташувалися за кілька хвостів. Мишовус і Вишнелапка вийшли з кубла медикотів і на тремтливих лапах наблизилися до решти. Вони важко плюхнулися поряд із Маколедою та Бубконосом, збираючись послухати, що скаже провідник. Сойкопер і Терносяйна залишилися біля ожинового плоту.

— Зараз усе так дивно, — пробурмотіла Голубокрила, коли з кубла вояків вийшли ще коти. — Падуболистка повернулася, Попелюшкосерда виявилася кішкою, яку всі вважали мертвою…

— Та ще й медикішкою, — додала Плющоплеса. — З усіма спогадами та вміннями Попелюшки.

Ліщинохвоста нахилилася ближче.

— Тож чи означає це, що тепер у нас двоє медикотів? — прошепотіла вона.

— Мабуть, так, — погодився Мишовус.

Плющоплеса похитала головою.

— Це дійсно надзвичайно дивно. Вона була моєю виховницею!

— Але ж вояки нам потрібні більше, ніж другий медикіт, чи не так? — нявкнув Лисостриб.

— Годі, — почули вони за собою грубий голос. Голубокрила так уважно слухала те, що говорили побратими, аж не помітила, як до них підійшов Орлякошуб. Він тріснув Лисостриба хвостом по вуху. — Вогнезір чекає тиші.

Поки вщухали останні балачки, Голубокрила помітила Падуболистку, що сиділа збоку самотою. Вона здавалася незграбною і сором’язливою.

«Про неї теж багато пліткували, — подумала Голубокрила. — Зараз поголос ущухнув лише тому, що з’явилася нова тема для чуток».

Коли Падуболистка тільки-но повернулася, Голубокрила намагалася її уникати, бо нервувала через те, що доводиться наближатися до кішки, котра вбила побратима, хай навіть ненавмисно. Але тепер вона співчувала чорній кішці.

«Можливо, Вогнезір має рацію і вона аж задосить покарана за те, що тоді нічого не розповіла. Адже жоден кіт не звинувачує в мовчанці Ожинокігтя, який усе те бачив!» — думала вона.

Голубокрила вже збиралася піти й сісти біля Падуболистки, щоб підтримати її, коли побачила, що з кубла вояків вислизнула Попелюшкосерда. Сіра кішка підійшла до Падуболистки й мовчки нахилила голову в її бік так, що їхні вуха торкнулися.

— Бачу, що дивакуваті кішки притягуються одна до одної, — прокоментував Лисостриб.

— Цить! — прошипіла Міллі. — Не смій так говорити про своїх посестер.

Лисостриб збентежено кивнув головою.

— Попелюшкосерда була найліпшою подругою Падуболистки до того, як та… пішла, — докинула Міллі. — І тепер вони мають щось спільне, викриту велику таємницю. До них треба ставитися з добротою, і ніяк інакше.

— Ну, Міллі, ти маєш знати, як то — бути дивачкою. Позаяк сама була кицюнею і все таке.

Голубокрила різко крутнула головою, намагаючись знайти джерело шепоту, але не могла помітити, який кіт говорив. «Стільки чуток і таємниць», — подумала вона з тремтінням, гадаючи, що ще такого може викритися. Її погляд знову впав на Плющоплесу — та саме згинала одну передню лапу, ніби випробовуючи на міцність. «Однозначно травма з Темного Лісу, — вирішила Голубокрила. — Це єдина таємниця, яку слід зберігати, хай би що сталося».

Вогнезір підвівся.

— Маю серйозні новини, — почав він. — І вирішив поділитися ними з Кланом після того, як обговорив їх з Ожинокігтем і старшими вояками. Я знаю, вам усім цікаво, навіщо ми відряджаємо додаткові патрулі й чому я заборонив вам полювати на кордоні Вітряного Клану. Здається, Сол зрадив нас. Він планує напасти на нас разом із Вітряними котами.

— Що? — заверещала Мишошубка з того місця, де сиділа — біля входу в кубло старійшин, поряд із Мурком. Вона здійнялася на тремтливі лапи. — Хіба я не казала вам, що цей кіт принесе лихо?

Разом із Мишошубкою на ноги попідскакувало кілька котів — усі приголомшені й обурені. Голубокрила озирнулася на котів, котрі, як вона чула, змовлялись із Солом, і помітила, що Ліщинохвоста й Ружопелюстка нажахано перезирнулися, а Цвітопала від шоку роззявила щелепи.

Мишовус скочив на лапи разом із рештою.

— Зрадник! Коростява шкура! — заревів кіт.

Голубокрила зіщулила очі. «Можливо, ти дійсно такий розлючений, яким здаєшся, — подумала вона. — А можливо, що й ні. Але ти краще не роби зараз хибних кроків, адже я спостерігатиму за тобою».

— Мишачі мізки! — тихо мовила Плющоплеса з крижаним поглядом. — Їм пощастило, що ми так і не розповіли Вогнезорові того, що ти підслухала.

— Дякувати Зоряному Кланові, Сол пішов, і вони не влізли в усе це ще глибше, — пошепки відповіла Голубокрила.

Вогнезір почекав, доки найгучніший шум ущух.

— Не можу сказати, що я здивувався, коли почув, що намислив Сол, — повів провідник далі. — Це пояснює, чому він не з’являвся тут, в улоговині, останні кілька світанків.

— Йому краще триматися подалі, якщо він собі не ворог, — прогарчав Шипокіготь.

— Треба негайно напасти на Вітряний Клан! — нявкнув Хмарохвіст, розпушивши на шиї хутро, і кілька інших вояків загукали на знак згоди.

Голубокрилій навіть здалося, що її Клан ось-ось проскочить через терновий живопліт і помчить до кордону Вітряного Клану без зайвих балачок. Хоча вона знала, що це була б кепська ідея, її лапи теж свербіли від бажання побігти.

Але Вогнезір здійняв хвіст, закликаючи всіх до тиші. Поступово всі замовкли, і коти знову сіли, але хутро на їхніх шиях досі було настовбурчене, очі палали ворожістю, а кігті дряпали голу землю.

— Ми ще не воюємо з Вітряним Кланом, — нявкнув провідник. — Ми не можемо дізнатися: знає про все це Однозір чи Сол будував свої плани лише з кількома котами, з котрими заприязнився. І не збираємося звертатися до Однозора із цим питанням, бо не хочемо, щоб він зайвий раз подумав про можливість нападу.

— Тоді що ми робитимемо? — із викликом спитав Порохошуб. — Не можна просто сидіти тут і чекати.

— Звісно, ні, — відповів Вогнезір. — Ми готуватимемося до битви з усім Вітряним Кланом, але до цього може не дійти. Зачекаймо, поки Вітряний Клан сам прийде до нас, бо ми найсильніші на своїй території. Усім відомо, що Вітряний Клан не любить битися серед дерев.

— Оце правильно! — обізвався Березопад. — Ми можемо залазити на дерева й стрибати їм на голови, як ми робили, коли билися з Тіньовим Кланом.

— І підстерігати їх із заростей, — додала Піскошторма. — Коти Вітряного Клану звикли бачити, що коїться далеко попереду.

— Хороші пропозиції, — відповів Вогнезір, киваючи.

— Повірити не можу! — почула Голубокрила бурмотіння Маколеди, яка зверталася до Бубконоса за кілька лисячих хвостів. — Той пройдисвіт навіть набрехав про те, що врятував наших кошенят!

Бубконіс кивнув, випускаючи кігті.

— Як він сміє нас зраджувати! Наступного разу, коли побачу його, здеру шкуру.

— А я казав, що ми не повинні йому довіряти, — нявкнув із похмурим задоволенням Сіросмуг, підслухавши цю розмову. — Він підступний від хвоста до носа.

Поки вони говорили, Ожинокіготь здійнявся на лапи й ступив уперед, до краю Високого Каменя.

— Нам потрібні додаткові прикордонні патрулі, — оголосив він. — Піскоштормо, поведеш патруль із Хмарохвостом і Ліщинохвостою? Сіросмуже, ти поведеш інший. Косариконоже й Джмільосмуже, ви йдіть із ним. А всім мисливським патрулям однаково потрібно триматися подалі від кордону Вітряного Клану. Ми не хочемо шукати неприємностей, тому більше не мийте лапи в струмку!

— Таж звісно! — обурено вигукнула Голубокрила, а Плющоплеса знітилася й кілька разів зніяковіло облизала груди.

— Порохошубе й Орлякошубе, — вів далі Ожинокіготь, — я хочу, щоб ви вигадали спосіб заблокувати входи до найближчих до табору тунелів. Ми маємо не дозволити Вітряному Клану атакувати нас просто в серці нашої території.

Падуболистка раптом здійнялася на лапи.

— Не блокуйте їх усі!

Пролунало декілька вражених зітхань, ніби котрісь коти не могли повірити, що воячка, яка щойно повернулася, наважується урвати воєводу Клану. Ожинокіготь здивувався, а коли перевів погляд на чорну кішку, хутро на його шиї розпушилося.

— Чому? — запитав він.

— Нам краще утримати котів Вітряного Клану на невеликій території, коли вони нападуть, — пояснила Падуболистка. Її голос був тихий, і вона шанобливо схилила голову до воєводи. — Скраю на нашій території є тунелі, які ми повинні перекрити найперше, щоб коти Вітряного Клану не оточили нас.

Ожинокіготь задумливо кліпав очима, оговтавшись від подиву, хутро на його шиї знову розгладилося.

— Отже, які тунелі нам заблокувати?

— Ходи сюди, і я тобі покажу.

Поки Вогнезір й Ожинокіготь збігали через валуни, Падуболистка прибрала хвостом опале листя з клаптика землі. І заходилася кігтями креслити план. Голубокрила розчаровано звивалася, бо була надто далеко, щоб розгледіти бодай щось.

— Оце найдальші тунелі, — нявкнула Падуболистка, тицяючи кігтем у землю. — Їх слід заблокувати насамперед.

Порохошуб і Орлякошуб пробивалися крізь побратимів, щоб подивитися.

— Це має сенс, — визнав Порохошуб.

— Як найкраще заблокувати ці діри? — запитав Орлякошуб.

— Треба використовувати каміння, щоб затулити світло. — Голубокрилу здивувало, як упевнено звучав голос Падуболистки. «Вона все продумала!» — здогадалася кішка. — Гілки пропустять світло, і звідтіля коти намагатимуться вибратися. А якщо ви використаєте каміння, вони просто вирішать, що це глухий кут.

Згадуючи, як ходила тунелями, Голубокрила скривилася від спогадів про те, як на кожному кроці натикалася на темряву. Вона мала нагадати собі, що Вітряний Клан — вороги: «Жоден кіт не провокував їх до нападу. І в мене не повинно бути до них жодної прихильності!»

— Падуболистко, — нявкнув Ожинокіготь, — ти розкажеш нам про навички бійки в тунелях, якщо доведеться битися під землею?

— Звичайно, — відповіла Падуболистка. — Я…

— Що? — перебив Косариконіг, вихоплюючись із юрби. — Тож вона відразу повертається воячкою?

Ожинокіготь уп’явся в нього очима.

— Чому ні?

— Ну… — Косариконіг пошарпав пилюку передніми лапами. — Її так довго не було. А якщо вона все забула?

Падуболистка звела на вояка погляд, хутро на її шиї стало сторч, а зелені очі роздратовано блищали.

— Чи ти думаєш, що мені не доводилося самій ловити їжу? — прошипіла вона. — Чи відбиватися власноміць від волоцюг і лисиць? Запевняю тебе, Косариконоже, мої навички такі ж гострі, як і раніше.

— Як і твій язик, — пробурмотів Бубконіс.

Більше Ожинокігтя ніхто не уривав, і він далі організовував мисливські патрулі та називав вояків, які мали пройти бойові тренування з Падуболисткою і допомогти Порохошубові з Орлякошубом заблокувати найдальші тунелі.

Він зупинився, коли підійшов до Голубокрилої та Плющоплесої, і подивився на них згори вниз, помахуючи кінчиком хвоста.

— Оскільки ви вже бували під землею, — нявкнув воєвода, — то краще дасте там собі раду. Отже, можете піти з тренувальним гуртом Падуболистки.

Голубокрила і Плющоплеса перетнули галявину, де чекала Падуболистка. Навколо неї скупчилися Орлякошуб, Ясносерда, Шипокіготь і Жабокрок.

— Добре, ходімо, — нявкнула вона. — Слухайте все, що я вам скажу, бо це може врятувати вам життя.

Розділ 21

Падуболистка повела котів із табору крутою стежкою до вершини улоговини. Продираючись крізь зарості, вона зупинилася біля кам’яного виступу.

— Це ж біля того місця, де я знайшла ті нагідки, у калюжці на дереві, — сказала Плющоплеса Голубокрилій. Зітхнувши, вона розвернулася й зустрілася поглядом із Падуболисткою. — Стривай, то була твоя робота?

Падуболистка кивнула.

— А деревій теж ти підклала? — запитала Ясносерда.

Голубокрила бачила, що Падуболистці ніяково через прикуту до неї загальну увагу.

— Пам’ятаєш, я спочатку вчилася на медикішку? — пробурмотіла вона. — Я знала, що здатна допомогти, тож і допомогла.

— Отже, ти весь час за нами спостерігала? — пробурмотіла Ясносерда.

Падуболистка напружилася.

— Це було не так! Я не шпигувала!

— Таж я й не звинувачую тебе в шпигунстві. — Ясносерда простягнула хвіст і поклала його на плече Падуболистці. — Приємно знати, що ти не забувала про нас.

— Я нізащо не забула б, — нявкнула Падуболистка.

Струснувшись, вона пірнула поза каміння. Йдучи за нею, Голубокрила побачила розвернену в землі діру, куди вони з Плющоплесою наважилися застрибнути тоді, коли переслідували в тунелях Сола.

— Ти хочеш сказати, що ми спустимося туди? — спитав Шипокіготь, нервово смикнувши вусами. — Це не природно. Ми не кроти й не лисиці! Коти не мусять лізти під землю!

Жабокрок штовхнув його в бік.

— Ми не потрапимо в пастку, мишачий мозку! Ходімо!

Не встиг кіт зануритися в темряву, як Орлякошуб його спинив, загородивши вхід хвостом.

— Заждіть трохи. Не можна просто кидатися в небезпеку. — Він насторожено обнюхав камені навколо діри. — Вони можуть обвалитися й заблокувати нас.

— Ти маєш рацію, Орлякошубе, — погодилася Падуболистка, — але якщо вони й обваляться, це не стане великим лихом. Є багато інших виходів. Не забувай, що я знаю ці тунелі. — Відступивши, кішка вказала хвостом на діру. — Усім вам раджу добре принюхатися. Ми нікуди не підемо, доки кожен кіт не буде готовий.

Отак інші коти товпилися біля отвору, а тим часом Жабокрок глянув на Голубокрилу й Плющоплесу.

— Щось ви двоє не надто балакливі, — зауважив він.

«Він не знає, що ми вже там побули, — думала Голубокрила. — І краще йому й не знати. Якщо Вогнезорові стане відомо, що ми самотужки ходили в тунелі, то ми повернемося до виконання новацьких обов’язків раніше, аніж устигнемо вимовити “миша”».

Уголос вона нявкнула:

— Нам просто аж нетерпеливиться навчитись, як пересуватися тунелями.

— Авжеж, — кивнула Плющоплеса.

— Отже, — повела далі Падуболистка, коли всі коти добре роздивилися вхід. — Ми зараз зайдемо. Ідіть за мною і навіть не думайте там роззиратися без мене.

Вона суворо глипнула на Жабокрока.

— Гаразд, — пробурмотів кіт.

Падуболистка, повівши перед, заскочила в тунелі, за нею Орлякошуб, а потім Ясносерда. Голубокрила відступила, щоб бути крайньою в поході, здогадуючись, що зможе використати свої відчуття, щоб охороняти тили на випадок, якщо в тунелях ховаються вояки Вітряного Клану. Шипокіготь теж увійшов одним з останніх. Голубокрила бачила, як йому не хотілося спускатися в темряву.

— Усе буде добре, — нявкнула вона, коли той вагався біля входу.

Шипокіготь зиркнув на молоду воячку й пірнув у тунель. Голубокрила могла здогадатися, який він роздратований через те, що його заспокоює набагато молодша товаришка, тим паче, він не знав про її досвід перебування під землею.

Світло, що падало в тунель від входу, незабаром за ними зникло. Голубокрила рухалася в темряві, пристосовуючи свої чуття до незнайомого довкілля й згадуючи, яка вона була налякана, коли вперше ішла цією дорогою з Плющоплесою. Тепер волога земля під її лапами та відчуття, що хутро торкається стінок тунелю, не дуже її турбували. Зараз було краще, тому що вони мали впевнену проводирку — Падуболистку. Час до часу її голос лунав тунелем.

— Бережіть свої лапи, тут земля нерівна. А отут завузько, але це ненадовго.

Коли долівка стала крутіше спускатися вниз, Голубокрила усвідомила, що просто перед нею Шипокіготь: він важко дихав і раз чи два хльоснув її хвостом по носу.

«Йому стає страшно, — розуміла вона. — Я знаю, що він відчуває».

Наступної миті вона наткнулася на зад Шипокігтя і зрозуміла, що кіт намагається задкувати.

— Я маю вийти звідси, — пробурмотів він.

— Ні, не можна!

Тунель був таким вузьким, що Голубокрила загороджувала Шипокігтеві шлях для відступу. Задихаючись, він став її шарпати.

— Пропусти мене! — вимагав кіт.

— Падуболистко! — гукнула Голубокрила. — Шипокіготь потребує допомоги.

— Добре, я іду!

У темряві Голубокрила нічого не бачила, але чула бурчання та шипіння інших котів, коли Падуболистка протискалася повз них. Нарешті вона дісталася до кота.

— Нема чого боятися, — спокійно сказала вона Шипокігтеві. — Темрява не завдасть тобі шкоди лише тому, що ти нічого не бачиш, ти ж бо пам’ятаєш, що маєш інші органи чуття?

Її слова, здавалося, втішили Шипокігтя, принаймні він перестав борсатися, хоча Голубокрила була досить близько, щоб відчути, як він тремтить.

— Я піду з тобою, — вела далі Падуболистка. — Я прожила тут кілька повень, і нічого поганого зі мною не сталося.

Шипокіготь глибоко вдихнув.

— Гаразд, — прошепотів він. — Вибач.

— Орлякошубе! — покликала Падуболистка, підвищивши голос. — Поведеш перед? Просто рухайся далі прямо й не зважай на будь-які повороти.

— Добре, — відгукнувся Орлякошуб.

Коротка паніка Шипокігтя збентежила Голубокрилу, і вона й собі стала почуватися сум’ятливо, гостро осягнувши контраст між яскравим, теплим денним світлом і цією холодною темрявою. Їй вдалося протиснутися повз інших та стати між Орлякошубом і Плющоплесою — поруч із ними було спокійніше. Особливо біля Орлякошуба, який ступав непроникно й впевнено. Очевидно, він надто зацікавився тунелями, щоб боятися.

— На чому тримається склепіння? — зачудовано запитував він. — А через що взагалі виникли ці тунелі?

— Вода, — відповіла Падуболистка з кінця шереги. — Тут поблизу є річка, і коли вона розливається, тунелі заповнюються.

— Вони й зараз можуть заповнитися? — переполошено спитав Шипокіготь.

— У жодному разі, — сказала йому Падуболистка. — Щоб це сталося, спочатку мають іти тривалі зливи. Проведіть лапою по каменю, — додала вона, — і ви відчуєте нерівності, схожі на брижі, що їх робить в озері вітер. Вони тут, відколи вода зробила ці тунелі.

Протягнувши лапу, щоб намацати крихітні борозенки, Голубокрила відчула дивну втіху. «Падуболистка тут справді як удома, — подумала вона. — Вона знає ці тунелі на кожну довжину миші!»

— Я думав, ми прийшли сюди, щоб дізнатися про бойові навички? — зауважив Жабокрок, коли вони пішли далі.

— Так, — відповіла Падуболистка. — Але в цих вузьких тунелях ви не здолаєте в бою і жука. Якщо справа дійде до битви, нам доведеться протистояти ворогам на більших просторах. Тунелі корисні для втечі або переслідування, але не для бою. Якщо спробуєте битися тут, то ви, найпевніше, молотитиме лапами по стінах замість того, щоб бити супротивника.

— Та я так, просто запитав, — пробурмотів Жабокрок.

Коли тунель трохи поширшав, Падуболистка знову повела перед і попрямувала вздовж звивистого бічного проходу. Нарешті Голубокрила зрозуміла, що вона вже бачить, хоч і геть невиразно, силуети котів, які ступали перед нею. Звідкись спереду долинало дзюркотіння води, і в неї аж защипало шкіру від думки про повінь, яка їх могла поглинути.

Невдовзі коти вийшли в підземну печеру. Через щілину в склепінні високо над їхніми головами падало достатньо світла, щоб вони бачили одне одного. Посеред печери протікала річка, Падуболистка махнула на неї хвостом.

— Бачите? Нині зеленлист, тому рівень води вкрай низький. Нема чим перейматися. — Коли коти зібралися навколо, вона, здавалося, завагалась. — Цікаво, а що найкраще… — пробурмотіла вона ніби про себе. — Напад чи захист?

— Хіба ти навіть цього не знаєш? — огризнувся Шипокіготь. — Для чого ти тоді привела сюди нас?

Жабокрок зиркнув на Шипокігтя,, але нічого не сказав.

— Я не марнувала час на бійки тут, унизу, — відповіла Падуболистка. — У мене не було ворогів, тому що я не бачила інших котів.

«Мабуть, їй було так самотньо», — подумала Голубокрила, спочутливо поглядаючи на чорну кішку.

— Але про пересування в темряві та замкнутому просторі ти знаєш більше, ніж будь-хто з нас, — нявкнув Орлякошуб. — Це буде корисно. Що робити, якщо нас тут підстерігатиме патруль Вітряного Клану?

Падуболистка коротко йому кивнула.

— Авжеж, — почала вона. — Ви повинні пам’ятати, що простір невеликий, тому доведеться змінити свої бойові прийоми. Удари мають бути короткими й потужними, інакше ризикуєте вдаритися лапами об стіни.

Жабокрок підвівся на задні лапи, тримаючи передні міцно притиснутими до тулуба й водночас випускаючи кігті проти уявного ворога.

— Якось так?

— Дуже добре, — нявкнула Падуболистка. — Але не зводься дибки, якщо не впевнений, що над головою вдосталь простору. Залишити свій мозок на склепінні тунелю — така собі ідея.

Голубокрила придушила веселе муркотіння.

— Краще битися при світлі чи в темряві? — запитала вона.

Падуболистка на мить замовкла.

— Як коли, — нарешті відповіла вона. — Якщо думаєш, що можеш перемогти суперника, відведи його від світла, аби самій скористатися темрявою. Але якщо ні, тримай його ближче до світла, щоб зуміти точно завдавати ударів.

Голубокрила оглянула печеру, стримуючи тремтіння через те, що уявила це місце сповненим верескливих котів, що повипускали пазурі. Поради, які давала Падуболистка, раптом ніби наблизили майбутню битву.

— Отож, — жваво нявкнула Падуболистка, — потренуймося. Жабокроку, ти, здається, завзятий, тому будеш вояком Громового Клану. Голубокрило, а ти будь воячкою Вітряного Клану, яка на нього нападає.

— Чудово! — Жабокрок присів, шмагаючи хвостом. — Ану-ну, спробуй дістати мене, Вітряна погань!

— Сам ти погань! — відповіла Голубокрила.

Вона кинулася на Жабокрока, але забула, як Падуболистка попереджала про те, що рухи мають бути короткими, але дужими. Коли Жабокрок ухилився вбік, вона стрибнула задалеко й мало не врізалася в стіну печери. Поки лапи ковзали, Жабокрок скористався шансом завдати їй кілька сильних ударів по заду.

— Молодець! — гукнула йому Падуболистка.

Голубокрила скрипнула зубами. Намагаючись тримати тіло вкупі, вона повернулася та підвелася дибки, а коли Жабокрок став атакувати, використала сальто назад, якого навчилася на тренуванні із Джмільосмугом. Жабокрок помітив прийом, але надто пізно, тож утратив рівновагу. Голубокрила стрибнула на нього, вдаривши передніми лапами.

Утім коли Жабокрок перекинувся, звиваючись, щоб звільнитися, одна з лап, якими розмахувала Голубокрила, вдарилася об стіну. Вона зойкнула від болю. Скориставшись її коротким відволіканням, Жабокрок скинув кішку й обхопив передніми лапами її шию. Хоч як старанно Голубокрила боролася, та не зуміла звільнитися. Їхня боротьба привела котів просто до стіни печери. Крутнувши Жабокрока, Голубокрила примудрилася затиснути його в кут. Хоча він досі стискав їй шию, проте не мав нагоди втекти, коли вона зачепила його живіт задніми лапами.

— Достатньо, — сказала Падуболистка, що прийшла їх розборонити. — Ви обоє дуже добре впоралися. Голубокрило, ти використала хороший прийом, що дав змогу тримати його притиснутим до стіни. Знаєш, що ти міг удіяти? — запитала вона Жабокрока.

— Та ні. Я знаю лише, що синці з мене не посходять цілу повню, — буркнув Жабокрок.

— Я тобі покажу. Орлякошубе, підійди сюди й заштовхай мене в кут.

Коли рудий вояк кинувся на неї, Падуболистка підскочила до стіни та відштовхнулася у величезному стрибку, який переніс її просто над головою Орлякошуба. Вона легко приземлилася й розвернулася, готова нападати.

— Блискуче! — вигукнула Голубокрила.

Інші коти й собі щось захоплено зашепотіли.

— Звісно, вам потрібен простір, — нявкнула Падуболистка, схиляючи перед ними голову. — І ви маєте бути обережними, щоб не подряпати подушечки. Стіни не завжди гладкі. Чому б вам усім не об’єднатися в пари й не повправлятися? — запропонувала вона.

За кілька ударів серця печеру, здавалося, заполонили стрибучі коти. Голубокрила взяла собі в партнерки Плющоплесу. Знадобилося кілька спроб, перш ніж хтось із них вправно виконав прийом.

— Це важко! — засапано сказала Плющоплеса. — Але може стати в пригоді ти знаєш де, — додала вона тихішим голосом.

— Думай про це як про переслідування й напад на здобич, — нявкнула Голубокрила. — Я виявила, що це допомагає.

— Гаразд, — озвалася Падуболистка. — Тепер я хочу спробувати щось інше. Ясносердо, я чула, ти розробила нові бойові прийоми, щоб компенсувати те, що ти не бачиш з одного боку. Чи не покажеш чогось такого, що стало б тут у пригоді?

Ясносерда схилила голову, вочевидь задоволена запрошенням допомогти.

— Я звикла, що з одного боку в мене темрява, — почала вона, — тому темрява тут, унизу, мене не надто турбує. Вам потрібно переконатися, що у вас задіяні вуса та кінчик хвоста. Вони допоможуть визначити, як далеко ви перебуваєте від стін тунелю.

Падуболистка кивнула.

— Спробуймо потренуватися, щоб зрозуміти, як це працює. Плющоплесо, підійди й бийся з нею.

Плющоплеса стрибнула вперед і спробувала притиснути Ясносерду до стіни печери. Але Ясносерда, здавалося, точно знала, де та перебуває, навіть не озираючись. Вона відскочила вбік і загребла лапою Плющоплесу.

— Чудово! — хрипко відказала Плющоплеса, намагаючись звести дух. — Якби ти висунула кігті, я перетворилася б на вороняче їдло.

Ясносерда повторила послідовність, але цього разу сповільнила свої рухи, щоб кожен побачив, як вона використовує хвіст і вуса.

— Не забувайте, що ви не завжди можете побачити тут свого ворога, — додала вона. — Треба використовувати слух і нюх значно активніше, ніж тоді, коли б’єтеся просто неба.

— Гарна думка, — нявкнула Падуболистка. — Ми зараз виконаємо вправу, щоб відпрацювати це. Я заведу вас по одному в тунелі й залишу там. Ви маєте знайти дорогу до нас, прислухаючись і нюшачи.

— А якщо не зможемо? — спитав Шипокіготь, посмикуючи кінчиком хвоста.

— Тоді я прийду по тебе, мишачий мозку, — відповіла Падуболистка. — Ну ж бо, ти можеш бути першим. А тим часом решта попрактикує прийоми Ясносердої.

Вона зникла в сусідньому тунелі, і Шипокіготь із нехіттю потягся за кішкою. Голубокрилу здивувало, коли смугастий вояк повернувся невдовзі після Падуболистки. Знову зайшовши в печеру, він кілька разів самовдоволено себе облизав.

— Добре, — нявкнула Падуболистка. — Тепер ти, Голубокрило.

Падуболистка провела її низкою ходів, які звивалися й розгалужувалися, і Голубокрила була впевнена, що ніколи не знайде виходу, якщо її хтось не проведе.

— Гаразд, те, що треба, — сказала Падуболистка, коли вони зайшли в глухий кут. — Почекай стільки, скільки треба, щоб з’їсти мишу, а потім іди за мною назад.

Голубокрила чекала значно довше. Завдяки надчуттю вона вловлювала звуки котів у печері й достеменно знала, куди йти. Не хотіла виказувати свою силу, тому спробувала оцінити, скільки їй знадобилося б часу на те, щоб приєднатися до побратимів, якби вона користувалася звичайними органами чуття. З помірної похвали, яку їй висловила Падуболистка, Голубокрила здогадалася, що розрахунки були правильні.

Жабокрок пішов останнім. Зморившись, решта котів припинила вправлятися та чекала на нього в печері. Але час поволі спливав, а кота не було ані знаку.

— Падуболистко, ти не думаєш… — почала була Ясносерда.

Її урвало панічне виття, яке, здавалося, лунало просто з-під стін печери:

— Я заблукав! Не можу вийти!

— Усе гаразд! — озвалася Падуболистка. — Ми тебе чуємо. Тож ти недалеко.

— Але я не можу знайти потрібний тунель!

— Просто зберігай спокій, — наказала йому Падуболистка. — Нехай твої відчуття заспокояться, а потім спробуй знову. Тепер покуштуй повітря на запах. Чи він міцніший у котромусь напрямку?

Після паузи Жабокрок відповів:

— Я… я думаю, що так.

— Добре, спробуй.

Минуло кілька ударів серця — і ось Жабокрок вискочив із входу в тунель.

— О, дякувати Зоряному Кланові! — вигукнув він.

— Якщо ви заблукаєте, — звернулася Падуболистка до всієї котячої зграйки, — важливо не панікувати. Завжди є щось, що підкаже правильний шлях. Зверніть увагу на напрямок повітря. І якщо повітря вологе й важке, це означає, що тунель спускається глибше.

— І треба йти на світло, так? — додала Плющоплеса.

Падуболистка завагалася.

— Здебільшого… Але не забувайте, що деякі отвори проходять далеко-далеко через скелю. Вони не обов’язково вказують вихід. Як оця, — додала вона, вказуючи хвостом на щілину в склепінні печери.

— Що далі? — запитав Жабокрок.

— Далі ми повернемося до табору, — відповіла Падуболистка. — Це було справді хороше тренування, але зараз ми всі натомилися.

— Ми багато чого навчилися, — нявкнула Голубокрила. — Дякую, Падуболистко.

Серед інших котів пролунав шепіт згоди, і Падуболистка повела всіх назад через тунелі. Коли вони вийшли, сонце вже сідало, і коти поверталися крізь сутінковий ліс, де під деревами пролягали довгі тіні.

— Тренування Падуболистки стане в пригоді й для нічних боїв, — зауважив Орлякошуб.

— Так, можемо потім ще потренуватися вночі, — охоче погодився Жабокрок. — Мені дещо спало на думку. Унизу, в тунелях, ми можемо придумати, як збивати на манівці наших ворогів.

Плющоплеса кивнула.

— Може, розробимо систему знаків, щоб розпізнавати, де ми, а де коти Вітряного Клану?

— Або ще попрацюймо над тим, як заманити їх у засідку, — додала Голубокрила, подушечки її лап поколювало від хвилювання. — Вітряний Клан і не дізнається, що їх спіткало!

Коли вхід у влоговину з’явився у їхньому видноколі, Жабокрок зупинився й поглянув крізь темні дерева на кордон Вітряного Клану.

— Нехай приходять! — мовив він, настовбурчивши хутро на шиї і хльоснувши хвостом. — Ми готові!

Розділ 22

— Голубокрило, Плющоплесо, вітаю! — гукнув Лисостриб, коли молоді воячки вийшли з тернового живоплоту наприкінці тренувального патруля Падуболистки.

У небі розкинулись останні багряні смуги, і половина кам’яної улоговини лежала в глибокій тіні. Більшість патрулів, здавалося, теж повернулася, і майже весь Клан сів поживитися. Плющоплеса глипнула на табір і побачила Лисостриба, що сидів поряд із Джмільосмугом біля кагату свіжини.

— Підходьте й розділіть із нами білку! — озвався Лисостриб.

Плющоплеса помчала галявиною попереду Голубокрилої. Вона помітила, як привітно замуркотів Джмільосмуг до її сестри і як звільнив поряд місце, щоб вона сіла й поїла.

— Як минуло тренування? — спитав Лисостриб.

Плющоплеса, відчуваючи біль у кожному м’язі, плюхнулася й устромила зуби в здобич.

— Ми багато чого навчилися, — промимрила вона з повним ротом.

— Так, усе дізналися про те, як битися під землею, — додала Голубокрила. — Треба виконувати короткі рухи, а не розмахувати лапами, аби не битись об каміння.

— І ще Падуболистка навчила нас відштовхуватися від стіни тунелю й перестрибувати через супротивника, — нявкнула Плющоплеса, ковтнувши шматок білки. — Це не дасть потрапити в пастку.

— Ого, здається, що це важко! — зауважив Лисостриб.

— Так і є, — зізналася Голубокрила. — Але водночас воно якось зрозуміло. Побачиш, коли надійде твоя черга.

— Яка чудова білка, — нявкнула Плющоплеса, відкушуючи ще один величезний шматок. — Хто її зловив?

— Ну, якщо чесно, то я, — зізнався Джмільосмуг, збентежено облизавши своє плече. — То мені просто пощастило.

— Таж ні, це був насправді бездоганний вилов, — наполегливо зауважив Лисостриб. — Ба більше, що ти був сам. Попелюшкосерда мала піти з нами в мисливський патруль, — пояснив він, — але вона сказала, що хоче залишитися в улоговині й допомогти Сойкоперові.

Вуса Голубокрилої смикнулися від здивування.

— І що на те сказав Ожинокіготь?

Джмільосмуг знизав плечима.

— Та майже нічого. А що він міг сказати? Не буде ж він сперечатися з медикішкою, чи не так?

— А хіба Попелюшкосерда — медикішка? — спитав Лисостриб.

Плющоплеса відчула до Попелюшкосердої симпатію: їй самій добре відомо, як воно — жити на два світи. Коли за мить сіра кішка вийшла з кубла Сойкопера й підійшла до Падуболистки, щоб поїсти разом, то здавалася цілковито задоволеною.

«Може, все-таки вона знайшла свою долю», — подумала Плющоплеса.

За кілька ударів серця Сойкопер і собі вийшов із кубла й помчав до кагату свіжини, де вибрав собі мишу.

Попелюшкосерда підвела погляд від полівки, яку ділила з Падуболисткою.

— Сойкопере, то мені відтепер доведеться спати у твоєму кублі?

І Плющоплеса збагнула: сіра кішка анітрохи не вдоволена. Вона намагалася сміливо сприймати нову ситуацію, а проте здавалася збентеженою і нещасною.

— Ми хочемо з тобою про це поговорити, — нявкнув Орлякошуб, підходячи разом із Карохвісткою до Сойкопера. — Насправді про все це.

— Так, — долучилася до розмови Карохвістка, — що то за історія, буцімто Попелюшкосерда колись була Попелюшкою? Чому Зоряний Клан так із нею вчинив?

Сойкопер похитав головою.

— Я не знаю. То було їхнє рішення, — відказав медикіт.

Карохвістка підійшла до доньки й лагідно притиснулася мордою до плеча Попелюшкосердої.

— Я люблю тебе такою, яка ти є, — прошепотіла вона. — А ти Попелюшкосерда.

Попелюшкосерда подивилася на неї з болем у синіх очах.

— Але я вже не знаю, чи я Попелюшкосерда. Сойкопере, то мені спати у твоєму кублі чи ні?

Сойкопер вагався.

— Не варто, але…

Його урвала Міллі: підскочивши на лапи, вона підбігла ближче, смикаючи кінчиком хвоста.

— А як же Терносяйна? — вимогливо спитала кішка. — Я не хочу, щоб її виселили з кубла, аби звільнити місце для Попелюшкосердої. А що, як у неї вночі зупиниться дихання?

— Я не думаю, що таке ймовірно, — відповів Сойкопер. Він здійняв хвіст, аби зупинити Міллі, коли та зводила дух, збираючись знову запротестувати. — Але я й не хочу, щоб Терносяйна переселялася, — додав він. — Вона дуже корисна на своєму місці.

Терносяйна, яка ділила горобця із Сіросмугом, закліпала.

— Та все гаразд, — нявкнула вона. — Мені однаково, де я буду.

— Але ж там не помістяться троє, — зазначила Ясносерда, доєднавшись до дискусії. — Ви там розчавите одне одного.

— А що, як знадобиться місце для хворих котів? — додала Листоплеса.

Плющоплеса відчула, як у неї запаморочилось у голові, коли й решта поквапилася висловити свою думку, тож молода кішка більше не могла стежити за суперечкою. Спалах полум’яного хутра привернув її увагу: вона помітила Вогнезора, який стрімко спускався з Високого Каменя.

— Орлякошубе, Порохошубе, — нявкнув провідник, наближаючись до кагату свіжини та хвостом підкликаючи двох котів. — Як гадаєте, ми можемо розширити кубла медикотів і вояків?

Порохошуб і Орлякошуб глипнули на повалене дерево.

— Либонь, можемо, — пробурмотів Порохошуб, схиливши голову набік. — Яка твоя думка, Орлякошубе? Якби ми перенесли ту гілку туди, а простір затягнули ожиновими пагонами…

Плющоплеса відволіклася від планів вояків, бо до них із Голубокрилою підійшла Падуболистка.

— Ви досі не заперечуєте, щоб я ділила з вами кубло? — нявкнула вона.

— Звісно, ні, — одразу відповіла Плющоплеса. Тепер, коли вона подолала шок від повернення Падуболистки, то гадала, що чорна воячка — одна з найцікавіших кішок, які їй коли-небудь траплялися. І хотіла познайомитися з нею краще. — Можеш залишатися скільки завгодно.

— Як тобі було жити в тунелях так довго? — із цікавістю запитала Голубокрила.

Плющоплесій здалося, що сестра впевненіше поводиться біля Падуболистки після тренування під землею.

Падуболистка знизала плечима.

— Темно. Холодно.

— Невже ти справді не бачила інших котів? — наполегливо розпитувала Голубокрила.

— І що ти робила днями? — докинув Джмільосмуг. Він досі сидів поруч із Голубокрилою перед залишками білки.

— Ні, я не бачила інших, — нявкнула Падуболистка. — Щодо того, що я робила… вистежувала здобич, досліджувала ліси за межами території…

Плющоплеса бачила, що кішці дуже не хочеться говорити про життя без Клану. «Мабуть, вона була такою самотньою… І почувалася такою винною перед Золошубом, ще й не мала з ким поговорити…»

Раптом Падуболистка сміхотливо замуркотіла.

— Чи Левожар розповідав вам про те, як ми з ним ходили полювати на мишей дорогою в гори? Ми були лише новаками.

— Ні, розкажи нам! — заохотила її Плющоплеса.

— Ми проминали ферму, — повела Падуболистка, підкладаючи лапи собі під груди. — Запах миші був такий виразний, а ми такі голодні! Тож ми втекли, поки інші відпочивали. І Бризошуб із нами.

— Бризошуб! — вигукнула Плющоплеса, відчувши, як хутро на її шиї поступово розпушується.

— Так, він був із нами під час тієї мандрівки, — сказала їй Падуболистка. — Він, звісно, скалка в дупі, але довелося взяти його із собою.

— Що ж там сталося? — нетерпеливилося Голубокрилій.

— Якісь собаки загнали нас до амбару. Я була настрашена так, що лякалася власного хутра! Бризошубові мало не відгризли хвіст — так близько вони підійшли.

— Як ви втекли? — нахилилася до неї Плющоплеса.

— Мурко нас урятував, — нявкнула Падуболистка.

— Мурко! — розширила очі Голубокрила. — Там був Мурко?

— Так, ми зустріли його дорогою.

— Громовий Клан має вагомі підстави бути вдячним Муркові, — промуркотіла Вивіркострибка, яка теж підійшла, щоб послухати. — І це не вперше, коли він нас виручав. Цей кіт зробив для вас більше, ніж ви заслуговували, мишомізкі коти.

— Воно-то й правда, — погодилася Падуболистка. — Без нього ми стали б воронячим їдлом.

— Та ви мало не стали воронячим їдлом, коли ми дізналися, що ви накоїли, — додала Вивіркострибка. — Отак піти — просто назустріч небезпеці!

— А миші ми навіть не скуштували! — закінчила свою історію Падуболистка.

— Можливо, тобі варто розповісти їм про ту халепу, у яку ви вскочили, коли були кошенятами, — додала Піскошторма, що опоряджалася збоку від котячого гурту та упіввуха слухала історію Падуболистки. — Я ніколи не думала, що ви троє доживете до того, щоб стати новаками!

Падуболистка глянула на блідо-руду кішку та кілька разів лизнула хутро на грудях.

— Це було дуже давно, — прошепотіла вона.

Спогади мерехтіли в її очах, як минь у струмку, але, на розчарування Плющоплесої, вона більше нічого не сказала.

Навколо кагату свіжини ще точилася розмова про Попелюшкосерду.

Плющоплеса побачила, що Вогнезір здійнявся на лапи.

— Тоді все вирішено, — нявкнув провідник. — Попелюшкосерда поки що спатиме в кублі вояків, але її звільнять від усіх вояцьких обов’язків. Ти цього хочеш, Попелюшкосердо?

Сіра кішка кивнула.

— Так, саме цього я і хочу, Вогнезоре.

Плющоплесій здалося, що Вогнезір був здивованим і розчарованим, коли почув впевненість у голосі Попелюшкосердої, але не сперечався.

«Клан утрачає цінну воячку, — сумно подумала Плющоплеса. — Я знаю, що корисно мати ще одного медикота, але… — Вона похитала головою. — Це надто дивно».

Вогнезорове оголошення зустріли бурмотінням згоди, дарма що Плющоплеса помітила, як Левожар сумно дивився на Попелюшкосерду.

«Чому він засмучується, що вона більше не воячка? — здивувалася Плющоплеса. — О… Можливо, він хотів бути її парою. Овва, ото вже халепа». Рішення Попелюшкосердої зачепило хвилею кожного кота в Клані, немов камінь, кинутий в озеро. Чи розумів Зоряний Клан, що станеться, коли вирішив дати їй друге життя?

Плющоплеса м’яко йшла крізь підлісок дорогою до кордону Тіньового Клану. Небо було ясним, і косе сонячне світло падало крізь гілля, утім сильний вітер тріпотів листям і шелестів хутром котів.

Плющоплеса була задоволена, що її обрали в патруль на чолі з Падуболисткою. Кішка йшла впритул до неї, а Орлякошуб і Бубконіс тягнулися позаду. Минуло багато світанків від повернення Падуболистки, і молода воячка чимдалі більше поважала чорну кішку за її хоробрість, а подеколи — за гострий язик. «Вона знає, яким складним буває життя, і далі йде вперед».

— Падуболистка робить усе можливе, щоб знову приєднатися до Клану, — почула Плющоплеса слова Орлякошуба й трохи відтулила вуха, прислуховуючись.

— Так, вона береться навіть за найгіршу роботу, аби допомогти новакам, — пробурмотів Бубконіс.

Плющоплеса подумала про те, що досить незвично чути, як Бубконіс хвалить іншого кота, а потім згадала, що саме Падуболистка врятувала його кошенят від лисиці.

Орлякошуб ледь чутно сміхотливо муркнув.

— Так, а щоб змусити очолити цей патруль, Ожинокігтеві довелося відтягувати її від старійшин із їхніми кліщами!

Падуболистка озирнулася.

— Тихіше, — наказала вона. — Ми наближаємось до кордону.

Покуштувавши повітря, Плющоплеса вловила запах міток Тіньового Клану, змішаний із запахом Двоногів. Виступивши з-за дерев на краю галявини, вона побачила, що тут повно шкіряних гнізд, які порозставляли Двоноги, а самі Двоноги сидять або лежать на траві, або підстрибують, кидаючи одне одному яскраві штуки.

— Що, заради Зоряного Клану, вони роблять? — пробурмотіла Плющоплеса.

Падуболистка знизала плечима.

— Можливо, це тренувальна вправа.

Далі вниз за течією Плющоплеса чула щасливий галас Двоноженят, які хлюпалися на березі озера. «Цікаво, вони рибалять чи просто охолоджують лапи? З таким голосінням вони розлякають усю рибу!»

Четверо котів безшумно й стрімко проскочили галявиною, уникаючи Двоногів. Плющоплесій було цікаво, чи не захоче Падуболистка поставити запахові мітки на галявині з боку Громового Клану, щоб на відкритій місцині ставити мітки довелося Тіньовим котам.

— Не можу повірити, що Тіньовий Клан так бився за цей нікчемний шматок території, — пробурмотів Орлякошуб.

«Не можу повірити, що ми так билися, аби забрати його собі, — подумала Плющоплеса. Гостре почуття провини пронизало її, коли згадала, що саме через неї Громовий Клан пішов у бій. — Але тепер, коли ділянка наша, ми не можемо дати їй раду. Лише доводиться щодня позначати ці жалюгідні запахові мітки».

Її хутро настовбурчилося, коли вона, вихляючи тілом, проходила повз шкіряні гнізда. Ненавиділа бути на відкритій місцевості, так близько від Двоногів. І коли патруль дістався протилежного боку, вона все одно не змогла розслабитися, бо тепер їх оточував запах Тіньового Клану.

— Отже, — нявкнула Падуболистка, коли вони підійшли до кордону, — розділимося. Орлякошубе, ви з Бубконосом ідіть вище за течією і там відновіть наші мітки. Плющоплесо, ми з тобою підемо доліріч.

Орлякошуб жваво кивнув їй і вирушив разом із Бубконосом.

— Повертайтеся просто до табору, коли закінчите, — гукнула їм услід Падуболистка і поставила першу мітку.

Коли закінчила, обидва коти вже зникли з виднокола. Разом із Плющоплесою вони повернулися до озера. Зупинившись, щоб поставити іншу мітку, Плющоплеса вловила ще один запах Тіньового кота, міцний і свіжий.

— Патруль! — прошепотіла вона.

Поки кішка говорила, папороть по той бік кордону розсунулася, і звідти вийшло троє котів. Попереду ступала Світошубка, а за нею — Багроверб і Жеврошуб.

Світошубка скрикнула, помітивши котів Громового Клану. Плющоплеса відчула, як хутро на її шиї поволі здіймається від неприхованої ворожості в погляді кремової кішки.

— Ану, бери лапи на плечі й… — почала була Світошубка, а потім замовкла, адже зауважила Падуболистку. — Ти! — вигукнула вона. — Я думала, ти пішла з Клану.

— Я повернулася, — знизала плечима Падуболистка.

На кілька ударів серця ворожість в очах Світошубки згасла, а натомість вона дивилася зацікавлено. Але Плющоплеса сподівалася, що Тіньова кішка не захоче стояти й балакати. «Мені нема чого сказати цій блохастій шкурі. Анітрохи їй не довіряю, — думала вона. — Ми й незчуємося, як вона звинуватить і Падуболистку в убивстві Жарохвоста».

— Ми нічого не робимо, — нявкнула Плющоплеса. — Просто ставимо мітки.

Світошубка недовірливо форкнула.

— Я краще перевірю, де ви їх ставите, — прошипіла вона. І подалася вперед, витягнувши шию, аби понюхати мітку, яку щойно залишила Плющоплеса. — Я доповім Чорнозорові, якщо бодай одна на пів листочка не на місці.

— Та будь ласка, — відповіла Падуболистка. — Якщо знайдеш щось, я сама доповім Чорнозорові.

У відповідь Світошубка лише загарчала. Плющоплеса розуміла, що кішці кортить, аби між Кланами відбулася битва, тож не дуже переймалася через її задирання.

«Чи вона гадає, що ладна змусити два Клани стати до бою лише тому, що вона цього хоче?» — подумала Плющоплеса. Молода воячка пам’ятала, про що Тигросерд попереджав Голубокрилу на Зборищі, але їй було важко серйозно сприймати погрози Світошубки. Тигросерд, імовірно, просто хотів мати привід поговорити з Голубокрилою.

— Світошубко, та годі вже метушитися, — нявкнув Багроверб, ступаючи вперед. — Із запаховими мітками Громового Клану все гаразд.

Плющоплесу спочатку заспокоїв обурений тон буро-рудого кота, але за мить, коли вона перехопила погляд Багроверба, і той кивнув, їй зсудомило живіт.

«Він на моєму боці, позаяк ми побратими в Темному Лісі, — подумала Плющоплеса, скривившись. — Ні! Я віддана своєму Кланові. І він мусить бути відданий своєму!»

— Гайда, Падуболистко, — закликала молода кішка. — Ідемо далі.

Падуболистка кивнула й пішла вздовж кордону, повз патруль Тіньового Клану. Світошубка голосно зойкнула позаду них, наче здобула якусь перемогу.

— О великий Зоряний Клане! — нявкнула Падуболистка, коли вони були поза зоною чутності. — Чи хтось підклав відходів до свіжини Світошубці? Чи в неї ковтуни сверблять?

— Вона скалка в дупі, — погодилася Плющоплеса.

— А що то Багроверб на тебе витріщався? — провадила Падуболистка, дивлячись на Плющоплесу зіщуленими очима. — Здавалося, він знає тебе краще, ніж того можна очікувати від Тіньового кота.

«У неї очі як у яструба!» — подумала Плющоплеса, стрепенувшись.

— Та пусте, — пробурмотіла вона вголос. — Ми теревенили раз чи два на Зборищі, ото й усе.

Падуболистка замовкла, проймаючи Плющоплесу напруженим поглядом.

— Зблизитися з котом іншого Клану — це найгірший переступ проти відданості, — нявкнула вона. — Жоден кіт не…

— Але я такого не робила! — перебила Плющоплеса, нажахана тим, куди ведуть підозри Падуболистки.

Падуболистка пустила її протест повз вуха.

— Жоден кіт не вартий того, щоб таким чином порушувати Вояцький правильник, — наполягала вона. — Це призводить лише до нещасть.

Не дочекавшись відповіді Плющоплесої, кішка рушила далі кордоном, і несхвалення тремтіло в кожній її шерстині.

— Я не знаю, що їй таке, — нявкнула Плющоплеса Голубокрилій, коли сестри зустрілися біля кагату свіжини пізніше того дня. — Як думаєш, може, вона підозрює, що я зустрічаюся в Темному Лісі з Багровербом?

Голубокрила пустила очі під лоба.

— О, я тебе прошу! Важко, коли моя єдина сестра така мишомізка. Темний Ліс — це те, що найменше хвилює Падуболистку. Тільки згадай, хто її батьки! Вона ж наполовину Кланова кішка, пам’ятаєш?

— О! — нявкнула Плющоплеса, яку охопило збентеження. — Я про це не подумала. Ну, їй не треба боятися, що я зустрічатимуся з Багровербом або з будь-яким котом з іншого Клану.

«І, схоже, зараз Голубокрила націлилася на Джмільосмуга, — із задоволенням сказала вона собі. — Він значно кращий за того паршивого Тигросерда!»

Розділ 23

Левожар проштовхнувся між гілками кубла вояків і помчав через галявину, щоб приєднатися до котів, котрі скупчилися біля Вогнезора. Місяць у повні плив високо в чистому небі, навколо виблискували вояки Зоряного Клану. У Левожара аж лапи пощипували від очікування Зборища.

— Я не згадуватиму про погрози Однозора, — нявкав Вогнезір, коли Левожар підійшов ближче. — Нема сенсу привертати увагу інших Кланів до того, що може бути просто незначною суперечкою. — Він смикнув вусами, почувши невпевнене бурмотіння, яке долинуло від побратима. — Крім того, — вів далі провідник, — ми пів повні не бачили Сола на території Громового Клану. Однозір тепер не має причин атакувати нас.

Левожар погодився, хоча на дні душі бажав, аби Однозора притягнули до відповідальності за спалах ворожості щодо Громового Клану. «Його не стосується те, що ми дозволили Солові залишитися в нашому таборі!» — міркував вояк.

Сойкопер і Попелюшкосерда вийшли з кубла медикотів і наблизилися до гурту вояків.

— Я хочу, щоб ти залишилася тут, — казав Сойкопер сірій кішці. — У Лілейки гарячка, і я буду спокійніший, якщо ти її пильнуватимеш.

Попелюшкосерда постояла мить, кинувши на кота розчарований погляд, відтак опустила голову й попленталася в бік ясел.

«Закладаюся, що Карохвістка чудово обійшлась би й без медикішки, що просто нависатиме над нею», — подумав Левожар, підходячи до брата.

— Хочеш уникнути незручних пояснень про те, чому Попелюшкосерда раптом стала медикішкою? — пробурмотів він на вухо Сойкоперові.

Сойкопер роздратовано хльоснув хвостом.

— Вона не перша кішка, яка вирішила змінити посаду! — гаркнув медикіт.

— Ні, але вона перша кішка, яка спершу була інакшою. Якось так… — мовив на те Левожар.

Сойкопер розтулив щелепи, щоб відповісти, але тієї миті Вогнезір здійняв хвіст і покликав котів. Він вирушив через терновий тунель, і решта пішла слідом.

Коли вони спускалися до берега озера, Левожар збагнув, що простує поруч із Сіросмугом і Міллі.

— Що думаєте про ранкове тренування? — запитав він. Вони всі троє, а ще Березопад і Ліщинохвоста, були на підземному бойовому вишколі, який проводила Падуболистка. — Мушу визнати, я не люблю битися в темряві. Краще мені бачити ворога й знати, куди можна вдарити, не ризикуючи розтрощити лапи об твердий камінь.

Міллі здвигнула плечима.

— Мені було геть не по собі в тунелях, — зізналася вона. — Я не могла перестати думати про те, скільки каміння громадиться в мене над головою!

— Але ти майстерно билася, — нявкнув Сіросмуг, поклавши хвіст на плече подрузі. — Я думаю, що ми всі відчули те саме. Битися під землею неприродно, але для Сола теж. Дивний той Сол — який кіт намагатиметься подружитися з Кланом, щоб потім його зрадити? — Сірий вояк пірнув під гілку глоду й продовжив: — Сол таке вчинив із Чорнозором і Тіньовим Кланом, а тепер повертає Вітряний Клан проти Громового. Якщо в нього є причина, я хотів би знати яка.

Білокрила встигла почути останні слова сірого вояка.

— Сол знав, що сонце мало зникнути, — зазначила вона, стримуючи тремтіння. — Це означає, що він сильніший за будь-кого з нас.

Левожар пирхнув. «Жоден кіт не годний кинути мені виклик, коли справа доходить до бою! — думав він. Його лапи свербіли зустрітись із Солом сам на сам. — Він змусив мене допомогти йому втекти від Громового Клану багато повень тому. — Спогад сплеснув усередині Левожара, і він відчув, ніби його обпікає вогонь. — Хотів би я покарати його за це. І за те, що зараз, коли ми повинні думати про Темний Ліс, нам доводиться натомість мати клопіт із Кланами».

Раптом Левожара вразила думка, через яку він відчув, нібито його лапи примерзли на мить до землі: «А що, як Сола послали коти Темного Лісу, щоб спричинити проблеми? Може, це і є початок кінця?»

Змушуючи себе ступати далі, він помітив за кілька хвостів Сойкопера, який упевнено рухався крізь підлісок.

— Мені щойно спало на думку дещо жахливе, — прошипів Левожар. — Як ти думаєш, чи може бути таке, що Сол допомагає Темному Лісові?

Сойкопер подумав, а потім знизав плечима.

— Не знаю. Але я не здивуюся.

На галявині довкола Великого Дуба повітря було сповнене напруги, ніби ось-ось мала розверзнутися буря. Левожар помітив, що особливо вороже налаштовані медикоти: вони хоч і сиділи всі разом під сосною, але вдавали, ніби не знають одне одного. «Кожен Клан за себе, — подумав кіт, посмикуючи вусами. — Дуже погано, коли навіть медикоти ворогують».

Тільки Мільгокрила щось намагалася говорити до товаришів медикотів, але ті їй майже не відповідали. Левожар побачив, як вона роздратовано випустила кігті й нарешті здалася, сідаючи біля своєї новачки Вербоясої.

Решта котів розсілася у своїх Кланах. Ніхто не підсаджувався до інших і не пліткував, як то бувало на Зборищах раніше. Левожар уважно стежив за всякими ознаками того, що коти знаються з Темного Лісу. Знаючи про таку можливість, він помітив чимало прикмет: як Багроверб перезирнувся з Бризошубом, як Кригокрила з Річкового Клану кивнула Плющоплесій і як посмикував хвостом Тигросерд, коли його погляд зустрівся з поглядом Дірколета.

«Вони знайомі, — подумав Левожар, відчувши, ніби його шкуру обсипало морозом. — І то краще, ніж просто вояки, котрі знають вояків інших Кланів. — Тоді він струснувся. — Ну, не надто захоплюйся, — сказав він собі. — Не кожного ж кота тренують невидимі вороги».

Він відволікся від думок про Темний Ліс, помітивши серед вояків Вітряного Клану Воронокрила. Темно-сірий кіт щойно побачив Падуболистку й витріщався на неї так, що, здавалося, зараз у нього очі повилазять. Його партнерка Ночехмара, яка сиділа поруч, простежила за його поглядом і вищирилася, загарчавши.

Левожар зрозумів, що Падуболистка їх побачила, але кішка повернулася до них спиною, намагаючись сидіти ближче до своїх товаришів. Здивований шепіт поширився галявиною, коли й інші коти зрозуміли, що вона тут. Один чи двоє молодших котів підхопилися на лапи, щоб краще її побачити.

— Почуваюся ні в сих ні в тих, — пробурмотіла Падуболистка, підходячи до Левожара та сідаючи біля нього.

Левожар торкнувся носом її вуха.

— Ти мала знати, що це буде нелегко.

— Зокрема й тому я так довго не поверталася, — зізналася Падуболистка. — Терпіти не можу перешіптувань, пліток…

Співчуття, яке теплилося в Левожарові, раптом розчинилося в спалаху роздратування. «Нам із Сойкопером дуже довго доводилося терпіти перешіптування та плітки», — сердито подумав він. Але кіт зрозумів, що Падуболистці насправді дуже ніяково, і відкинув свою образу. Обвивши хвостом сестрині плечі, він дивився просто перед собою, не звертаючи уваги на шепіт.

Здавалося, атмосфера ставала чимдалі більш ворожою. Левожар відчув полегшення, коли Мрячкозірка підвелася на лапи на своїй гілці Великого Дуба й оголосила, що Зборище починається.

— Ми мали кілька проблем із Двоногами, — повідомила вона. — Як завжди в зеленлист, вони приходять порибалити на озері та струмках навколо нашого табору. Але нам вдалося не перетинатися з ними, і вони не виловили риби аж стільки, щоб це загрожувало нашим запасам свіжини.

— Ха! — вигукнув воєвода Мрячкозірки Шуваровус. — Двоноги не годні зловити рибу, навіть якщо вона вистрибне з води й попросить їх про це.

Мрячкозірка весело зиркнула на свого воєводу сяйними блакитними очима й знову сіла.

Далі підвівся Вогнезір і пішов по своїй гілці, обережно обминаючи дубове листя.

— Маю хороші новини з Громового Клану, — повів він, дивлячись на галявину. — Наша воячка Падуболистка повернулася після того, як ми багато повень вважали її мертвою.

Від інших Кланів залунали бурчання й ахання.

— Де вона була? — голосно гукнув якийсь кіт.

Левожар відчув, як Падуболистка біля нього напружилася.

Але Вогнезір знехтував тим запитанням.

— Ми раді її поверненню, — продовжив він, переводячи теплий зелений погляд на Падуболистку. — Ми раді, що вона знову в Громовому Клані, і я нетерпляче чекаю нагоди патрулювати разом з нею багато майбутніх повень.

Левожарові стало легше від того, що Вогнезір дотримувався свого попереднього наміру нічого не казати ані про Сола, ані про Вітряний Клан. Але тепер приготувався, що коти з інших Кланів згадають Золошуба й час, коли Падуболистка зникла, бо це було одразу після того, як вона на Зборищі відкрила жахливу правду про Листоплесу й Воронокрила.

Однак жоден кіт не ставив незручних запитань, усі лише щось бурмотіли, коментуючи Вогнезорове оголошення.

— Я здивований, що вона висунула морду після того, що нам сказала!

— Закладаюся, Воронокрил не радий її бачити.

Ночехмара підвелася й махнула хвостом, кидаючи на Падуболистку крижаний погляд.

— Вона думає, що її тут вітатимуть? — гаркнула вона.

Вогнезір не реагував на будь-які коментарі. Він кивнув Падуболистці й позадкував, відтак знову сів на свою гілку. А на його місце відразу став Однозір.

— Це дивовижна новина, Вогнезоре, — тихо нявкнув він. — Я впевнений, що будь-який провідник привітав би повернення навченої та відданої воячки.

«Він припускає, що Падуболистка невіддана?» — здивувався Левожар, розпушуючи хутро.

— Мої патрулі пильні, як ніколи, — продовжив Однозір. — Ми зробимо все, щоб захистити нашу територію від волоцюг та інших блукачів.

У Левожара від обурення скрутило живіт. «Тепер він усіх нас ображає! — обурено подумав кіт. — Натякає, що Громовий Клан — це зграя волоцюг і блукачів!» Глипнувши на Вогнезора, наполовину схованого за листям Великого Дуба, Левожар побачив, що провідник його Клану насилу тримає хутро гладким, а рот — затуленим.

Скинувши переможний погляд на Вогнезора, Однозір знову сів.

Коли Чорнозір підвівся, Левожар побачив, що він спантеличений ворожнечею між Громовим і Вітряним Кланами, але по недовгому ваганню Тіньовий провідник ледь помітно знизав плечима й заговорив:

— Як і Річковий Клан, ми мали проблеми з Двоногами біля озера, — почав Чорнозір. — Вони повилазили в теплу погоду, немов дощові черв’яки після зливи. Але не зайшли в ліс аж так далеко, щоб турбувати нас поблизу нашого табору.

Коли кіт закінчив, то уже збирався сісти на місце, аж раптом серед котів на галявині пролунав голос:

— Чорнозоре, можна мені сказати?

Левожар глянув туди, де сиділи коти Тіньового Клану, і побачив, що на лапи здійнялася Світошубка, її кремове хутро сяяло в місячному світлі. Чорнозір здивовано кліпав очима, потім кивнув. Світошубка миттю скочила на пеньок. Хутро на її шиї стояло сторч, а хвіст так розпушився, що здавався вдвічі товщим.

— Серед нас є вбивця! — заревіла вона.

На галявину впала тиша. Левожар напружився й міцніше обвив хвостом сестрині плечі. «О Зореклане! — думав він. — Як вона могла дізнатися про Падуболистку?»

Але Світошубка звела лапу й показала на сосну, під якою сиділи медикоти.

— Сойкопер убив Жарохвоста!

На галявині миттєво здійнявся галас, коти нажахано заверещали. Спочатку Левожар не міг збагнути, що і хто з них говорить.

Тоді Ожинокіготь підвівся на лапи на корені Великого Дуба й підвищив свій голос так, щоб перекричати галас:

— Ми всі знаємо про смерть Жарохвоста, і ми теж сумуємо за ним. Але як до того причетний Сойкопер?

— А чому ти про це говориш зараз? — додав Сіросмуг.

Світошубка звернула погляд на котів Громового Клану, її очі були сповнені ненависті.

— Сойкопер був там, коли втопився Жарохвіст, — прошипіла вона. — Ми всі бачили, як він борсався поряд у воді. Чому ми віримо його історії про те, що він намагався врятувати Жарохвоста?

— Чому б нам і не повірити? — з викликом кинув їй Ожинокіготь.

— Відколи це Сойкопер виявляв співчуття до котів інших Кланів? — гаркнула Світошубка. — Я вважаю, він навмисне втопив Жарохвоста на очах у всіх нас!

Вогнезір схопився на лапи, висуваючись із-за листя.

— Це смішно! Це суперечить Вояцькому правильнику й Правильнику медикотів. Сойкопер нізащо не вбивав би Жарохвоста!

Левожар теж підхопився на лапи, розпушивши хутро. Йому кортіло одного: впитися пазурами у Світошубку. Відчувши, що Падуболистка його штовхає, він глипнув на сестру.

— Сідай, — пробурмотіла вона. — Не давай Світошубці задоволення спровокувати бійку.

Левожар втягув кігті, потім усвідомив сенс того, що говорила йому сестра, і змусив себе сісти. «Це Зборище, — нагадав він собі. — Тіньовий Клан тільки радітиме, якщо Громовий порушить перемир’я».

— Я натрапила на Світошубку на кордоні, — тихо повела Падуболистка. — Тоді вона теж робила все можливе, аби посваритися.

— І навіщо вона гризеться з Громовим Кланом? — спантеличено запитав Левожар.

Падуболистка кинула на нього довгий погляд.

— Її брат потонув, а Сойкопер був там, — нявкнула вона. — Цього достатньо.

Галявину знову охопило сум’яття, і жоден кіт не чув уже сам себе. Левожар помітив Голубокрилу й Плющоплесу, які протискувалися між побратимів, аж поки не дісталися до вояка.

— Я знала, що Світошубка щось замислила, — прошепотіла Плющоплеса. — Але цього я не очікувала.

Левожар подумав, чи не почула Плющоплеса щось у Темному Лісі, можливо, від самої Світошубки. Але не хотів запитувати просто тут, де інші коти могли підслухати.

— Це смішно! — вигукнула Голубокрила. — Я… я відчувала, як Жарохвіст потонув. І знаю, що Сойкопер намагався його врятувати.

«Але ми ніяк не здатні сказати це Світошубці й змусити її повірити!» — подумав Левожар. Глянувши через галявину на медикотів, він побачив, що брат здійнявся на лапи. Він здавався крижано-спокійним, хоча Левожар здогадувався про те, що він відчуває.

Сойкопер почекав, навіть не намагаючись говорити, поки галас на галявині не вщух.

— Світошубко, я був там, коли помер твій брат, — почав він.

Голос медикота був різкий, і Левожар розумів: то від образи через те, що йому доводиться на загал захищатися проти такого абсурдного звинувачення.

— Але я намагався його врятувати. Те, що я не зміг, — горе для всіх нас. — Його голос затремтів на останніх словах, і він витримав паузу. Відтак спокійніше продовжив: — У мене не було причин бажати йому смерті. І вода сама його вбила, для цього я не знадобився.

Навколо Світошубки здійнялося бурчання котів Тіньового Клану.

— А ти впевнений, що не допоміг воді вбити його? — обізвався Щурошрам.

— Медикоти останнім часом тримаються дуже відокремлено, — задумливо додав Горобинокіготь, воєвода Тіньового Клану. — Чи не змінився їхній Правильник? Вони досі спільники попри Кланові кордони? — Він дивився просто на Сойкопера. — Можливо, Жарохвіст забагато знав про тебе?

Левожар напружився. «Чи знають інші коти про пророцтво? — розмірковував він. — Я ніколи не думав про це!»

— Годі! — наказав Вогнезір зі свого місця на Великому Дубі. — Це звинувачення безпідставне! Сойкопер міг потонути в тій воді так само легко, як і Жарохвіст. Він ризикував власним життям, кинувшись йому на допомогу. Напевно, жоден кіт не сприймає це звинувачення серйозно.

Вогнезір озирнув інших — Мрячкозірку, Чорнозора й Однозора. Усі троє провідників сиділи ні в сих ні в тих.

— Мені важко повірити, що якийсь кіт здатний на щось подібне, — нявкнула Мрячкозірка.

Однозір кивнув:

— Я впевнений, що Сойкопер знайшов би легший спосіб усунути ворога.

Чорнозір узагалі нічого не сказав.

«Невже вони не придумали чогось кращого на захист Сойкопера!» — сердито подумав Левожар. Але коли він озирнувся на Світошубку, то побачив, що вона стала якась маленька й нікчемна, ніби сила її звинувачень спадала, як вода після дощу.

Поки Вогнезір далі чекав, ніби сподіваючись, що Чорнозір заговорить, унизу на галявині здійнявся на лапи Тигросерд.

— Я вірю тому, що говорить моя сестра, — оголосив він. — Сойкопер убив нашого брата і повинен бути покараний.

Голубокрилій, яка сиділа біля Левожара, забило дух від жаху.

— Я не каратиму кота за злочин, який неможливо довести, — холодно відповів Вогнезір.

— Це не злочин, який треба ще довести, — прошипіла Голубокрила. — Сойкопер узагалі цього не коїв!

— Але нехтувати звинуваченнями складно, — нявкнув Однозір у відповідь Вогнезорові.

«Ну, задля справедливості варто зазначити, що голос у провідника Вітряного Клану звучить знехотя, — подумав Левожар. — Наче повага до Сойкопера як медикота переважає над його ворожістю до Громового Клану».

— Вогнезоре, — провадив Однозір, — можливо, тобі варто відсторонити Сойкопера від обов’язків медикота, доки він не доведе свою непричетність.

Мрячкозірка на знак згоди схилила голову.

— Це було б розумно. За допомогою Зоряного Клану це не забере багато часу.

Левожар помітив, що інші медикоти раптово загомоніли, притиснувши голови одне до одного, і швидке нявкання переходило від кота до кота.

Тоді Дрібнохмар, медикіт Тіньового Клану, звівся на лапи.

— Ми погоджуємося з цим, — оголосив він із жалем у голосі та подивився на Сойкопера. — Без визначення істини це звинувачення труїтиме Клани кілька сезонів, немов інфікована рана.

— Тоді як ви пропонуєте дізнатися, що сталося? — виклично спитав Ожинокіготь. — Це неможливо, хіба що Жарохвіст повернеться й сам нам розповість. Хтось із вас бачив його уві сні?

Медикоти наспіх порадилися, а потім Дрібнохмар похитав головою.

— Я бачила Жарохвоста, — зізналася Плющоплеса на вухо Голубокрилій. Левожар упіймав лише уривки її тихих слів. — Але він у Зоряному Клані, а не в Темному Лісі.

— Ти запитала його, чи то не Сойкопер його вбив? — прошепотіла у відповідь Голубокрила.

— Ні! — Очі Плющоплесої розширилися від подиву. — Навіщо мені було питати його про таке?

Усі інші медикоти повернулися до Сойкопера. Левожар бачив, що брат намагався не здригнутися. Хоча Сойкопер їх не бачив, він відчував силу їхньої уваги, зосередженої на ньому.

— Здати свої обов’язки — єдиний почесний вихід, — нявкнув Дрібнохмар.

Голос його звучав безпорадно. Голубокрила здогадалася, що він розривається між своїм жахом від звинувачення та жахом від припущення, що це може бути правдою.

Сойкопер підвів голову.

— Але ми тепер тримаємося самі собою, чи не так? — Його голос був чистим і рівним. — Я знаю: вас усіх відвідували ваші предки, які казали, що кожен Клан має дивитися лише у власне майбутнє. Ви не маєте права вказувати мені, що робити! Я залишуся медикотом Громового Клану!

Галявиною пролунали ахання, коли Сойкопер кинув виклик своїм колегам-медикотам. Світошубка була розлюченою. Вона вже розтулила щелепи, щоб запротестувати, аж тут у небі затріщала блискавка, розсікаючи ніч. У тому блідому світлі чітко окреслилися сосни й кущі, що оточували галявину, а листя Великого Дуба ніби пообводили сріблястою лінією.

Левожар здригнувся, почувши слідом за блискавкою потужний гуркіт грому, такий гучний, що здавалося, ніби земля під його лапами розкололася. Здійнявся різкий вітер, який бив листя й розплющував хутро на боках котів. Хмари затулили місяць.

У темряві хтось із котів завив:

— Зоряний Клан гнівається!

Потім з неба полив дощ і крижаною завісою прокотився галявиною. Хутро Левожара промокло з перших ударів серця. Коти розбігалися в пошуках укриття.

Левожар почув голос Вогнезора з Великого Дуба:

— Додому, мерщій!

Зборище охопив хаос. Коли коти дременули в кущі, прямуючи до поваленого дерева, Левожар стрибнув через усю галявину, прямуючи до того місця, де востаннє бачив брата.

— Сойкопере! — заревів він. — Сюди!

На його полегшення, знову спалахнула блискавка, у її світлі він помітив Сойкопера, який намагався протовпитися до нього повз наляканих котів Вітряного Клану. Він здавався худішим, ніж будь-коли, його смугасте хутро прилипло до тіла.

— Ходімо звідси, — пробурмотів Левожар, далі продираючись крізь котячий натовп до брата.

Коли обидва повернули до кущів, повз них проскочила Світошубка. Вона зупинилася на мить, щоб зашипіти на Сойкопера:

— Це ще не кінець!

Намагаючись вибратися з галявини, Левожар зрозумів, що коти розділилися з боків тієї місцини, наче стали в бойові лави, так само раптово, як і вдарила блискавка. Коти гарчали, витягнувши кігті та вишкірившись, показуючи у вищирі гострі зуби. Провідники кричали, намагаючись усіх угамувати, але вояки не звертали на них уваги: від страху вони перейшли до люті.

Левожар на мить зупинився, щоб поглянути на затулений хмарами місяць. «О великий Зоряний Клане! — подумав він. — Клани налаштовані один проти одного саме тоді, коли нам треба стати пліч-о-пліч проти ворога, більшого за всіх, з ким ми стикалися раніше!»

Розділ 24

Коли Сойкопер мчав назад уздовж берега, грім лунав над його головою. Думки вирували так бурхливо, що він знай перечіпався. Здавався сам собі ще більш сліпим, ніж зазвичай. Десь у тому бедламі він загубив Левожара, а проливень заглушив усі його чуття. Медикіт навіть не знав, де він зараз.

Розгублений, він зрозумів, що хтось вистрибом біжить поруч, підлаштовуючи свої кроки до його. Він почув голос Вивіркострибки, яка казала йому на вухо:

— Ось, спирайся на мене. Дозволь провести тебе.

За звичкою Сойкопер мало не зашипів на неї, вимагаючи, щоб вона дала йому спокій. Але те, як вона торкалася його боку, здавалося таким втішним, так підтримувало його серед метушні власних думок…

«Як могла Світошубка подумати, що я вбив Жарохвоста? Я мало сам не втопився — я помер би, якби не Скеля, який змусив мене дати Жарохвостові затонути в глибинах», — міркував кіт. Він здригнувся й мало не перечепився об камінь.

— Спокійно, — попередила Вивіркострибка. — Іди сюди. — За мить вона пробурмотіла йому на вухо: — Не хвилюйся, жоден кіт не вірить Світошубці. Вона збожеволіла від горя, от і все.

Сойкопера це не переконало. «Тоді чому вони хотіли, щоб я відмовився від посади медикота? — думав він. — Клани надто прагнуть повірити в найгірше».

Повернувшись до кам’яної улоговини, Сойкопер попрямував до свого кубла. Хоча проливень ущух, його хутро промокло, і кожен крок давався йому з величезним зусиллям. Але не встиг він дістатися до ожини, як почув Вогнезора, який хлюпав до нього по калюжах, що утворилися на споді улоговині.

— Відпочинь, — наказав провідник. — Ми обговоримо все вранці. Але не сумнівайся у відданості будь-кого з твоїх побратимів. Ми захистимо тебе, хай би що сталося.

Голос Вогнезора був змореним, і Сойкопер подумав, чи не втомився провідник від того, що його котів знай звинувачують у вбивстві. Він коротко кивнув провідникові й проліз повз ожиновий пліт до кубла.

— Вітаю, — привітала медикота Терносяйна зі свого гнізда. — Як пройшло Зборище? Хтось із котів згадував Сола? Що сказали інші Клани про повернення Падуболистки?

— Провально. Ні. І вони не вражені, — по черзі відповів Сойкопер на кожне її запитання, доповзаючи до гнізда й завалюючись у нього.

— Добре, — голос Терносяйної прозвучав радше здивовано, ніж ображено. Сойкопер почув, як вона повзе до нього, і напружився, відчувши, як її язик облизує його мокре хутро. — Очевидно, щось пішло не на гаразд. Дозволь і мені бодай раз подбати про тебе, — нявкнула вона.

Сойкопер був надто виснажений, щоб протестувати, він-бо вже поринав у сон.

Медикіт розплющив очі й опинився на сонячній галявині, його оповило тепле повітря, наповнене смачним запахом здобичі. Скуйовджена сіра кішка сиділа на поваленому стовбурі й чекала на нього.

— О ні! — застогнав Сойкопер. — Тільки не ти знову!

— Вияви трохи шани, — огризнулася Жовтоікла, зістрибуючи з колоди й підступаючи до нього. — Це все відбувається зараз, — пояснила вона. — Але не хвилюйся. Жоден кіт у Зоряному Клані не думає, що ти вбив Жарохвоста.

«Ой, як чудово! — подумав Сойкопер. — Я такий радий. Шкода тільки, що це мало мені допомагає, еге ж?» Йому було цікаво, чи хтось із вояків Зоряного Клану бачив Скелю поряд із ним в озері, коли помер Жарохвіст, але перш ніж він устиг запитати, Жовтоікла махнула на нього хвостом.

— Про що ти думав, дозволяючи Попелюшкосердій відмовитися від своїх вояцьких обов’язків і стати другою медикішкою? Зоряний Клан хотів не цього!

— Гей, стривай! — Сойкопер відскочив подалі від її кігтів. — Це ж ти сказала мені прийти в сон Попелюшкосердої і показати, що вона колись була Попелюшкою. Ти сказала, що Громовому Кланові потрібен другий медикіт. Не починай зараз мене звинувачувати, бо я зробив те, що ти хотіла.

— Так… Ну… — Сойкопер аж витріщився від подиву, усвідомивши, що Жовтоікла збентежена. — Я… Е-е… Могла помилитися, — визнала вона, намагаючись не ззиратися з ним. — Я потім дуже багато міркувала про потреби Громового Клану. Призначення Попелюшкосердої — бути воячкою.

«Певно, то якісь коти Зоряного Клану їй про це сказали, — зрозумів Сойкопер, стримуючи сміхотливе муркотіння. — Овва, от би мені стати пташкою на гілці й послухати ту розмову!»

— Попелюшкосерда збентежена, — нявкнув він. — І не знає, хто вона.

— Тоді ти повинен показати їй, що вона воячка, і ніяк інакше, — сказала йому Жовтоікла.

— Можливо, було б корисним мати другого медикота, коли настане остання битва, — міркував Сойкопер. — Але я думаю, Попелюшкосерда далі користатиметься знаннями про трави й лікування, навіть якщо буде воячкою. Як Листоплеса.

Жовтоікла зашипіла, її збентеження цілковито зникло.

— Що я тобі казала про Листоплесу? Їй більше не дозволено використовувати навички медикішки, як буде і з Попелюшкосердою, якщо вона вирішить стати воячкою.

Роздратування Сойкопера виплеснулося.

— Вибач, звісно, мені на слові, — різко відказав він, — але це просто купа борсукового лайна. Листоплеса допомогла Вишнелапці та Мишовусові, коли ті випадково з’їли болиголов, і нічого страшного через те не сталося. Гаразд, жоден кіт більше не очікує, що Зоряний Клан надсилатиме їй повідомлення для Клану вві сні, але навіщо їй забувати те, що вона знає? Немає нічого секретного в тому, щоб використовувати нагідки для боротьби з інфекцією або ягоди ялівцю від болю в животі! Більшість котів у Клані це знають.

Сплутане сіре хутро Жовтоіклої почало настовбурчуватися.

— Та хто ти такий, щоб вказувати Зоряному Кланові, що може чи не може робити медикіт?

— Я той, хто піклується про свій Клан! — прошипів у відповідь Сойкопер. — Я не збираюся казати Попелюшкосердій чи Листоплесій ігнорувати те, що вони знають, коли вони здатні врятувати життя.

Плечі Жовтоіклої раптово опустилися, вона здалася втомленою і знеохоченою.

— Можливо, Зоряний Клан недооцінив силу духу Попелюшки — визнала кішка. — Вона, виживши, воліє залишатися вірною обов’язкам медикішки. Попелюшкосердій доведеться здійснити власний вибір: медикішка або воячка. Вона має право вибирати свою долю.

— Що, а я ні? — пробурмотів Сойкопер.

— Через пророцтво? — спитала Жовтоікла. Її кволість де й поділася. — Це інше. І не має жодного стосунку до Зоряного Клану. Це було вирішено давно котами, про яких забули більше повень тому, ніж ти ладен собі уявити. Ми довго чекали цієї миті, Сойкопере. І ось ця мить майже настала.

Дарма що вже прокинувся, але Сойкопер досі почувався виснаженим, пригніченим спогадами про Зборище: про звинувачення, сум’яття та бурю. Протяжно зітхнув, намагаючись зібратися на силі, аби вилізти зі свого гнізда.

— Ось, — Терносяйна кинула йому під ніс мишу. — Їж! — наказала вона, коли Сойкопер ледве понюхав здобич.

Він думав пручатися й казати, що не голодний, але знав, що Терносяйна дошкулятиме йому, доки він не доїсть свіжину до останньої крихти.

— Дякую, — пробурмотів він, відкушуючи.

В нього аж слинка потекла від соковитого смаку, і медикіт зрозумів, який він голодний.

— Я чула, що сталося на Зборищі, — провадила Терносяйна. — Мені дуже шкода. Напевно, жоден кіт не повірив тому, що сказала Світошубка?

— Я не знаю, — відповів Сойкопер між глитанням їжі. — Дивне щось відбувається в усіх Кланах, то чому б одному медикотові не вбити іншого?

— Бо такого ніколи не станеться, — наполягала Терносяйна. — Тим паче з тобою.

Сойкопер був зворушений її відданістю.

— Сходи-но відвідай ясла, — запропонував він, проводячи язиком по вусах, щоб злизати останні шматочки свіжини. — Подивись, як справи в Карохвістки.

— Гаразд, — нявкнула Терносяйна, і Сойкопер зрозумів, що її задовольнило це доручення. — Але як Попелюшкосерда?

Голос кішки звучав спантеличено й невпевнено.

— Мені треба сьогодні з нею поговорити, — нявкнув Сойкопер. — А ти рушай до ясел.

Щойно Сойкопер вийшов зі свого кубла, відчув, як до нього прямує Попелюшкосерда. Від утоми кішка волочила лапи по землі. Віддалік вирушали з галявини перші патрулі. Падуболистка очолювала новий гурт, який вела на підземний вишкіл.

— Нам довелося так довго чекати, щоб сходити в тунелі! — нявкнув Кротолап, схвильовано підстрибуючи. — Мені байдуже, наскільки там темно й страшно, як кажуть інші. Я не боюся.

— Я теж, — нявкнула Вишнелапка. — Я буду найкращою підземною воячкою Громового Клану, ось побачите.

— Не ти! Я! — наполягав її брат, і двоє новаків, сварячись, беркицнулися на траву.

— Досить! — гаркнув Лисостриб. — Інакше Падуболистка взагалі вас туди не поведе.

Кротолап і Вишнелапка миттю схопилися на рівні. Сойкопер міг уявити, як вони, підвівши голови та хвости, виходять із табору слідом за Падуболисткою та своїми виховниками.

— Не кажи мені, що я маю йти з патрулями, — зітхнула Попелюшкосерда, коли Сойкопер підійшов до неї.

«Скільки котів уже встигло сказати тобі, що ти не повинна бути медикішкою?» — загадався Сойкопер, відчувши, як вона стає в захист, але не поставив того запитання вголос. Натомість нявкнув:

— Я не вказуватиму тобі, що робити. Ходи-но зі мною погуляти.

Коли Сойкопер і Попелюшкосерда прямували до озера, гілки ніжно шелестіли над їхніми головами. Наближався кінець зеленлисту, листя пахло втомою, соком і пилом. Сойкопер став дещо бадьорішим, коли сів біля озера та насолоджувався свіжим вітерцем, що повівав від води.

— Спробуй подумати про це так, — почав медикіт. — Ти маєш почуватися дуже щасливою. Зоряний Клан дав тобі шанс обрати власну долю: бути воячкою, партнеркою, матір’ю — усім тим, у чому тобі було відмовлено, коли ти була Попелюшкою.

— Але чи це справжній вибір? — жалібно спитала Попелюшкосерда. — А як щодо мого обов’язку перед Кланом?

— Є чимало способів виконати свій обов’язок, — пробурмотів Сойкопер.

Попелюшкосерда повернулася до медикота, який відчував силу її погляду.

— Це правда, мені взагалі пощастило бути тут! — вибухнула вона. — Я знаю, у якому я боргу перед своїми предками. Але я така збентежена… Не знаю, що мені робити.

— Чого ти хочеш? — тихо запитав Сойкопер.

Він уловив легке здивування, що линуло від Попелюшкосердої, ніби жоден кіт ніколи раніше не запитував її про це.

— Я хотіла бути з Левожаром, — прошепотіла вона. — Але не можу.

— О? Справді? — перепитав кіт. «О великий Зоряний Клане, яка ж ти мишомізка, він же ходить за тобою цілу повню!» — подумав він. Але вголос просто спитав: — То чому ні?

— Через його призначення, — відповіла Попелюшкосерда.

Сойкопер незграбно поворухнувся, йому було ніяково обговорювати проблеми стосунків інших котів. Але він згадав Півповню й знову відчув пронизливий біль, якого зазнав якось, коли зрозумів, що не може залишитися з нею в її Древньому племені.

— І ти теж маєш призначення, — м’яко нявкнув він. — Але призначення — це ще не все, ким ти є. Ти далі можеш будувати власне життя.

Попелюшкосерда довго мовчала. Сойкопер відчув, як у ній зародилася крихітна зернина надії.

— Ти маєш нагоду стати щасливою, — підказав він. — І зробити щасливим ще й Левожара. Не відкидай це тільки тому, що ти надто довго намагалася осягнути, що робити правильно, а що — ні.

— Спасибі, Сойкопере, — відповіла Попелюшкосерда з довгим зітханням.

Вони сиділи біля озера. Сойкопер прислухався до тихого плескоту води об гальку на березі. На кілька ударів серця він і Попелюшкосерда ніби опинилися закутані в кокон миру й злагоди.

«Так не може тривати, — подумав Сойкопер, — надто в ці буремні часи. Але зараз я достоту цьому радий».

Розділ 25

Коли Голубокрила розплющила очі, у кубло вже точилося сіре світло. Її хутро скуйовдилося, у гніздо немов впилися холодні пазурі, наче вона лежала на протягу. У дні, що минули після Зборища, похолоднішало, і вона знала, що не за горами падолист.

Голубокрила глибше зарилася в мох, намагаючись утекти від потоку холодного повітря. Тоді вона зрозуміла, що її розбудило щось інше. Її чуття завжди були спрямовані на Вітряний Клан, і вона, зосередившись, вловила знайомий голос.

— Ідіть за мною, — нявкав Сол. — Ці ледачі коростяві Громові шкури ще хропітимуть у своїх гніздах.

Навколо нього рикали коти, які готувались до бою.

Вибравшись із кубла, Голубокрила помчала галявиною, а тоді вгору, через повалені валуни.

— Вогнезоре! — вигукнула вона, вриваючись у кубло провідника. — Вітряний Клан прямує до тунелів. Вони нападають просто зараз!

Вогнезір лежав, згорнувшись калачиком у гнізді в глибині кубла. Коли Голубокрила заговорила, він підвів голову, миттєво насторожившись, і вислизнув повз неї на Високий Камінь.

— Прокидайтеся! — заревів він. — Кожен кіт, на галявину! Вітряний Клан нападає!

Щойно здійнявши тривогу, він спустився валунами на галявину. Голубокрила на мить зупинилася на горі, перш ніж рушити слідом. Місяць уже зайшов, але кілька слабких вояків Зоряного Клану досі залишалися над головою. На тлі блідого неба понад улоговиною виднілися дерева. Голубокрила глибоко вдихнула холодне світанкове повітря й помчала за своїм провідником.

Вояки поволі вилазили з кубла, сонні, розгублені й незграбні. Маргаритка з’явилася на вході в ясла, а потім зникла всередині. Сойкопер висунув голову з-за ожинового плоту біля кубла медикота, нашорошивши вуха, аби послухати, що відбувається.

Повертаючись назад до свого кубла, Голубокрила зустріла Плющоплесу — сестра, хилитаючись, якраз вийшла надвір. Шерсть була розтріпана, а в очах іскрив біль.

— З тобою все гаразд? — запитала Голубокрила. — Щось сталося в Темному Лісі?

— Нема про що хвилюватися, — відповіла Плющоплеса, хитаючи головою, щоб скинути залишки сну. — Тепер я там воячка. Я маю навчати інших. — Її очі, здавалося, бачили привидів, і вона знай зиркала на всі боки, ніби марила, що хтось її переслідує. — Зі мною все гаразд, — наполягала вона. — Я все одно спроможна битися.

Падуболистка вийшла за нею з кубла, на вигляд бадьора і готова діяти. Вона побігла на середину галявини, щоб приєднатися до Вогнезора та Ожинокігтя.

— Ми зустрінемо Вітряних котів у тунелях, — оголосив Вогнезір, коли Клан зібрався навколо нього. — Ми не дозволимо їм жодної лапи поставити на територію Громового Клану. Наскільки я знаю, — додав він, кинувши погляд на Голубокрилу, — Вітряний Клан не тренувався битися в тунелях. — Голубокрила кивнула. — Громовий Клан матиме перевагу!

Дружнім піднесеним криком зустріли коти слова провідника. Кожен уже прокинувся й був готовий захищати свій Клан. Голубокрила помітила Ясносерду та Лисостриба, які швидко повторювали нові бойові прийоми, а двоє новаків підстрибували від хвилювання.

Голубокрила далі прислухалася до наближення Вітряних вояків і чула, як вони перетинають вереск і наближалися до кордону з Громовим Кланом. Раптом шум їхніх голосів і кроків обірвався, а їхні образи зникли. Голубокрилій закрутило в животі — вона знала, що це означає.

— Треба поспішати! — нявкнула вона Вогнезорові.

Кілька інших котів зачудовано дивилися на молоду воячку, не розуміючи причини її запалу. «Звісно, вони не знають, що я чую Вітряний Клан аж на його території».

Падуболистка підійшла до неї.

— Левожар казав мені, що ти щось можеш чути, — тихо нявкнула вона. — Я маю на увазі, далеко.

Голубокрила кивнула.

— Через пророцтво Трійки? — напружено спитала Падуболистка.

Почуваючись ніяково, Голубокрила відповіла:

— Так.

Вона здогадувалася, як тяжко Падуболистці, адже вона не бере участі в пророцтві разом зі своїми братами. «Їй нелегко говорити зі мною про це», — зрозуміла кішка.

Падуболистка мовчала кілька ударів серця, а потім рішуче смикнула вухами.

— Що ж, скористаймося цим якнайвигідніше. Що зараз роблять коти Вітряного Клану?

— Вони зайшли в тунелі, — сказала їй Голубокрила. — Під землею мені дійсно важко їх почути.

— Той самий тунель? — спитала Падуболистка.

Голубокрила напружила свої чуття донезмоги й виявила, що досі вловлює слабкі сліди ворога, який наступає.

— Так, я думаю, що вони всі разом, — пробурмотіла вона, зосереджуючись на кожній своїй шерстинці. — Тепер вони входять у печеру, через яку тече річка… А зараз потрапили в інший тунель…

— Мені здається, я можу визначити, де вони, — прошипіла Падуболистка. — І куди вони, найімовірніше, попрямують…

Кішка звернулася до Вогнезора, Ожинокігтя й Левожара, які підійшли послухати.

— Ми розділимося на три гурти, — провадила вона. — Один патруль зайде в тунель під табором, другий — у тунель біля старого гнізда Двоногів, третій — у тунель біля озера. Наша мета — відкинути котів Вітряного Клану назад у печеру з річкою, де більше місця для боротьби.

Ожинокіготь схвально кивнув. Він заскочив на камінь і заходився ділити вояків на патрулі.

— Я веду перший, — оголосив він, вказуючи хвостом на котів, — другий — Падуболистка, а ти, Орлякошубе, поведеш третій. Падуболистка каже мені, що ти найкраще показав себе в бійках під землею.

Задоволений і трохи збентежений, Орлякошуб підійшов до свого патруля.

— Але ж ми не в патрулі! — обурено скрикнула Вишнелапка.

— Ми хочемо битися з Вітряним Кланом, — погодився Кротолап.

— Неправда, Вишнелапко, ти в моєму патрулі, — сказав їй Вогнезір. — Ми залишимося тут, в улоговині, захищати старійшин і ясла, якщо Вітряному Кланові вдасться прорватися.

Новаки перезирнулися. Голубокрила побачила, що вони не були впевнені, що їм робити: розчаровуватися, що не битимуться під землею, чи радіти тому, що сам провідник запросив їх у свій патруль.

— Ми теж можемо битися, якщо доведеться, — нявкнула Маргаритка, підступаючи до Папоротехмарки. — Ми охоронятимемо Карохвістку й кошенят.

— І я, — додав Мурко, що стовбичив навпроти кубла старійшин. — Те, що я старий, не означає, що я не можу битися. Я подрав більше котів, ніж ви, молоді, з’їли мишей. Були часи…

— Дякую вам усім, — нявкнув Вогнезір, урвавши Мурка, перш ніж той устиг розпочати одну зі своїх нескінченних історій.

Коли три тунельні патрулі вирушили до виходу з табору, з кубла медикота з’явилася Попелюшкосерда.

— Я теж битимуся, — оголосила вона, підходячи до Падуболистки.

«О, справді?» — подумала Голубокрила, зацікавлено нашорошивши вуха.

Кілька котів щось пробурмотіли у відповідь на заяву Попелюшкосердої, але часу на запитання не було. Падуболистка кинулася бігти, повівши перед, і рушила через терновий тунель у ліс.

Голубокрилій і Плющоплесій випало битися в патрулі Падуболистки. З ними були Попелюшкосерда, Піскошторма, Мишовус і Бубконіс. Падуболистка повела котів стежкою по крутосхилу до вершини улоговини й аж до входу в тунель.

— Заходь за мною, — прошепотіла вона Голубокрилій. — Мені треба, щоб ти розповідала, що робить Вітряний Клан. Піскоштормо, — додала вона, підвищуючи голос, — підведи крайніх. Дай знати, якщо позаду виникнуть якісь проблеми.

— Добре, — відповіла Піскошторма. Її блідо-зелені очі сяяли у світанковому світлі, що дедалі яскравішало.

Голубокрила глибоко вдихнула й пішла за Падуболисткою в тунель. Умить у її вуха увірвалися звуки Вітряного Клану.

— Вони так швидко мчать! — ахнула вона.

— Де? — коротко спитала Падуболистка.

— Ні, ще не зовсім близько, — прошепотіла Голубокрила, коли вони з Падуболисткою прожогом бігли в тунелі на чолі патруля. — Вони натрапили на один із виходів, який перегородили Порохошуб й Орлякошуб… зараз розвертаються… вони йдуть сюди!

Голубокрила чула не лише Вітряних котів, а й інші Громові патрулі, що прямували тунелями. Увесь пагорб перетворився на мурашник, заповнений котами, що снували сюди-туди. Шум ставав таким гучним, що Голубокрила насилу могла відрізнити один патруль від іншого або точно визначити, де хто перебуває.

Коли вони завернули за ріг, запах Вітряного Клану раптом увиразнився.

Голубокрила ледь устигла ахнути:

— Вони тут!

І вони лобом у лоб зіткнулися з вояками Вітряного Клану.

Вітряний Клан аж ніяк не очікував такого. Коли вони наткнулися на котів Громового Клану, то завили від несподіванки. Кілька ударів серця безпорадно наштовхувалися одне на одного в темряві, не знаючи, наступати чи відступати.

Падуболистка й Голубокрила кинулися вперед, деручи своїх невидимих нападників випущеними кігтями. Спочатку котів Вітряного Клану було легко відштовхувати далі тунелем, але за мить вони оговталися й почали відбиватися. Голубокрила скрикнула, коли невидимі кігті вчепилися в її плече. Пробиваючись уперед, вона відчула чиїсь груди на своїй морді й потягнулася, щоб устромити зуби в горло котові. Її супротивник відступив назад, пролунав глухий удар та вереск, і Голубокрила збагнула: нападник гепнувся головою об склепіння тунелю.

— Треба було тренуватися! — прошипіла вона.

— Відходимо! — наказала Падуболистка. — Пропустімо нових котів.

Згадуючи план бою, який Падуболистка розробила раніше, Голубокрила притиснулася до стіни тунелю, щоб Попелюшкосерда та Бубконіс могли прослизнути вперед. Вона мала кілька ударів серця перепочинку, відсапуючись у кінці патруля, поки її побратими билися проти вояків Вітряного Клану. Мишовус, Плющоплеса і Піскошторма плавно рушили вгору, щоб стати на свої місця й битися, доки не відкинуть нападників назад, до печери з річкою.

Нарешті світло стало проникати в тунель, і Голубокрила зуміла розгледіти котів у патрулі Вітряного Клану. Очолював їх Бризошуб. За ним слідували Вусоніс, Ласкошуб та Зайцестриб. Вересохвістка та Верхошубка йшли останніми.

Котів Вітряного Клану вдалося витіснити назад у печеру, і Громові вояки вискочили з тунелю вслід за ними. Озирнувшись, Голубокрила побачила, що вони прийшли першими. Відкинувши свої чуття, вона вловила звуки боротьби в інших тунелях.

Коти Вітряного Клану збилися разом, важко дихаючи й дивлячись на своїх суперників. Їхнє хутро розтріпалося, а на декому виднілися сліди кігтів. Голубокрила здогадалася, що вони очікували вийти на територію Громового Клану та напасти на табір, коли коти нічого не підозрювали.

«Отож їх чекав неприємний сюрприз», — із задоволенням подумала вона.

Падуболистка пробилася до свого патруля й зіткнулася з вояками Вітряного Клану.

— Припинімо це просто зараз, — нявкнула вона. — Ви не здатні перемогти.

— Шолудиві шкури! — гаркнув Бризошуб. — Ви знущалися з Сола!

— Ми нічого такого не робили! — прошипіла Голубокрила. — Ми запросили Сола в наш табір. Це ж ваш провідник хотів, щоб його вигнали.

— І Сойкопер убив Жарохвоста! — додала Вересохвістка, ступаючи вперед, до Бризошуба. Її очі палали ненавистю. — А ви перетинаєте наші кордони й крадете нашу здобич!

— Саме так! Ви завжди думаєте, що ви кращі за нас, — докинув Вусоніс. — Тільки тому, що колись нам потрібна була ваша допомога, ще до того, як Клани прийшли до озера.

— Та що ти про це знаєш? — із викликом кинула Піскошторма молодому воякові. — Ти тоді ще навіть не народився!

Голубокрила була вражена силою ворожості, спрямованої до них навіть від наймолодших котів. «Це так несправедливо! — думала вона. — Ми не можемо нічого сказати на свій захист, тому що вони не хочуть слухати!»

Раптом Бризошуб із криком, від якого холонула кров, кинувся просто на неї. Заскочена зненацька, Голубокрила злетіла з лап і з глухим ударом упала на землю. Утім, перш ніж Брізошуб її притиснув, вона перекотилася набік і знову підхопилася на лапи вчасно, аби заблокувати його різкий удар.

— Тобі треба бути швидшим! — глузливо сказала вона йому.

Бризошуб із викликом рикнув на кішку, намагаючись притиснути її спиною до стіни печери. Згадавши їхні тренування, Голубокрила позадкувала, дозволяючи йому подумати, що він перемагає, потім відштовхнулася від стіни й перестрибнула через його голову. Вона побачила здивовану морду Вітряного кота, і їй аж шкіру запекло від утіхи.

Але тепер поряд билися інші коти, і коли Голубокрила приземлилася, у неї врізалися Попелюшкосерда з Вересохвісткою — вони прокотилися повз, немов верескливий жмуток хутра. Голубокрила втратила рівновагу й зашкрябала лапами по долівці печери.

Бризошуб миттєво опинився на ній.

— Вважаєш себе розумною? — гаркнув він, клацаючи зубами біля її горла. — Але ти недостатньо розумна.

Голубокрила била його задніми лапами, але не могла скинути. Відчула, як його кігті вп’ялись їй у плечі й потекла кров.

«Я не можу так померти! — у розпачі подумала вона. — Не від кігтів Бризошуба!»

Раптом вага Бризошуба зникла. Голубокрила підвелася й побачила, що Плющоплеса вп’ялася зубами в його карк і смикає головою з боку в бік. За якусь мить вона відпустила його і, поки він ще не отямився, вибила з-під нього лапи, завдавши кілька потужних ударів по череву. Бризошуб відкотився, насилу звівся на лапи й утік.

— Дякую! — ахнула Голубокрила. — Плющоплесо, ти дуже добре б’єшся!

— Нема за що, — нявкнула Плющоплеса, а потім розвернулась і знову кинулася в бій.

Голубокрила зрозуміла, що звуки бою, які вона чула в тунелі, тепер навколо неї. Їй не потрібні були надзвичайні відчуття, бо інші патрулі вже вривалися в печеру, наповнюючи довкілля лютим гуркотом і болісними зойками. Хоч куди дивилась Голубокрила, вона бачила купу котів, що ревіли й билися.

— Жодного сліду Однозора, — нявкнула задихана Плющоплеса, яка на коротку мить знову з’явилася біля Голубокрилої, поки та роззиралася, щоб вибрати наступного супротивника.

Голубокрила кивнула.

— А ще я не бачу Золоніжку. Це не весь Вітряний Клан, а лише коти, яких Сол зумів обдурити.

«А ми маємо чисельну перевагу, слава Зоряному Клану!» — додала вона про себе.

Кішка стрибнула вперед, у самісінький вирій битви, кидаючись на всякого кота, який наважувався їй протистояти. Коли втомлювалась, то забувала, що треба рухатися дрібно й щільно, і її лапи боліли від ударів об стіни печери.

«Як довго ми здатні так протриматися?» — думала вона.

У тісному клубку котів, які билися, вона стрибнула на темно-буру смугасту спину. За мить вона вражено побачила різкий погляд Порохошуба.

— Та злізь із мене заради Зореклану, — огризнувся він, поводячи плечима, щоб її скинути. — Хіба нам мало мороки з Вітряним Кланом?

— Вибач, — пробурмотіла Голубокрила, відскочивши назад у бійку.

Пересилюючи звуки бою, пролунав голос Падуболистки:

— Заганяйте їх у тунелі!

Голубокрила зробила все, що могла, кинувшись у бік Совопуха й штовхнувши кота до найближчого отвору тунелю. Совопух відбивався, але його лапи захиталися, і за кілька ударів серця він розвернувся й пошкутильгав геть. Озирнувшись, Голубокрила зрозуміла, що й інші Вітряні коти тікають у тунелі. Вояки Громового Клану тріумфально заверещали та кинулись навздогін.

Але потім пролунав ще один голос:

— Вітряні коти! Зупиніться й боріться! У вас немає ворога більшого, аніж Громовий Клан!

Голубокрила обернулася й побачила Сола: той стояв біля входу в найбільший тунель. Повз нього шкандибали переможені коти. Було видно, як блищать у півсвітлі його очі, сповнені люті. Він відчайдушно силкувався зупинити вояків.

— Зрадник! — пролунав гнівний крик. То Падуболистка промчала повз Голубокрилу й кинулася на Сола. — Брехун!

Сол дременув у тунель — лише хвіст майнув. Падуболистка, не гаючись, кинулася за ним.

— Падуболистко, ні! — скрикнула Голубокрила. Чорна кішка була значно дрібнішою і легшою за Сола. — Зажди! — додала вона. — Почекай мене!

Змусивши свої втомлені лапи рухатися, вона кинулася через печеру в тунель. Майже відразу наздогнала двох котів. Падуболистка затримала Сола в бічному тунелі, глухому куті, куди досі ледь пробивався той пучок світла, що падав із печери.

Голубокрила чула Солове шипіння в темряві. І він, і Падуболистка рухалися впевнено, махаючи одне на одного лапами, готуючись зійтися разом у тісному герці. Голубокрила помітила, що Сол не поранений, його гладке хутро ледь скуйовджене, тим часом як Падуболистка мала подряпини на плечах і внизу з одного боку, а на її заду пучками було видрано хутро.

«Не думаю, що Сол узагалі сьогодні бився, — подумала Голубокрила. — Він ховався, даючи Вітряному Клану власноміць робити свою чорну справу!»

— Дай спокій Кланам, — прогарчала Падуболистка. — Ти завдав нам достатньо болю.

— Ніколи! — відповів Сол. — Поки я не зруйную все, за що стоять Клани. — Він вишкірився й загарчав. — Багато сезонів тому я знав ще один із ваших Кланів, далеко в ущелині. Вони зневажали мене. Вони сказали, що я недостатньо хороший, щоб бути одним із їхніх дорогоцінних вояків! Тому я заприсягнувся довести вам усім, що Вояцький правильник нічого не значить. Зрештою, ви повбиваєте одне одного з причин, не вартих навіть мишачого хвоста.

— Ні, ти помиляєшся, — тихо прошипіла Падуболистка, присідаючи й готуючись до стрибка. — Шлях Кланів завжди вартий того, щоб за нього боротися — і, якщо потрібно, померти.

З лютим вереском вона кинулася на Сола, вдаривши його всіма чотирма лапами. Самітник відбивався, намагаючись придушити її своєю більшою вагою.

«Він не боєць, — вражено зрозуміла Голубокрила. — Він не має вояцьких навичок».

Вона була ладна прийти на допомогу Падуболистці та вчепитися в Сола зубами й кігтями, але швидко зрозуміла, що її поміч не знадобиться. Падуболистка билася стрімкими, виваженими прийомами, адже пам’ятала тренування в тунелі, тоді як Сол кидався на випадкові тіні. Падуболистка спритно уникала його ударів.

Нарешті Падуболистка, ледь торкнувшись животом долівки, кинулася вперед і звалила Сола з лап. Коли той упав на бік, вона притиснула його до землі, поклавши одну передню лапу йому на живіт, а другу — на горло. Сол дивився на неї зі страхом і ненавистю.

— Я з радістю вбила б тебе, — сказала йому Падуболистка. — Але Вояцький правильник свідчить, що треба виявляти милосердя до переможеного ворога. Я дозволю тобі втекти раз і назавжди, якщо пообіцяєш більше ніколи не повертатися й не турбувати Клани.

Сол мовчки підвівся, коли Падуболистка відступила. Відтак навис над нею та блиснув у темряві очима.

— Я не можу дати такої обіцянки, — прошипів кіт.

Падуболистка не здригнулася.

— Тоді я вб’ю тебе, якщо ти повернешся і погрожуватимеш моїм побратимам.

— Я буду до цього готовий, — м’яко, але грізно відповів Сол.

Відтак проскочив повз Падуболистку й загубився в мороці.

— Чому ти відпустила його? — запитала Голубокрила. Кожна її шерстинка тремтіла. — Він був у твоїх лапах!

— Ми повинні дозволити Вояцькому правильнику керувати нашими серцями, — відповіла Падуболистка. Її голос побляк від утоми. — Смерть вояка не означає перемогу.

Голубокрила ступила вперед і притулилася мордою до плеча Падуболистки. Посилаючи свої надчуття, вона чула, як Вітряний Клан відступає до свого табору, а її побратими повертаються тунелями, скривавлені та побиті, але сповнені радощів перемоги. Пізніше буде час подумати про дивну загрозу Сола, про той таємничий Клан, який так давно його образив. А наразі битву виграно. Попереду чекала значно більша битва, яку вони програють, якщо чотири Клани не об’єднаються та не битимуться пліч-о-пліч. Клани, ворогуючи один з одним, щомиті ризикували опинитися в лапах Темного Лісу. Коти мусили знайти спосіб залагодити суперечки, об’єднатися проти свого найбільшого ворога. Чи не означало пророцтво, що Голубокрила, Сойкопер і Левожар здатні згуртувати котів, які живуть навколо озера?

Голубокрила відчула втому від вух до кінчика хвоста. Те, що вона мала кращий слух і гостріші відчуття, ніж будь-який інший кіт, не додавало їй сили. Їй потрібно було відпочити, поїсти, поговорити із Сойкопером і Левожаром про виклик, який кинув їм Сол, про Клани, які спроможні розгромити Темний Ліс, якщо вони спробують битися поодинці.

«Прошу тебе, Зоряний Клане, освіти мій шлях», — думала кішка.

— Ходімо, — нявкнула вона Падуболистці. — Нам час додому. Побратими чекають на нас.