УДК 821.111-3-93=161.1

Г19

Серія «Коти-вояки»

Перекладено за виданням:
Erin Hunter. Warriors: Omen of the Stars

Book Four: Sign of the Moon

Переклад з англійської Ольги Чалої-Піддубняк

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською
для опису загального устрою котячих кланів
та громадянства була використана термінологія
Національної скаутської організації України «Пласт».

Гантер Е.

Г19 Коти-вояки. Знак місяця / Ерін Гантер; пер. з англ. О. Чалої-Піддубняк. — Х. : АССА, 2025. — 336 с. — (Серія «Коти-вояки»).

ISBN 978-0-06-155518-3 (англ.)

ISBN 978-617-8387-49-5 (укр.)

© Working Partners Limited, 2011

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2025

ТОВ «Видавництво АССА»
Свідоцтво суб’єкта видавничої справи
ДК № 5981 від 29.01.2018 р.

Анотація

Вояцьке життя вирує — як завжди, сповнене небезпек. Хтось продовжує таємничі тренування у Місці Без Зірок, хтось рятує однокланівців із провалля, хтось досліджує страхітливі тунелі, звідки можна не повернутися… Але головне, що водночас із цим медикіт Громового Клану отримує дивний знак від Древнього кота. І посланці вирушають у гори, до котів Племені Стрімкої Води… Може, саме там нарешті вони знайдуть те, що допоможе збагнути пророцтво й убезпечити вояків назавжди?

Громадянство

Громовий Клан

Провідник

Вогнезір — рудий кіт із полум’яним хутром.

Воєвода

Ожинокіготь — темно-брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Медикіт

Сойкопер — світло-сірий смугастий кіт.

Вояки
(дорослі коти і кішки без кошенят)

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда кішка із зеленими очима.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Карохвістка — черепахово-біла кішка з бурштиновими очима.

Хмарохвіст — довгошерстий білий кіт із блакитними очима.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Міллі — смугаста кішка зі сріблястим хутром.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Вивіркострибка — темно-руда кішка із зеленими очима.

Листоплеса — світло-кара смугаста кішка з бурштиновими очима (колишня медикішка).

Косариконіг — довголапий чорний кіт з коричневим животом і жовтими очима.

Березопад — світло-коричневий смугастий кіт.

Білокрила — біла кішка із зеленими очима.

Бубконіс — кремовий кіт.

Ліщинохвоста — маленька сіро-біла кішка.

Мишовус — сіро-білий кіт.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка (виховниця Плющолапки).

Левожар — золотавий смугастий кіт (виховник Голуболапки).

Лисостриб — рудий смугастий кіт.

Кригохмара — біла кішка.

Жабокрок — чорно-білий кіт.

Ружопелюстка — темно-кремова кішка.

Терносяйна — темно-коричнева кішка з небесно-блакитними очима.

Цвітопала — черепахова кішка з білими плямами у формі пелюсток.

Джмільосмуг — світло-сірий кіт із чорними смугами.

Новаки
(коти старші шести повень,
які готуються стати вояками)

Голуболапка — пухнаста сіра кішка з блідо-зеленими очима (учениця Левожара).

Плющолапка — сіро-біла смугаста кішка (учениця Попелюшкосердої).

Королеви
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — блідо-сіра (з темнішими плямами) кішка із зеленими очима.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка.

Маколеда — черепахова кішка, мати кошенят від Бубконоса: рудої кішечки Вишеньки та брунатно-кремового котика Кротика.

Старійшини
(колишні вояки і королеви,
які пішли на спочинок)

Мишошубка — маленька темно-коричнева кішка.

Мурко — пухнастий смугастий кіт, колишній самітник із сірою мордою.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Горобинокіготь — рудий кіт.

Медикіт

Дрібнохмар — дуже маленький смугастий кіт (виховник Жарохвоста).

Вояки

Дубошуб — маленький коричневий кіт (виховник Тхоролапа).

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Яблукошубка — ряба коричнева кішка.

Крукокриг (до цього Крукомороз) — чорно-білий кіт.

Щурошрам — коричневий кіт із довгим шрамом на спині (виховник Соснолапки).

Снігопташка — сніжно-біла кішка.

Вохрошубка — черепахова кішка із зеленими очима (виховниця Шпаколапа).

Оливоноса — черепахова кішка.

Совокіготь — світло-коричневий смугастий кіт.

Кротоніжка — сіра кішка з чорними лапами.

Жеврошуб — темно-сірий кіт.

Багроверб — рябий буро-рудий кіт із широкою головою.

Тигросерд — темно-коричневий смугастий кіт.

Світошубка — кремова кішка.

Новаки

Тхоролап — кремово-сірий кіт (учень Дубошуба).

Соснолапка — чорна кішка (учениця Щурошрама).

Шпаколап — рудий кіт (учень Вохрошубки).

Королеви

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить навсібіч.

Плющохвоста — черепахова кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довголапа світло-коричнева смугаста кішка.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгою шерстю, сліпа на одне око.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Бориліт — рябий сірий кіт

Вояки

Воронокрил — темно-сірий кіт.

Совопух — світло-коричневий смугастий кіт (виховник Вусолапа).

Білохвістка — маленька біла кішка.

Ночехмара — чорна кішка.

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт з білими лапами.

Зайцестриб — біло-коричневий кіт.

Листохвіст — темний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Мурахошуб — брунатний кіт, у якого одне з вух чорне.

Вересохвістка — світло-коричнева смугаста кішка з блакитними очима (виховниця Верхолапки).

Вояки

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима (виховник Галько-лапа).

Смичковуса (до цього Шевловуса) — світло-коричнева смугаста кішка.

Ластівкохвоста (до цього Діжкохвоста) — темно-сіра кішка.

Сонцемітка — черепахова кішка з великою білою міткою на чолі.

Новаки

Вусолап — світло-коричневий кіт (новак Совопуха).

Верхолапка — сіро-біла кішка (новачка Вересохвістки).

Гальколап — великий світло-сірий кіт (новак Бризошуба).

Старійшини

Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.

Клаптевух — смугастий кіт.

Річковий Клан

Провідниця

Мрячкозірка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Воєвода

Шуваровус — чорний кіт (виховник Дірколапа).

Дірколап — темно-коричневий смугастий кіт (новак Шуваровуса).

Медикішка

Мільгокрила — золотиста кішка із поцяткованим хутром (виховниця Вербоясої).

Медикішка

Вербояса — сіра смугаста кішка (учениця Мільгокрилої).

Вояки

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка.

Пстругострумка — світло-сіра смугаста кішка.

М’ятошуб — світло-сірий смугастий кіт.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Мілкохвоста — темно-сіра кішка (виховниця Мохолапки).

Мохолапка — коричнево-біла кішка (новачка Мілкохвостої).

Ріненіг — рябий сірий кіт.

Очеретохвіст — світло-коричневий смугастий кіт.

Ружоніс — світло-коричневий смугастий кіт.

Вільшанокрил — черепахово-білий кіт.

Звисловусий — коричнево-білий смугастий кіт.

Пелюсткошубка (до цього Хутропелюстка) — сіро-біла кішка.

Травошуб (до цього Травошкур) — світло-коричневий кіт.

Королеви

Смеркошубка — коричнева смугаста кішка.

Мохошубка — черепахова кішка з блакитними очима.

Старійшини

Рябоноса — ряба сіра кішка.

Стрибохвіст — рудо-білий кіт.

Плем’я Стрімкої Води

Цілитель Племені

Провидець Шпилястих Каменів (Скелевидець) — коричневий смугастий кіт із бурштиновими очима.

Звіролови
(коти та кішки, що відповідають за їжу)

Сіре-Небо-Перед-Світанком (Сірий) — світло-сірий смугастий кіт.

Тінь-Крила-Понад-Водою (Тінь) — сіро-біла кішка.

Бурешуб — темно-сірий кіт з бурштиновими очима (колишній вояк Річкового Клану).

Писк-Лютої-Сови (Писк) — чорний кіт.

Плюск-Сполоханої-Рибки (Рибка) — світло-коричнева смугаста кішка.

Вартові печери
(коти та кішки, відповідальні
за охорону печери)

Щовб-На-Якому-Гніздяться-Орли (Щовб) — темно-сірий кіт (брат Студні).

Стрімкий-Хід-За-Водоспадом (Стрімкий) — темно-коричневий смугастий кіт.

Піке-Бурого-Орла (Піке) — темно-руда кішка.

Мамки
(кішки, які виношують
або доглядають кошенят)

Студня-Де-Пірнають-Рибки (Студня) — коричнева смугаста кішка, мати кошенят Чикулівки-Що-Співає-На-Зорі (Чикулівки), світло-бежевої смугастої кішки, та Кедра-Що-Чіпляється-За-Скелю (Кедра), світло-коричневого кота.

Ніч-Без-Зірок (Ніч) — чорна кішка (очікує на кошенят від Стрімкого).

Першаки
(новаки Племені)

Чорний-Морок-На-Воді (Чорний) — чорний кіт (звіролов).

Сніжина-Що-Падає-На-Камінь (Сніжина) — біла кішка (вартова печери).

Злива-Що-Швидко-Минає (Злива) — сіро-ряба кішка (вартова печери).

Старійшини
(колишні звіролови та вартові печери,
які живуть на спочинку)

Пазур-Стрімкого-Орла (Пазур) — темно-коричневий смугастий кіт.

Птаха-Що-Сідлає-Вітер (Птаха) — сіро-брунатна кішка.

Хмара-З-Бурею-В-Нутрі (Хмара) — світло-сіра кішка.

Інші коти в горах

Флора — коричнево-біла кішка із зеленими очима.

Пушинка — маленька сіро-біла кішка, яка живе на конярці.

Древні коти

Зламана Тінь — струнка смугаста руда кішка з білими лапами та бурштиновими очима.

Шелест Вітру — сріблясто-сіра кішка з блакитними очима.

Камінний Спів — темно-сірий смугастий кіт з блакитними очима.

Хмарний Лет — сіро-білий кіт із блакитними очима.

Зібганий Орляк — темно-рудий смугастий кіт із бурштиновими очима.

Захмарене Сонце — світло-рудий кіт із зеленими очима.

Стрімкий Скакун — темно-коричневий кіт із жовтими очима.

Східний Місяць — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Щербата Блискавка — чорно-білий кіт із бурштиновими очима.

Боязка Лань — димно-коричнева кішка з бурштиновими очима.

Світанкова Річка — черепахова кішка з бурштиновими очима.

Плюск Риби — коричневий смугастий кіт із бурштиновими очима.

Півповня — біла кішка із зеленими очима.

Совина Пір’їна — жилава коричнева кішка із жовтими очима.

Сойчине Крило — сірий смугастий кіт із блакитними очима.

Голубине Крило — світло-сіра кішка з блакитними очима.

Особлива подяка Черіт Болдрі

Пролог

Із вершини гори гуркотливо спадала вода, затуляючи вхід до печери мерехтливим каскадом. Крізь нього соталося сірувате світло, і в кутках печери купчилися тіні, наче м’які чорні крила. Біля водоспаду двійко кошенят борюкалося за жмутик пір’я, катаючи його то сюди, то туди, водночас вони пронизливо нявкали від захвату. Світло-бежеве смугасте хутро маленької кішки та світло-коричнева шубка котика майже зливалися з темною кам’яною долівкою.

У глибині печери старий коричневий смугастий кіт лежав, скоцюрбившись, біля тунельного отвору. Примруженими бурштиновими очима він невідривно споглядав кошенят. Він був майже нерухомий, лише час від часу смикав вухами.

Смугасте кошеня високо підстрибнуло, чіпляючись кігтями за пір’я. Заледве мала кішка приземлилася, тримаючи той жмутик у лапах, брат кинувся на неї, перекочуючись, і схопив пір’я зубами, які були схожі на крихітні білі шпички.

— Годі вже, — почувся звідкись лагідний голос, і тендітна коричнева смугаста кішка звелася на лапи й неквапом підійшла до кошенят. — Не наближайтеся надто близько до води. І, Кедре, чому б і тобі не спробувати підстрибнути так само високо, як Чикулівка? Тобі слід потренуватися, якщо збираєшся стати звіроловом.

— Я краще стану вартовим печери, — нявкнув Кедр. — Битимуся з кожним котом, який смітиме поткнутися на нашу територію.

— А от і не станеш, тому що це робитиму я, — відказала Чикулівка. — Я збираюся бути вартовою печери та звіроловкою, отак!

— Ні, так у нас не заведено, — мовила їхня мати і швидко озирнулася через плече, мовляв, вона розуміє, що старий кіт спостерігає за ними з тіні. — Кожне кошеня Племені повинно…

Кішка замовкла, щойно зачула кроки, які долинали з вузької стежки, що вела в печеру поза водоспадом. З’явився широкогрудий сірий кіт, за ним — решта його патруля. Кошенята заверещали, вітаючись, і кинулися до нього.

— Тихіше! — Їхня мати пішла слідом, хвостом відганяючи кошенят. — Ваш батько був у прикордонному патрулі. Він, мабуть, утомився.

— Зі мною все гаразд, Студне. — Сірий кіт лагідно поглянув на неї, кліпаючи очима, а відтак швидко лизнув у вухо. — Сьогодні була легка прогулянка.

— Бурешубе, не знаю, як ти можеш так говорити! — втрутився чорний кіт. Він спустився з кам’янистої стежки в печеру та струсив воду зі шкури. — Ми марнуємо час і стоптуємо лапи, патрулюючи той кордон, і для чого?

— Для миру й тиші, — відповів Бурешуб рівним голосом. — Ми не збираємося виганяти чи знищувати тих котів, навіть якщо вважаємо, що їхні наміри непевні. Найкраще, на що можемо сподіватися, — захист нашої території.

— Усі гори мають бути нашою територією! — кинув чорний кіт.

— Заспокойся, Писку, — нявкнула темно-руда кішка, дратівливо посмикуючи хвостом. — Бурешуб має рацію. Справи вже не такі.

— Але ми в безпеці? — запитала Студня.

Вона глянула на кошенят, які саме билися за ковтюшок кролячого хутра.

— Здебільшого кордони не порушено, — відповів Бурешуб Студні, проте його бурштинові очі були стурбовані. — Але в кількох місцях ми відчули запах чужих котів. І на скелі було розкидане орлине пір’я. Вони знову крадуть здобич.

Руда кішка знизала плечима.

— Ми ніяк не можемо цьому зарадити, — сказала вона.

— Але й не можна кидати цього напризволяще, Піке, — пронявкав Бурешуб. — Інакше вони подумають, нібито годні робити що заманеться. І який тоді сенс у тому, що ми визначили кордони? Гадаю, треба збільшити кількість патрулів і бути готовими до бою.

— Збільшити кількість патрулів? — сердито хльоснув хвостом Писк. — Це має сенс…

— Ні!

Бурешуб аж підскочив від несподіванки, коли з тіні печери пролунав голос, а тоді він побачив старого смугастого кота, який стояв завдальшки зо хвіст від нього.

— Скелевидцю! — вигукнув Бурешуб. — Я тебе там і не помітив.

— Очевидно. — Шерсть на шиї старого кота стала сторч, а в очах палав гнів. — Патрулів більше не буде, — провадив кіт. — Плем’я має вдосталь їжі, а з наближенням відлиги невдовзі здобичі з’явиться більше: яйця та пташенята в гніздах.

Здавалося, Бурешуб хотів посперечатися, але зненацька спіймав миготливий погляд Студні та ледве помітне похитування голови. Тож кіт неохоче понурився перед Скелевидцем.

— Дуже добре.

Старий кіт пішов геть. Намагаючись розгладити своє скуйовджене на шиї хутро, Бурешуб звернувся до кошенят:

— Чи ви чемно поводилися сьогодні?

— Вони були дуже чемні, — відповіла йому Студня з теплотою в очах. — Чикулівка росте міцною та дужою, а Кедр напрочуд гарно стрибає.

— Ми полювали, — оголосила Чикулівка, показуючи хвостом на розкошланий жмутик пір’я. — Я спіймала трьох орлів!

— Ні, — заперечив Кедр. — Одного вбив я, інакше він тебе забрав би!

Студня з Бурешубом ззирнулися.

— Здається, я не зумію їм пояснити, що вони матимуть окремі обов’язки, коли виростуть.

— Їм не треба вирішувати тепер, — повів Бурешуб, але замовк, коли Студня махнула хвостом у бік Скелевидця, який досі перебував неподалік. Кіт зітхнув. — Вони навчаться, — з відтінком жалю в голосі пробурмотів батько кошенят. — Чи лишилася ще свіжина? Я зголоднів!

Коли Студня привела Бурешуба до нового кагату свіжини, до печери повернулися першаки зі своїми виховниками. Бурешубові кошенята застрибали долівкою печери, чіпляючись до них.

— Розкажіть нам про те, що надворі! — пискнула Чикулівка. — Ви вполювали якусь здобич?

— Я хочу вийти з печери, — додав Кедр.

Один із першаків жартома легенько штовхнув кошеня головою у плече.

— Ти надто малий. Орел проковтне тебе одним махом.

— Ні, не проковтне! Я битимуся з ним, — заявив Кедр, розпушуючи своє коричневе хутро.

Першак сміхотливо замуркотів.

— От би мені це побачити! Але тобі все одно доведеться почекати, поки тобі виповниться вісім повень.

— Мишаче лайно!

Скелевидець кілька ударів серця постояв, дивлячись на біганину першаків і кошенят, а потім повернувся до свого тунелю. Тільки-но наблизився, сіро-брунатна кішка звелася на лапи й підійшла до цілителя.

— Скелевидцю, мені треба з тобою поговорити.

Старий смугастий кіт зиркнув на неї.

— Я сказав усе, що мав сказати. Ти це знаєш, Птахо. — Кішка не відповіла, просто стояла й чекала, доки старий кіт не зітхнув, промовивши: — Ходімо. Але не сподівайся від мене іншої відповіді.

Скелевидець попрямував у тунель, а Птаха рушила за ним. Галас молодих котів затихнув у них за спинами, а замість нього чулося тільки рівномірне крапання води.

Тунель вів до іншої, значно меншої печери. Шпилясте каміння здіймалося з долівки та звисало зі склепіння. Деякі гостроверхі камені впиралися один в один десь посередині, тож коти пробиралися крізь них, мов крізь кам’яний ліс. Вода стікала камінням і стінами печери, утворюючи великі калюжі. На водяній поверхні відбивалося тьмяне сіре світло, що просочувалося через зазублені тріщини в склепінні. Тут панувала тиша, якщо не зважати на звуки крапель і далекий гуркіт водоспаду, який тепер здавався тихим, немов шепіт.

Скелевидець повернувся обличчям до Птахи.

— То що?

— Ми вже говорили про це. Ти знаєш, що тобі давно слід обрати наступника.

Старий кіт огидливо пирхнув:

— Я ще маю час.

— Не кажи мені цього, — відповіла Птаха. — Моя мати була твоєю сестрою. Я достеменно знаю, скільки тобі сезонів. Тебе обрав серед інших кошенят попередній Цілитель Племені, останній Провидець Шпилястих Каменів. Ти добре служив Плем’ю, але не можеш сподіватися залишитися в ньому назавжди. Рано чи пізно тебе покличуть до Племені Вічного Полювання. Ти мусиш обрати наступника!

— Навіщо? — спитав Скелевидець так різко, що Птаха аж здригнулася. — Щоб Плем’я далі животіло, покоління за поколінням видряпувало своє життя із цих байдужих каменів?

Голос Птахи обурено затремтів.

— Але ж це наша домівка! Ми неодноразово відвойовували собі право жити тут! Ми в битвах захищали наші кордони від порушників, пам’ятаєш? — Вона підійшла ближче до Скелевидця та благально простягнула лапу. — Як можна зрадити наших предків, не зберігши те, що вони розпочали?

Скелевидець відвернув голову, у його очах щось спалахнуло, і Птаха збагнула, що він розповідає їй не все.

Цієї миті з-за хмари з’явилася тонка смужка нового місяця. Її сяйво пронизалося крізь отвір у склепінні печери й освітило одну з калюж, від чого її поверхня залилася сріблом. Скелевидець дивився на ту воду.

— Сьогодні новомісяччя, — пробурмотів він. — Ніч, коли Плем’я Вічного Полювання говорить зі мною з неба через відображення місяця у воді. Гаразд, Птахо-Що-Сідлає-Вітер. Обіцяю тобі, що цього вечора я шукатиму знаки.

— Дякую, — прошепотіла Птаха.

Ласкаво торкнувшись кінчиком хвоста Скелевидцевого плеча, вона тихенько подалася до виходу з печери.

— Нехай щастить, — нявкнула кішка, а тоді зникла в тунелі.

Коли вона пішла, Скелевидець ступив до краю калюжі й зазирнув у воду. Він підніс одну лапу та щосили стукнув нею об поверхню, розбивши відображення на блискотливі друзки, які замерехтіли й згасли.

— Я більше ніколи вас не слухатиму! — вичавлюючи кожне слово крізь зчеплені зуби, промовив кіт. — Ми довіряли Племені Вічного Полювання, але ви покинули нас, коли ми найдужче потребували вашої допомоги.

Повернувшись спиною до калюжі, він став походжати поміж шпилястим камінням, шкрябаючи кігтями грубу долівку печери.

— Ненавиджу те, на що перетворилося Плем’я! — прогарчав Скелевидець. — Ненавиджу те, що ми пішли вслід за Кланами. Чому ми не могли вижити самі?

Зупинившись під щілиною у склепінні, кіт звів голову й виклично поглянув на місяць палахкими очима.

— Навіщо ви привели нас сюди, якщо ми були приречені на загибель?

Розділ 1

Голуболапка вислизнула крізь терновий живопліт і стояла серед лісу, чекаючи на сестру Плющолапку та їхніх виховників. Міцний мороз перетворив кожну травинку під лапами на гостру стернину, а з голого гілля в сірому досвітньому сяйві звисали мерехтливі бурульки. Голуболапка здригнулася, щойно відчула, як холод глибоко увіп’яв у її шкуру свої пазури. До зеленлисту було ще далеко.

Голуболапці живіт стискався від тривоги, а хвіст обвис.

«Сьогодні твоє оцінювання на воячку, — казала вона собі. — Це найкраще, що може статися з новачкою. Тож чому ти не радієш?»

Вона знала відповідь на своє запитання. Надто багато сталося протягом повень її новацтва, купа важливих подій, на тлі яких тьмяніло навіть хвилювання від можливості стати воячкою. Глибоко вдихнувши, Голуболапка підійняла хвіст, коли почула кроки котячих лап, які мчали терновим тунелем. Вона не могла дати котам, котрі її оцінювали, змогу побачити, яка вона неспокійна. Їй треба здобутися на все, на що вона здатна, аби показати їм: вона готова стати воячкою.

Першим вийшов Левожар, виховник Голуболапки, він стріпнувся всім тілом, розпушуючи золотаве смугасте хутро в ранковій прохолоді. За ним назирцем ступав Косариконіг. Голуболапка непевно зиркнула на кощавого темного вояка, розмірковуючи, що, звісно, було б непогано, якби він оцінив її так само добре, як Левожар. Проте Косариконіг мав дуже суворий вигляд.

«От якби тут був тільки Левожар, — подумала Голуболапка. — Шкода, що Вогнезір вирішив так, щоб у нас було по двоє оцінників».

Далі з’явилися Попелюшкосерда, її новачка Плющолапка й нарешті Міллі, яка мала бути другою оцінницею Плющолапки. У Голуболапки здригнулися вуса, коли вона подивилася на сестру. Плющолапка здавалася маленькою і наляканою, а її сині очі, й без того темні, були затьмарені втомою.

Сестра підійшла ближче й ніжно облизала Плющолапчине вухо.

— Гей, у тебе все буде гаразд, — тихо нявкнула вона.

Плющолапка відвернула голову.

«Вона вже не хоче зі мною розмовляти, — з жалем подумала Голуболапка. — Вона завжди чимось зайнята, коли я намагаюся до неї наблизитися. А ще кричить уві сні». Голуболапка пригадала, як сестра смикалася й стукотіла лапами, коли вони спали пліч-о-пліч у кублі новаків. Вона знала, що Плющолапка відвідує Темний Ліс, шпигуючи на користь Громового Клану, тому що Сойкопер і Левожар попросили її про це, але, коли спробувала запитати сестру, що саме там відбувається, Плющолапка відповіла лише, буцімто в неї нема жодних новин.

— Я пропоную прямувати до покинутого гнізда Двоногів, — оголосив Косариконіг. — Воно захищене від вітру, тому там хороший шанс уполювати здобич.

Левожар закліпав очима, ніби був здивований тим, що Косариконіг намагається головувати на оцінюванні, але потім кивнув і повів котів крізь дерева до покинутого Громошляху Двоногів. Голуболапка наддала ходи, щоб ступати поряд із виховником, а решта котів ішла позаду.

— Ти готова? — спитав Левожар.

Голуболапка підскочила, стрепенувшись від несподіванки. Вона надто заглибилася в тривожні думки про сестру.

— Вибач, — нявкнула вона. — Я міркувала про Плющолапку. У неї такий зморений вигляд.

Левожар озирнувся на сіро-білу кішку, а потім знову глянув на Голуболапку, і в його бурштинових очах змішалися приголомшення й тривога.

— Я припускаю, що тренування в Темному Лісі даються взнаки, — пробурмотів кіт.

— І хто в цьому винний? — різко кинула йому у відповідь Голуболапка.

Хай там як важливо з’ясувати, що за наміри в котів Темного Лісу, з боку Левожара та Сойкопера було нечесно класти весь тягар на сестрині плечі.

«Плющолапка ще навіть не воячка!»

Левожар зітхнув, і Голуболапка подумала, що глибоко в душі він погоджується з нею, але не ладен цього вимовити вголос.

— Я не розмовлятиму про це зараз, — нявкнув їй виховник. — Тобі час зосередитися на оцінюванні.

Голуболапка роздратовано смикнула плечима.

Левожар зупинився, коли старе гніздо Двоногів виникло на видноколі. Голуболапка вловила сліди запаху трав із Сойкоперового саду, хоча стебла та листя переважно вже почорніли від морозу. Вона розчула слабке тріскотіння здобичі в травах та в дрібному галуззі попід деревами. Косариконіг мав рацію: тут було непогане місце для полювання.

— Отож, — заговорив Левожар, — спочатку ми хочемо оцінити ваші навички стеження. Попелюшкосердо, на що полюватиме Плющолапка?

— Ми підемо полювати на мишей. Гаразд, Плющолапко?

Сіро-біла смугаста кішка напружено кивнула.

— Але не в самому старому гнізді Двоногів, додала Міллі. — То було б залегко.

— Я знаю.

Голуболапка припустила, що сестра надто втомлена, навіть щоб ставити одну лапу перед другою, не кажучи вже про мишачі лови. Утім, Плющолапка, не вагаючись, пішла до дерев. Попелюшкосерда та Міллі слідували за нею на відстані.

Допоки замерзла папороть не приховала Плющолапку від її очей, Голуболапка дивилася услід сестрі, а потім відкинула відчуття, щоб стежити, поки та рухалася за покинутим гніздом до ряду сосен. В опалій хвої попискували й дряпалися миші. Голуболапка сподівалася, що сестра вчує їх і здійснить хороший влов.

Вона так зосередилася на тому, щоб спостерігати за Плющолапкою, що аж забула про власне оцінювання, поки Косариконіг не змахнув кінчиком хвоста над її вухом.

— Гей! — нявкнула вона, обертаючись до чорного вояка.

— Левожар сказав, що він хоче, щоб ти спробувала вполювати білку, — нявкнув Косариконіг. — Якщо ти впевнена, що хочеш стати воячкою, то так і вчиниш.

— Я впевнена, — вигукнула Голуболапка. — Вибач, Левожаре.

Левожар стояв одразу за Косариконогом і здавався роздратованим. Голуболапка сердилася на себе за те, що прослухала його вказівки, а ще більше — на Косариконога за те, що той поводився так огидно.

— Просто мишомізка ідея — оця, з двома оцінниками, — бурчала собі під ніс кішка. — Виховники вже оцінювали своїх новаків більше разів, ніж листочків на деревах!

Звівши голову, вона покуштувала повітря й пожвавішала, коли відчула неподалік запах білки. Він линув з того боку кущів ожини. Легко ступаючи, Голуболапка обходила колючки, поки не вийшла на невеличку галявину й там помітила білку, що гризла горіх біля підніжжя вкритого плющем дуба.

Вітер, що здіймався, калатав голими гілками. Голуболапка ковзала краєм галявини, використовуючи папороть як прикриття, поки не влаштувалася так, щоб вітер не доносив її запах до здобичі. А запах білки тепер заполонив її ніздрі так, що аж слина потекла з рота.

Прибравши найліпшої мисливської пози, Голуболапка стала підкрадатися до білки. Але не змогла втриматися та ще раз відкинула свої відчуття до Плющолапки, адже бажала дізнатися, як тій ведеться. І підскочила від радощів, тільки-но почула тоненький писк миші, який швидко обірвався, заледве здобич потрапила в кігті її сестри.

Через той мимовільний рух опале морозне листя шелеснуло, і білка миттю втекла на дерево — лише майнув пухнастий хвіст. Голуболапка стрибнула по траві й кинулася вгору стовбуром, однак білка зникла в гілках. Кішка вчепилася в стебло плюща, намагаючись прислухатися та відстежити білку за вітром і скрипом дерева, але було марно.

— Мишаче лайно! — кинула вона, зістрибнувши на землю.

Косариконіг тихо підійшов до неї.

— Заради Зоряного Клану, ти взагалі думаєш, що робиш? — запитав він. — Кошеня з ясел — і те зуміло б зловити ту білку! Добре, що ніхто з чужих котів тебе не бачив, інакше вони могли подумати, що Громовий Клан не годний навчати новаків.

На Голуболапчиній шиї настовбурчилося хутро.

— Невже ти сам ніколи не впускав здобич? — пробурмотіла собі під ніс кішка.

— Та ну, — відказав чорний вояк. — Послухаймо, що ти зробила не так.

— Не все так погано, — утрутився Левожар, перш ніж Голуболапка відповіла. — Переслідування було гарним — ти правильно рухалася за вітром від білки.

Голуболапка кинула на виховника вдячний погляд.

— Здається, я відволіклася на мить, — зізналася вона. — Ворухнула листком, і білка мене почула.

— Можна було хутчіше погнатися за нею, — відкарбував Косариконіг. — Можливо, ти зловила б її, якби трохи пришвидшилась.

Голуболапка похмуро кивнула. «Не в усіх такі довгі лапи, як у тебе!» — подумала кішка. Натомість уголос вона сказала:

— Чи означає це, що я не склала оцінювання?

Косариконіг ворушив вухами, але не відповідав.

— Я піду подивлюся, як справи в Міллі з Плющолапкою, — натомість оголосив кіт, кидаючись до покинутого гнізда.

Голуболапка глянула на виховника й нявкнула:

— Вибач.

— Мабуть, ти нервуєш, — відповів Левожар. — Ти зараз значно дужче стараєшся, аніж у звичайному мисливському патрулі.

Тепер, коли її спіткала невдача, Голуболапка збагнула, як вона прагне скласти це оцінювання. «Бути воячкою набагато краще, ніж бути частиною пророцтва з моїми так званими особливими здібностями, — похмуро міркувала кішка. Вона напружилася, бо їй спало на думку дещо інше: — А що, як Плющолапку зроблять воячкою, а мене ні?»

Її сестра заслуговувала на це, Голуболапка була переконана. Вона не мала особливих здібностей, але щоночі наражалася на небезпеку, щоб шпигувати за наказом Левожара й Сойкопера в Темному Лісі.

«Плющолапка краща за мене, — вирішила кішка. — Я навіть дурної білки зловити не годна!»

— Збадьорься, — нявкнув Левожар. — Твоє оцінювання ще не закінчено. Але, заради Зоряного Клану, зосередься!

— Я зроблю все можливе, — пообіцяла Голуболапка. — Що в нас далі?

У відповідь Левожар кивнув туди, звідки вони прийшли. Голуболапка обернулася й побачила Кригохмару, яка пробиралася до них морозною травою.

— Вітаю, — нявкнула біла кішка. — Ожинокіготь попросив мене вам допомогти.

— Ти саме вчасно, — кивнув Левожар. — Наступна частина оцінювання — полювання в парах, — пояснив він Голуболапці.

Голуболапка пожвавішала — їй подобалося полювати в команді, а з Кригохмарою було легко працювати.

Але вона збентежилася, коли Кригохмара поглянула на неї, схиливши голову набік, і запитала:

— Що ти хочеш, щоб я зробила?

— Я… е-е… — Голуболапка не звикла віддавати воякам накази.

«Ну ж бо, мишомізка кішко! Зберися!» — наказала вона собі.

— Спробуємо вполювати дрозда, — запропонувала вона. — Але, Кригохмаро, твоя біла шуба може завдати клопоту.

— І кому ти це розказуєш, — скрушно нявкнула біла кішка.

— Тож нам доведеться знайти десь місцину, де ти залишишся під прикриттям до останнього моменту. Коли знайдемо птаха, я вистежу його й спробую підігнати до тебе.

— Тобі треба переконатися, що він не злетить.

Левожар багатозначно кахикнув, урвавши помічне Кригохмарине застереження.

— Ой, вибач, — нявкнула Кригохмара. — Я забула. Кажи ти, Голуболапко.

— Дрозди часто селяться просто за старим гніздом Двоногів, — подумавши, повела далі Голуболапка. — Я знаю, їм іще зарано гніздуватися, але, можливо, варто пошукати хороші місця.

— Тоді що? — підбадьорливо кивнув Левожар.

— Ну… Земля там стелиться вниз. Кригохмара може сховатися під схилом.

— Гаразд, побачимо, як ви це зробите, — нявкнув Левожар.

Не встигла Голуболапка ступити й кількох кроків, як знову показався Косариконіг, що продирався крізь папороть. Він нічого не сказав. У Голуболапки свербіли лапи від цікавості дізнатися, як ведеться її сестрі, але запитати бракувало часу. Дивно було ступати на крок-два попереду Кригохмари, ніби вона вела патруль, і ще дивніше — бути тією, хто озвучує рішення. Паніка охопила Голуболапку, і вона відчула, як на шкірі виступили сироти. Голова була порожньою, немов печера, якою ширяє луна. Здавалось, усе, чого вона коли-небудь навчилася, просто вивітрилося, як-от птахи злітають з гілки.

«Я витратила більше часу на те, щоб підслуховувати, що коїться в інших Кланах, а не на вояцький вишкіл!» — похмуро виснувала вона.

Голуболапці кортіло закінчити оцінювання, не користуючись особливими здібностями. Плющолапка їх не мала, тому це було б справедливо. Але кішці було складно геть вимкнути відчуття, позаяк вона все думала, що робить її сестра. До того ж, коли вона намагалася зосередитися лише на найближчих до себе звуках, то почувалася в пастці, буцімто дерева звідусіль її душать.

«І як інші коти дають цьому раду? — дивувалася вона. — Я ледве можу звести дух!»

Голуболапка повела перед угору старою стежкою, потім рушила до дерев, де гніздилися дрозди. Кригохмара прямувала за нею впритул, а Левожар і Косариконіг відступили й спостерігали. Спустившись у зарості ліщини, Голуболапка підійняла хвіст, попереджаючи Кригохмару, щоб та трималася подалі, там, де її біла шубка не насторожить жодної можливої здобичі. Вона відчула поколювання в лапах — від задоволення, бо помітила дрозда, який дзьобав землю під ліщиною.

Голуболапка відступила

— Іди туди, схилом униз, — прошепотіла вона Кригохмарі, вказуючи напрямок хвостом. — Я наполохаю птаха й спрямую його у твій бік.

Кригохмара кивнула й мовчки поповзла геть, немов жмуток білого туману. Голуболапка стежила за товаришкою, поки та не зникла з очей. Мимохіть вона відкинула відчуття, щоб простежити за білою кішкою. І збентежено зрозуміла, що лапи Кригохмари, яка ступала по землі, тепер видавали якісь дивні звуки.

«Щось не так».

Замість того щоб переслідувати дрозда, Голуболапка стала продиратися крізь густу ліщину, прямуючи за кішкою. Косариконіг несхвально форкнув. Голуболапка це ледве помітила. Лапи Кригохмари стукотіли в її голові, забиваючи всі інші звуки.

«Я не повинна чути її кроки саме так. Вони ніби відлунюють далеко під землею», — дивувалася вона. Раптом Голуболапка збагнула.

«О ні! Під землею провалля!»

Вона наддала ходи, видерлася із заростей і помчала схилом униз. Дрізд гайнув і зник у гіллі.

— Що, заради Зоряного Клану, ти коїш? — гукнув Косариконіг.

Голуболапка бігла, незважаючи на те, що за спиною чула незграбне Левожарове бурмотіння. Прорвалась крізь гущавину ожини й помітила Кригохмару далі на схилі. Тієї самої миті біла кішка захиталася, верескнувши від переляку, а потім під її лапами розверзлася земля, і кішка стала зникати.

— Кригохмаро! — зойкнула Голуболапка. — Я йду!

Вона стрибнула вперед саме вчасно, щоб схопити зубами Кригохмару за загривок, перш ніж її поглинув би град пухкої землі. Кригохмара несамовито дряпала передніми лапами, намагаючись видертися нагору. Але здавалося, що весь схил валиться й нема за що міцно вчепитися.

Голуболапка спробувала витягти посестру, але й у неї під лапами ковзала земля, їй бракувало сили на вагу Кригохмари, яка провалювалася в яму. Загривок Кригохмари вислизнув із зубів Голуболапки. Новачка нажахано дивилася, як біла воячка падає дедалі нижче в темряву. Переполошений голос Кригохмари обірвався, коли зверху посипалася земля, ховаючи її.

Розділ 2

Левожар незграбно дряпався в ожині, шкодуючи, що він не настільки малий, як Голуболапка, щоб помчати навпростець. Здолавши кущі, він зупинився, важко дихаючи. Відтак побачив, як Голуболапка посеред схилу сидить на краєчку ями. Раптом новачка відкинулася назад, Левожар почув зойк і побачив помах білої лапи, а потім Кригохмара зникла під землею.

«Один із тунелів!» — зрозумів Левожар. Його охопила паніка, коли він згадав сестру Падуболистку. Внутрішнім зором знову споглядав сцену, як кішка мчить простісінько в отвір тунелю, ігноруючи всі попередження, які вони із Сойкопером вигукували вслід, а потім бачив лише нескінченне падіння ґрунту та каміння, які назавжди поховали її під землею.

— Що відбувається? — Косариконогове нявкання повернуло Левожара в сьогодення.

Чорний вояк промчав повз нього й підскочив до Голуболапки, яка вдивлялася в яму. Озирнувшись, Левожар помітив знайомий кущ дроку й місцину, де між двома пласкими каменями пробивалося крихітне джерельце. Він зрозумів, що вони стоять трохи вгору схилом від того самого місця, де зникла Падуболистка. Кригохмара провалилася в той самий тунель!

У Левожара все стиснулося в животі. «О великий Зореклане, як ми її там знайдемо?»

Він кинувся схилом до краю ями, відкидаючи плечем Косариконога. Голуболапка відскочила, вочевидь вражена тим жахом, який відбився на його морді. У тунелі було якраз стільки світла, щоб Левожар, дивлячись униз, міг бачити стіни й долівку. На кілька хвостів нижче за нього Кригохмара видиралася з купи землі та каміння, струшуючи ґрунт із хутра.

— Витягни мене звідси! — зойкнула вона, підвівши очі, коли побачила Левожара.

— Ти поранена? — запитав він.

— Не дуже. Тільки плече. — Кригохмара виплюнула землю. — Будь ласка, витягніть мене.

Левожар нахилився через краєчок обриву, скільки наважився, й озирнув тунель згори донизу. Далі під пагорбом хід зникав у темряві. Нижче насип землі та каміння загородили колишній вхід.

«Невже Падуболистка під оцим усім похована?» — думав Левожар, стримуючи дрижаки.

— Косариконоже, рушай по допомогу, — наказав він.

Коли чорний вояк кинувся бігти, Левожар знову поглянув на Кригохмару, яка сиділа посеред купи ґрунту. Її шкура рябіла від бруду, а величезні очі були перелякані.

— Ми скоро тебе витягнемо, — пообіцяв він.

— Дякую, Левожаре. — Голос молодої кішки тремтів. — Тут справді темно.

— Я спробую дужче розширити діру, — нявкнула Голуболапка. — Це дасть більше світла.

А проте, щойно новачка заходилася шкрябати край ями, на Кригохмару посипалося ще більше землі.

— Ні! Зупинися! — заголосила біла кішка.

— Вибач.

Голуболапка припинила шкребти й сіла скраю.

Левожар нахилився до учениці й зашипів їй у самісіньке вухо:

— Жоден інший кіт, окрім мене, не має лізти в яму. Ти затямила?

Очі сірої новачки розширилися від здивування, але вона кивнула. Левожар легенько зітхнув. Він знав: якщо в дірі можна буде докопатися до якихось темних таємниць, він має бути першим котом, який на них натрапить. Поки чекав, у нього в животі все тремтіло. Уперше за багато повень він замислився, чи справді побратими вірять, нібито Золошуба вбив якийсь волоцюга і що зникнення Падуболистки не має до його смерті жодного стосунку.

«Я не хочу, щоб Клан знову став згадувати ті часи, — думав Левожар. — Я маю захистити пам’ять Падуболистки!»

Нарешті вчулося тупотіння лап: коти мчали крізь зарості. Перед вів Косариконіг, а за ним бігли Хмарохвіст, Березопад і Лисостриб. Лисостриб кинувся до краю ями й нахилився, щоб побачити сестру.

— Ми вже тут! Невдовзі тебе витягнемо, — підбадьорив він її.

Кригохмара закліпала на нього очима.

— Покваптеся!

— Нам потрібно щось, щоб її витягнути, — подумав уголос Березопад. — Можливо, довга міцна галузка. Не ожинова, а схожа на пагін плюща чи павутиці.

— На отому дереві росте плющ. — Хмарохвіст указав хвостом на старий дуб, стовбур якого був укритий блискучим темно-зеленим листям.

Лисостриб видерся на дерево й відкусив довгий пагін. Заледве той відпав, Хмарохвіст висмикнув його та відскочив назад, волочачи видобуток за собою.

— Одним кінцем обмотайте оте деревце, — наказав Березопад, повівши вухами на молодий ясен, який ріс біля ями. — Тоді зможемо спустити другий кінець до Кригохмари.

Коли пагін плюща закріпили, Лисостриб звісив вільний край до сестри. Кригохмара схопила його зубами, однак, щойно інші коти стали його підтягувати, вона відпустила та впала назад на купу землі.

— Я занадто важка! — ахнула вона. — Я не можу триматися.

— Тоді обмотайся ним, — запропонував Левожар.

Кригохмара намагалася, але було видно, що їй заважає травмоване плече.

— Нічого не виходить! — Її голос піднявся до вереску. — Я застрягну тут назавжди!

— Дурниці, — нявкнув Левожар. — Ми щось вигадаємо.

— А що, як нам скинути в яму більше землі та каміння? — припустив Косариконіг, дивлячись униз. — Можемо зробити цю купу достатньо великою, щоб вона могла вилізти.

— Може, і спрацює, — пробурмотів Березопад. — Але так ми ризикуємо там її поховати…

— Ні, будь ласка, не треба! — долинуло з дна ями перелякане Кригохмарине нявкання.

Новий звук кроків, що наближалися до них, відволік Левожара. Він обернувся й побачив, як Сойкопер і Цвітопала огинають зарості ожини, і побіг схилом їм назустріч.

— Я чув, як Косариконіг розповідав Кланові, що сталося, — нявкнув Сойкопер, щойно Левожар підскочив.

Він витримав паузу. Левожар зрозумів: брат знає, що це частина того самого тунелю, де зникла Падуболистка.

Левожар почекав, доки Цвітопала підбіжить до інших котів, які вже товпилися навколо ями.

— Я нічого більше не побачив там, Кригохмара сама, — прошепотів він. — Сліди обвалу є далі на схилі.

— Не можна, щоб туди полізли інші коти! — прошипів Сойкопер.

— Та знаю я, знаю! — відказав Левожар.

Знову відчувши дрижаки в животі, він провів Сойкопера на кілька кроків, ближче до інших котів.

— Я піду, — оголосив Лисостриб. — Опустіть мене в яму, я перев’яжу Кригохмару пагоном, а потім ви її підтягнете.

— Ні, — сказав Левожар, виступаючи вперед. — Це надто небезпечно. Піду я.

— Що? — Березопад хльоснув хвостом. — Не будь мишомізким! Ти занадто важкий.

— А чому це має бути небезпечно? — сперечався Лисостриб, напосідаючи на Левожара. — Там, окрім Кригохмари, нічого немає.

— Ти цього не знаєш напевно! — огризнувся Левожар.

Хмарохвіст схилився над ямою, зацікавлено вдивляючись у тунель. Урешті-решт він відступив.

— Це ті тунелі, за допомогою яких Вітряний Клан удерся до нас?

Левожар кивнув. Знайомий біль провини вколов його живіт, коли він згадав, як вони з Вересохвісткою першими виявили мережу тунелів.

Лисостриб вражено зітхнув.

— О великий Зоряний Клане! — нявкнув він. — Зараз там можуть бути вояки Вітряного Клану, які чатують, щоб накинутися на Кригохмару!

Хмарохвіст завів очі під лоба.

— О, звичайно! Вітряному Кланові більше нема чого робити, тільки сидіти там усенький час і чекати, поки якийсь вояк Громового Клану не провалиться в яму.

І без тих різких слів білого вояка Левожар відчував, що атмосфера серед котів, котрі скупчилися навколо тунелю, загострилася.

З глибини долинуло жалібне нявкання Кригохмари.

— Витягніть мене, будь ласка!

— Я піду, — зголосилася Голуболапка, суворо дивлячись на Левожара, ніби згадувала, як він казав не пускати інших котів. «Заборона ж бо не стосується мене?» — ніби питала вона.

Сойкопер кивнув.

— Краще вона, ніж усякий інший кіт, — прошепотів він Левожарові.

— Але ж вона лише новачка! — запротестував Лисостриб.

Левожар відчував, що за кілька ударів серця Лисостриб ладний буде скочити в ту яму, і байдуже, буде в нього дозвіл старших вояків чи не буде.

— Я найлегша за всіх вас, — зазначила Голуболапка. — Тож мені залишається тільки стрибнути вниз та обмотати пагін навколо Кригохмари. — Так, ніби рішення вже ухвалили, вона звернулася до Левожара, тихо запитуючи: — Чи є щось іще, на що я маю звернути увагу?

«Так, на мою мертву сестру», — подумав Левожар, важко глитнувши.

Натомість він відповів:

— Просто стеж у чотири ока. Котам не місце в цих тунелях, тому ми повинні ставитися до них як до ворожої території.

Березопад обмотав лозу навколо Голуболапчиного тулуба, відтак вони з Хмарохвостом опустили новачку в діру. Її очі розширювались у міру того, як вона опускалася за край ями. Відтак Левожар подивився вниз і побачив, як вона знімає із себе пагін і надійно обмотує ним Кригохмару.

— Готово! — гукнула Голуболапка.

Березопад і Хмарохвіст заходилися підіймати. Кригохмара зойкнула від болю, але швидко придушила крик.

— Вибачте, — нявкнула вона крізь зуби. — У мене справді болить плече.

Біла кішка повільно підіймалася. Щойно вона показалася з-за краю, Лисостриб кинувся й підтримав її плечем.

— Гайда, — нявкнув він. — Ми проведемо тебе назад у табір, а Сойкопер тебе огляне.

— Зі мною все буде гаразд, — пробурмотіла Кригохмара, дарма що не могла ступати на одну з передніх лап, а дихання її частенько уривалося від болю.

Вона важко сперлася на Лисостриба та подалася разом із ним до табору.

Хмарохвіст підтримував Кригохмару з другого боку. Він озирнувся на Сойкопера, і в його блакитних очах спалахнуло здивування, бо він побачив, що той не поворухнувся. Медикіт Громового Клану так і стояв, схилившись над ямою, та понурив голову, ніби прислухався.

— Ходімо, — погукав його Хмарохвіст. — Інші підіймуть Голуболапку.

Медикіт завагався, а потім вирушив-таки слідом.

Тим часом Березопад і Косариконіг передали лозину назад Голуболапці й готувалися її дістати. За мить новачка перебралася через край ями. Левожар нахилився й допоміг їй виборсатися, підтягнувши за загривок.

— Дякую! — сказала Голуболапка, задихаючись та струшуючи землю з хутра. — Там унизу було жахливо.

Левожарові неабияк закортіло спитати її, що вона бачила в тунелі, але не міг цього зробити при інших котах. До того ж, якби Голуболапка побачила в ямі мертву кішку, вона здійняла б вереск іще там.

— Що ми робитимемо із цією дірою? — нявкнув Березопад. — Не можна ж допустити, щоб у неї провалився інший кіт.

— Вона занадто велика, щоб її закопувати, — прокоментував Косариконіг. — А якщо ми її накриємо, покришка може врешті зламатися, якщо нею весь час ходитимуть коти.

— Може, ми її чимось обкладемо? — запропонувала Цвітопала.

— Гарна ідея! — Левожар схвально кивнув молодій воячці. — Пропоную наразі просто наставити патиків довкруг ями. Пізніше зможемо вигадати, як створити якусь постійну загороду.

Поки коти збирали палиці й будували огорожу, Левожарові аж лапи свербіли від жаги залізти в діру й пороззиратися там як слід. Але решта наставила б забагато питань. Йому довелося піти звідти разом з іншими, коли загорода була готова, а втім, Левожар не раз, поки ступав угору з побратимами, побіжно оглядався через плече.

Голуболапка йшла біля виховника. Левожар відчував, що її зацікавили тунелі, проте ще не вирішив, скільки хоче їй розповісти. Яке то було полегшення, коли вони наблизилися до старого Громошляху, адже погляд новачки впав на Косариконога й вона миттєво відвернулася.

— О ні! — закричала кішка. — Я забула про оцінювання. Я ж провалила його, чи не так?

— Не впевнений, — зізнався Левожар. — На полюванні ти була, звісно, не на рівні вимог, але допомогла врятувати Кригохмару. Ти дуже сміливо вчинила, зголосившись отак спуститись у яму.

З пригніченим виглядом Голуболапка знову глипнула на Косариконога, але чорний вояк був занадто далеко попереду, щоб слухати, про що вони говорять. Левожар хотів її заспокоїти, але нічого не міг сказати, поки не порадиться з Косариконогом. Коли вони ввійшли в улоговину, Плющолапка кинулася через весь табір і різко зупинилася перед Голуболапкою.

— Що сталося? — вимогливо поспиталася вона. — Де ти була? Що з Кригохмарою? — ще докинула запитань сестра. — Я бачила, вона пошкутильгала до Сойкоперового кубла.

— Вона провалилася в яму, — відповіла Голуболапка, а тоді заходилася розповідати про те, що їм довелося зробити, аби витягти Кригохмару.

Підскочила послухати й Ліщинохвоста, а за нею Попелюшкосерда та Міллі. Ясносерда та Джмільосмуг вилетіли з кубла вояків, Кротик і Вишенька — з ясел, а Маколеда побігла за ними. Мишовус, Бубконіс і Білокрила скупчилися трохи позаду.

— Я чув, що Кригохмара впала в підземну річку! — нявкнув Джмільосмуг, уриваючи розповідь Голуболапки. — І ти впала слідом за нею.

— Ні, — заперечила Білокрила. — Березопад сказав мені, що то була просто яма.

— Голуболапка нікуди не падала. — Левожар був налаштований захищати новачку. — Вона сама полізла, щоб допомогти Кригохмарі.

— Овва, це так сміливо! — І Джмільосмуг захоплено глянув на Голуболапку.

— Можливо, у Кригохмари зламана спина, як у Терносяйної? — задихаючись від хвилювання, нявкнув Бубконіс, його очі розширилися від жаху.

Ясносерда тріснула його по вуху хвостом.

— Мишачий мозку! Таж вона власними лапами входила в Сойкоперове кубло.

Голуболапка роздратовано посмикувала вусами.

— Ви хочете знати, що насправді сталося, чи ні?

— Прикро, що ти не встигла закінчити оцінювання, — нявкнув Джмільосмуг, коли Голуболапка закінчила історію.

У Голуболапки обвиснув хвіст, а в очах забриніла тривога.

— Я знаю. Либонь, Вогнезір не дасть мені вояцького імені. — Стріпнувшись, вона звернулася до Плющолапки: — А як у тебе все минуло? — спитала вона. — Хто з тобою полював у парі?

— Ліщинохвоста, — відповіла Плющолапка. Її очі сяяли. — То було дійсно чудове полювання! Ми зловили двох мишей.

— Дивовижно!

Левожар бачив, як Голуболапка намагалася порадіти за сестру, але розчарування все одно тяжіло над нею, як сніг на гілці. Він уже збирався був сказати їй щось підбадьорливе, коли Плющолапка нахилилася до сестри й притиснула свою морду до Голуболапчиного плеча.

— Не хвилюйся, — пробурмотіла вона так тихо, що її почули лише Голуболапка й Левожар. — Вогнезір знає, яка ти важлива для Клану. Тобі не потрібно щось доводити, просто ловлячи білок.

Голуболапка знизала плечима.

— Я хочу, щоб мене бодай одненький раз оцінили як звичайну кішку! — заперечила вона.

Плющолапка спантеличено витріщилася на сестру.

— Але ж ти не така, як усі ми, — зауважила вона.

— Тихо! — попередив їх Левожар, щойно помітив, як Вогнезір виходить із Сойкоперового кубла, де він, мабуть, навідував Кригохмару.

Провідник Громового Клану кинувся на галявину, перестрибуючи через букові гілки, що заступали йому шлях, і помчав по повалених валунах на Високий Камінь. Його вогняно-руда шкура сяяла, немов тепла цятка в холодному безбарвному листі.

— Нехай усі коти, здатні самі спіймати собі здобич, зійдуться під Високий Камінь на віче Клану, — оголосив провідник.

Коти потроху збиралися на галявині, сідаючи обличчями до Високого Каменя. Кротик і Вишенька бігали попереду юрби, доки Маколеда не зібрала їх хвостом докупи й не змусила сидіти сумирно. З ясел вийшли Маргаритка та Папоротехмарка, які сіли й узялися чистити хутро. Мишошубка висунула голову з-під букових гілок, що огороджували кубло старійшин, а потім виринула на відкрите місце поряд із Мурком, який твердо сидів на лапах. Лисостриб вийшов із кубла медикотів, а Сойкопер відсунув гілки ожини, що затуляли вхід, щоб Терносяйна могла дивитися з печери. Піскошторма, Порохошуб, Хмарохвіст і Карохвістка вислизнули з вояцького кубла і знайшли собі місця біля підніжжя скелі. Карохвістка підійняла задню лапу й заходилася чухати за вухом так, наче її кусали блохи.

Вогнезір звів хвоста, закликаючи всіх до тиші.

— Коти Громового Клану, — повів провідник. — Я думаю, ви всі чули про нещасний випадок, який стався з Кригохмарою. Вона впала в яму й вивихнула плече, але Сойкопер вправив його. — Вогнезорів голос був твердим і заспокійливим. Левожар бачив, як добре кіт розумів побоювання Клану після того, що сталося з Терносяйною. — Сойкопер каже, що їй потрібно буде відпочити, — провадив далі Вогнезір. — Але для одужання вистачить лише чверті повні.

Коти, що зібралися, полегшено видихнули. Кілька з них навіть загукало:

— Сойкопер! Сойкопер!

— Пізніше я сам перевірю ту діру, — мовив провідник. Він зиркнув на Левожара сяйливими зеленими очима, немов просив того провести його туди, Левожар відповів кивком. — Тим часом я хочу звернутися до Порохошуба та Орлякошуба як вояків, найвправніших у будівництві. Я хочу, щоб сьогодні до заходу сонця навколо цієї ями було облаштовано міцну загороду. Ми не можемо закопати діру, але ж не хочемо, щоб інші коти туди провалилися.

— Звісно, Вогнезоре, — озвався Порохошуб. — Ми візьмемося за цю справу, щойно Орлякошуб повернеться з патрулювання.

— І щоб жоден з вас не смів навіть наближатися до ями, — попередила Маколеда кошенят.

На підкріплення своїх слів вона покрутила хвостом навколо їхніх вух.

— Де ж пак! А то в нас є така можливість, — поскаржився Кротик. — Нас навіть не випускають з улоговини.

— І це абсолютно несправедливо, — погодилася його сестра.

— Є ще одна причина, чому я скликав Клан, — вів далі Вогнезір. — Сьогодні двоє новачок завершили вояцьке оцінювання.

Серед котів прокотилася хвиля збентеження. Очі Плющолапки сяяли, а Голуболапка лише втупилася у свої кігті. Левожара теж пройняло хвилювання, і він глипнув на Косариконога, але обличчя чорного вояка було безвиразним, на ньому нічого не відбивалося.

«Сподіваюся, Косариконіг не буде надто суворим до неї», — подумав виховник, шкодуючи, що не встиг порадитися із чорним вояком перед вічем.

— Попелюшкосердо? — Вогнезір махнув хвостом, передаючи слово виховниці Плющолапки.

Сіра воячка підвелася на лапи.

— Плющолапка важко працювала, — повела вона. — Особливо їй вдавався бойовий вишкіл, у неї він винятково хороший. Утім, над полюванням досі можна попрацювати. Сьогодні, коли вона полювала сама, то зловила полівку, але це був невдалий улов: вона дозволила полівці піти підвітряним боком, тож та мало не втекла.

Сіра воячка повернулася до Міллі й чемно схилила до неї голову.

— А ти що думаєш? — запитала вона.

Міллі й собі підвелася, ступивши крок уперед, щоб стати біля Попелюшкосердої.

— Так, я згодна, — нявкнула вона. — І, коли Плющолапка полювала з Ліщинохвостою, вона ніби соромилася вказувати, що тій робити. Їй доведеться попрацювати над цим, якщо її колись призначать очолювати патруль. — Міллі кинула ласкавий погляд на Плющолапку, яка слухала воячку із широко розплющеними та сповненими тривоги очима. — Але Ліщинохвоста і Плющолапка добре попрацювали разом. Вони зловили двох мишей, і то був справді гарний улов. У тих мишей не було жодного шансу! — Її голос потеплішав. — Як на мене, Плющолапка заслуговує стати воячкою Громового Клану. Нам пощастило з нею!

Пролунали схвальні вигуки, а Голуболапка лизнула сестрі вухо.

— Вітаю, — промуркотіла вона. — Міллі має рацію. Ти на це заслуговуєш.

Очі Плющолапки засяяли.

— Я так злякалася, коли Попелюшкосерда сказала про ту полівку, — зізналася вона. — То було справді жахливо.

— Левожаре? — Коли Вогнезір заговорив, Клан знову затихнув. — А Голуболапка?

Підійнявшись на лапи, Левожар відчув укол страху. Він хотів зробити для своєї новачки все можливе, але ж не міг приховати, що вона нічого не зловила.

— Голуболапка — найкраща новачка, на яку може сподіватися будь-який виховник, — повів кіт. — Вона наполегливо працює і швидко вчиться. Сьогодні вона розпочала з пошуку білки. Швидко знайшла її, чудово попрацювала над переслідуванням та стала на гідну позицію. Білка навіть не підозрювала, що на неї чатують. — Він зиркнув на Голуболапку, яка досі не дивилася на виховника. — Але потім, — вів далі Левожар, — коли підкрадалася до здобичі, то випадково зачепила листок. Тож білка помітила її і втекла на дерево.

— Можливо, вона впіймала б її, якби була прудкішою, — підвівся Косариконіг, перехопивши слово. — Проте заледве та дісталася до гілок, не було жодного шансу знову її знайти.

Левожар гнівно поглянув на чорного вояка. «От не було ж потреби перехоплювати через край!»

— А як щодо її полювання в команді? — підказав Вогнезір.

— Вона добре організувала себе й Кригохмару, — нявкнув Левожар. — Наказала Кригохмарі сидіти в підліску, щоб приховати її білу шубу, і стала гнати в той бік дрозда. Але потім… — Левожар завагався. Він усвідомлював, що наступна частина звучатиме геть кепсько. Не міг згадати про Голуболапчині надзвичайні здібності, щоб пояснити, чому вона раптом погналася за Кригохмарою. — Тоді вона, мабуть, щось почула, — провадив кіт. — Бо покинула дрозда й побігла крізь ожину допомогти Кригохмарі, яка провалилася в яму. А дрізд відлетів.

— То Голуболапка сьогодні нічого не вполювала? — поцікавився Вогнезір.

Левожар похитав головою, відчуваючи жар під шкірою.

— Ні, нічого.

«І не має значення, що Голуболапка — одна з найкращих мисливиць у Клані, — сумно подумав він. — Стане вона воячкою чи ні, залежить лише від того, як вона впоралася сьогодні».

— Ні шерстинки, ані пушинки, — підтвердив Косариконіг. — Якщо ви хочете знати мою думку, її увагу занадто легко відвернути. Якби вона зосередилася на тому, що робить, то зловила б і білку, і дрозда.

Левожар бачив відображення власного розчарування в очах провідника.

— У такому разі… — почав Вогнезір.

— Почекай, Вогнезоре, я не закінчив, — урвав його Косариконіг. — Голуболапка провалила полювання, це правда. Але вона побігла рятувати посестру, яка вскочила в халепу. І при цьому навіть не підозрювала, з якою небезпекою їй доведеться зіткнутися по той бік ожини. А коли ми не змогли витягти Кригохмару з ями, вона швидко зголосилася спуститися вниз, щоб допомогти, хоча жоден кіт не знав, що в тій ямі могло на нього чекати. — Він кинув на Голуболапку схвальний погляд. — Ці якості найбільше потрібні Громовому Кланові, — провадив він. — Мужність, вірність і готовність протистояти небезпеці заради блага побратимів. Як на мене, ми будемо геть мишомізкими, якщо не визнаємо, що вона гідна стати воячкою.

Голуболапка недовірливо дивилася на кота, а побратими схвально нявкали. Її очі сяяли, коли новачка подумала, що цього дня стане воячкою. Плющолапка стрибала навколо сестри, схвильована, мов кошеня.

Вогнезір махнув хвостом, закликаючи всіх до тиші.

— Дякую, Косариконоже, — нявкнув провідник, коли його вже було добре чути. — Громовий Клан стане ще сильнішим завдяки двом новим воячкам, яких я призначу сьогодні.

Він навскач збіг поваленими каменями і, ставши перед своїм Кланом, помахом хвоста вивів Плющолапку вперед. Клан затихнув, щоб дати провідникові розпочати Церемонію назовництва.

Вогнезір звів голову й озирнувся на побратимів. Його голос лунав чітко, коли він вимовляв заповітні слова.

— Я, Вогнезір, закликаю предків-вояків поглянути на цю новачку. Вона тяжко тренувалася, щоб осягнути ваш шляхетний Правильник, і я відкриваю її вам як воячку, що готова одержати це звання. — Дивлячись на Плющолапку, він повів далі: — Плющолапко, чи присягаєш ти невідступно сповідувати Вояцький правильник, захищати й обороняти Клан навіть ціною власного життя?

— Присягаю.

Голос у Плющолапки тремтів.

Левожар відчув, немов крижані кігті деруть його шкуру, бо зрозумів, що Плющолапка вже виконує щойно дану присягу. Небагато котів коли-небудь ризикувало так, як вона щовечора, коли зустрічалася уві сні з котами Темного Лісу.

— Тоді силою Зорелану, — вів далі Вогнезір, — я нарікаю тебе вояцьким іменем. Плющолапко, віднині тебе знатимуть як Плющоплесу. Зоряний Клан шанує твою хоробрість і силу, а я запрошую тебе до Громового Клану вже як воячку.

Ступивши крок уперед, Вогнезір уперся мордою в маківку Плющоплесої. Вона лизнула його плече у відповідь.

— Плющоплеса! Плющоплеса! — вітав Клан нову воячку, вигукуючи її ім’я.

Коли крики вщухли, Плющоплеса відступила, ставши на місце між Порохошубом і Попелюшкосердою. Сіра воячка поклала хвіст на плечі колишньої новачки, а Порохошуб схвально їй кивнув.

Вогнезір звів хвоста, кличучи Голуболапку, і Левожар спостерігав, як його новачка пройшла вперед і зупинилася перед полум’яно-рудим котом. Вона витримала Вогнезорів погляд не кліпаючи, коли провідник закликав Зоряний Клан подивитися на неї згори.

— Голуболапко, — запитав він її, — чи присягаєш ти невідступно сповідувати Вояцький правильник, захищати й обороняти Клан навіть ціною власного життя?

— Присягаю, — відповіла Голуболапка.

Левожар зрозумів, яку вагу мала присяга для його новачки. Голуболапка й до того мала що запропонувати Кланові, але тепер стала воячкою, і це означало, що на плечі юної кішки ляже ще більше вимог. Левожарові стало цікаво, яку з Голуболапчиних якостей виокремить Вогнезір. Він не може згадати про її особливу силу. Не на очах у всього Клану.

— Тоді силою Зоряного Клану, — провадив Вогнезір, — я нарікаю тебе вояцьким іменем. Голуболапко, віднині тебе знатимуть як Голубокрилу. Зоряний Клан шанує твою хоробрість і силу, а я запрошую тебе до Громового Клану вже як воячку.

Провідник знову нахилився, щоб притулити морду до маківки нової воячки, а Голубокрила лизнула його плече.

— Голубокрила! Голубокрила! — захоплено вигукував Клан, вітаючи її.

Голубокрила відступила на крок, потім розвернулася й підскочила до Левожара.

— Молодець! — пронявкав він. — Якщо якась кішка й заслуговує на вояцьке ім’я, то це ти.

Голубокрила муркотіла занадто сильно, щоб відповісти, але її очі блищали.

Коли шум ущух, Вогнезір здійняв хвіст.

— Я хочу нагадати Кланові, що тепер у нас немає новаків, — нявкнув він. — Молодшим воякам наразі доведеться розділити між собою новацькі обов’язки.

— Я так і знав! — зітхнув Джмільосмуг. — Повернемося до витягування кліщів у старійшин!

— Тепер ми будемо новаками! — озвався Кротик. — Ми тяжко працюватимемо.

— Я впевнена, що так і буде, — промуркотіла Маколеда. — Але доведеться почекати, поки вам виповниться шість повень.

— Чому? — спитала Вишенька.

— Тому що так каже Вояцький правильник, — весело нявкнув Вогнезір. — І ви будете чудовими новаками, коли настане час. Проте наразі кожен кіт повинен запастися терпінням, бо звичайні новацькі обов’язки можуть будуть виконані із запізненням. Позаяк патрулювати однаково треба вчасно.

— Якщо на те пішло, ми самі можемо витягати із себе кліщів, — запропонував Мурко, струснувши скуйовдженою смугастою шкурою. — Може, ми й старійшини, але не безпорадні.

— Дякую. — Вогнезір схилив голову перед Кланом. — Віче закінчилося.

Коли коти стали розходитися, Левожар повільно підійшов до Попелюшкосердої.

— Вітаю, — нявкнув він. — Хіба не чудово, що обидві наші новачки тепер воячки?

Попелюшкосерда схилила голову.

— І я тебе вітаю, Левожаре. Я знала, що Голубокрила стане воячкою.

Її тон був доброзичливим, але сухуватим, наче вона була кішкою з іншого Клану. Серце Левожара защемило, коли він вдихнув її солодкавий запах.

«Ти знаєш, чого я хочу, Попелюшкосердо. Чому ти теж цього не хочеш?» — думав він.

Але кіт добре знав, чому Попелюшкосерда відвернулася від нього. Він розповів їй про пророцтво. І тепер вона гадала, буцімто недостатньо особлива, щоб бути його подругою.

«Для мене ти найособливіша кішка в Клані». Левожарові було неприємно визнавати, що він ніколи не зможе сказати цього вголос кішці, яку кохає. Попелюшкосерда жахнулася б, якби дізналася, що саме через неї йому не хочеться бути одним із Трійки.

«От якби я був просто звичайним вояком, тоді міг би бути з тобою», — сумно подумав кіт.

Розділ 3

— А так відчуваєш? — Сойкопер тицьнув Терносяйну кігтем у спину.

— Ні, — відповіла Терносяйна, нетерпляче ворухнувши плечима й передніми лапами. — Мені не кращає, чи не так?

— Звісно, кращає, — з теплотою в голосі озвалася Ясносерда, яка допомагала Сойкоперові в кублі медикотів. Вона заходилася жваво облизувати вуха пораненої кішки. — Щодень ти стаєш сильнішою.

— Я справді стаю сильнішою? — Голос Терносяйної пожвавішав. — Кригохмаро, якщо хочеш, я навчу тебе деяких своїх вправ.

— Ще ні, — відказав їй Сойкопер. Відчувши, що молода кішка розчарувалася, він додав: — Можливо, пізніше, коли її лапа й плече зміцніють. Але наразі їй треба відпочивати.

Присівши біля Кригохмари, яка скулилась у гнізді на протилежному боці кубла, він провів лапою по її пораненому плечу.

— Ось, відчуй і ти, Ясносердо. Немає жодних ознак набряку чи жару від лихоманки. Усе добре, — задоволено сказав медикіт. — Можеш з’їсти макове зернятко проти болю, якщо хочеш, — звернувся він до пораненої.

— Ні, зі мною все гаразд, — наполягала Кригохмара. — Просто я дуже хочу повернутися до своїх обов’язків. Я мала б полювати, а замість цього я просто додатковий рот, який треба годувати.

— Годі, — ласкаво дорікнула їй Ясносерда. — Ти ж бо не відмовлялася полювати для Терносяйної або когось із котів, котрі хворіли на білий кашлюк?

— Ні, але…

— Ясносерда має рацію, — урвав Сойкопер, змахнувши хвостом. — Якщо ми не допомагатимемо хворим чи пораненим котам, то можемо вважатися самітниками чи волоцюгами.

— Я знаю, — зітхнула Кригохмара. — Але хочу робити те, що можу, навіть тут. Ану, підкину я Терносяйній кілька кульок моху.

— Так! — Терносяйна стала звиватися від завзятого передчуття. — Закладаюсь, я здатна зловити все, що ти кинеш.

— Гаразд, але не перестарайся, — попередила Ясносерда білу воячку. — Що більше ти відпочиваєш, то швидше повернешся до повноцінних обов’язків.

Коли Кригохмара взялася чіпляти мох кігтями, Сойкопер відійшов на кілька кроків, щоб дати молодим кішкам простір, і, сівши біля калюжі з водою, що стікала зі скелястої стіни, витягнув шию, щоб випити кілька прохолодних крапель.

— Я радий, що Піскошторма вже одужує, — зауважив він Ясносердій, коли та вмостилася біля нього. — Але вона досі не може позбутися цього кашлюка. Сподіваюся, за настанням зеленлисту ситуація поліпшиться.

Ясносерда кивнула.

— Вишенька знову стала така само жвава, як раніше, — нявкнула вона. — Та й інші коти пережили найгірший білий кашлюк.

— Авжеж. — Сойкопер підвівся й вигнув спину, щоб добре розтягнутися, а потім знову сів, обгорнувши лапи хвостом. — Я краще лікував би травми, аніж хвороби, з якими нам доводилося мати справу останні кілька повень.

— Я теж, — щиро відказала Ясносерда. — Нам не варто хвилюватися, що Кригохмара заразить хворим плечем решту Клану!

Сойкопер весело замуркотів.

— Я не можу дочекатися зеленлисту, — провадив медикіт. — Тепліші дні та рясніша здобич допоможуть Кланові сповна відновити сили. Також буде більше трав, і мої рослини біля гнізда Двоногів теж матимуть шанс вирости.

Його гарний гумор зник від згадки про те, як він був змушений віддати частину цілющих трав через шантаж Тіньового Клану, і муркотіння глибоко в горлі змінилося тихим гарчанням.

— Що сталося? — запитала Ясносерда.

— Просто згадав про те, як мені довелося віддати котячу м’яту Тіньовому Кланові в обмін на Плющолапку… Тобто, я маю на увазі Плющоплесу, — відповів їй Сойкопер. — Мені було шкода, що Дрібнохмар занедужав, але не аж так шкода, щоб я хотів позбавити своїх побратимів лікування.

«І я невдоволений тим, як нині поводяться інші медикоти», — додав він про себе, не бажаючи розповідати Ясносердій, як його колеги в інших Кланах наполягали на тому, щоб діяти окремо, дотримуючись попереджень предків. Вони відступили від спільного шляху, яким усі медикоти йшли протягом багатьох сезонів. На мить він запитав себе, чи не так само поводився й він, коли не хотів поділитися травами з Дрібнохмаром. «Це інше, — твердо сказав собі кіт. — Здоров’я мого Клану має бути передусім».

Веселий вереск, який пролунав у печері, підказав Сойкоперові: Кригохмара й Терносяйна вже перебирають міри із забавками.

— Я подбаю про них, — нявкнула Ясносерда, торкаючись кінчиком хвоста Сойкоперового плеча. — Гей, припиніть, обидві! Кригохмаро, ти що, хочеш застрягти тут до зеленлисту?

— Але нам весело! — запротестувала Кригохмара.

Сойкопер залишив Ясносерду розбиратися з кішками й подався до входу в кубло, де сів біля ожинового плоту. Через те що до кубла постійно навідувалися коти, гілки, які після падіння бука загороджували щілину в плоті, розкошлалися, і медикіт знову відчув на обличчі вітерець.

«Час уже прибрати гілляччя. Просто нестерпно не знати, куди мені ступити лапою, щоразу, коли доводиться входити чи виходити», — міркував собі медикіт.

Він звів голову та став перевіряти, що коїться в улоговині, його вуса тремтіли.

Маколеда збирала кошенят, заганяючи назад до гнізд, бо сонце вже зайшло й мізерне денне тепло стало зникати. Піскошторма вийшла з вояцького кубла й підіймалася на скелю, щоб приєднатися до Вогнезора в його кублі. Біля входу через терновий живопліт Левожар і Попелюшкосерда інструктували колишніх новачок щодо їхнього чатування цієї ночі.

У таборі було мирно, але Сойкоперові аж лапи свербіли, так кортіло рухатися. Він точно знав, куди хотів піти: перевірити яму, в яку провалилася Кригохмара. Він відчував, як земля під лапами кишить від заблукалих котів — тих, котрі так і не вибралися з тунелів та не стали гострокігтями.

«І Скеля! Можливо, Скеля теж там!»

Сойкопер згадав, як Древній кіт прийшов до нього просто в озеро, коли медикіт намагався врятувати Жарохвоста, і сказав, що йому не час помирати. Можливо, це означало, що Скеля був готовий поговорити з ним знову.

— Пам’ятайте, ви всю ніч повинні мовчати, — через табір долинав до Сойкоперових вух голос Левожара. — Але це аж ніяк не значить, що ви не можете допомогти одна одній. Якщо здаватиметься, що одна вже сонна й от-от ладна заснути, друга має підштовхнути її та розбуркати.

— Рушайте, — нявкнула Попелюшкосерда.

Сойкопер почув, як дві нові воячки пробиваються через терновий тунель, а Попелюшкосерда попрямувала до кубла вояків. Коли Левожар повернувся, щоб слідувати за кішкою, Сойкопер підвівся на лапи й кинувся, щоб його перехопити.

— Відведи мене до ями, — заявив медикіт.

— Ти впевнений?

— Звісно, я впевнений. — Сойкопер хльоснув хвостом. — Як гадаєш, чого б ще я тебе просив, мишомізкий ти коте?

— Добре, добре, — звів дух Левожар. — Нема чого тут розпушувати хутро. Я піду з тобою.

— Тоді гайда.

Коли Сойкопер ступив у ліс позаду свого брата, обидві молоді кішки, які стояли біля входу в улоговину, зацікавлено подивилися на них. Медикіт здогадався, що вони поставили б запитання, якби не перебували на мовчазному чатуванні.

— Ми маємо… е-е… певні справи, — нявкнув Левожар новим воячкам.

Сойкопер форкнув. Таке незграбне пояснення лише розпалить їхню цікавість!

— Певні медикотячі справи, — різко докинув Сойкопер. — І мені потрібно, щоб мене супроводжував вояк.

Він подався за Левожаром до старого гнізда Двоногів, тим часом відчуваючи, як погляди кішок упилися йому в спину. Кіт відчув полегшення, тільки-но підлісок зімкнувся навколо них, і зрозумів, що тепер перебуває поза їхнім видноколом. Але коли Сойкопер пішов старим Громошляхом за братом і звернув, щоб піднятися на схил, то відчув, що лапи немов поважчали. Занадто багато спогадів напливало в його пам’яті. Здавалося, знову чув ті самі звуки, як тоді, коли Падуболистка бігла в тунель, а підземна річка шуміла позаду неї.

«Ми не змогли її зупинити, — гірко подумав медикіт. — Вона не слухала, коли ми намагалися її попередити».

Сойкопер відчув, як Левожарова шуба тепло торкнулася боку, вириваючи його зі спогадів.

— Тримайся ближче до мене, — пробурмотів йому брат. — Земля тут груба, багато ожини.

Медикіт сумнівався, що Левожар притиснувся до нього лише тому, що намагався провести брата нерівною місциною. Мабуть, у нього ті самі побоювання, ті самі спогади. Обом було комфортно торкатися хутром один одного. Утім, Сойкопер утримався від того, щоб дізнаватися братові спогади. Не хотів знову і знову переживати той жахливий момент.

«Одного разу годі. І я не думаю, що коли-небудь позбудуся цих споминів», — думав він.

— Ми проминаємо старий вхід, — нявкнув за деякий час Левожар. — Принаймні я думаю, що це те місце. Нині воно заросло ожиною, жоден кіт більше ніколи не потрапить у тунелі в такий спосіб.

Двоє котів здолали ще якусь відстань, приблизно в кілька лисиць, Сойкопер відчув, як земля гладшає під його лапами. Він наддав ходи й невдовзі вже мало не біг.

— Обережно! — зойкнув Левожар, відштовхнувши брата вбік саме тієї миті, коли Сойкоперові вуса торкнулися крайніх патиків тимчасової загороди, яку коти нагромадили навколо ями.

— Ну, ти й сам пильнуй, — відповів Сойкопер, стріпнувши хутро, та став відновлювати рівновагу. Він простягнув одну лапу вперед і відчув, як палиці зсуваються. — Я гадав, Порохошуб й Орлякошуб зводять нормальну огорожу.

— Розпочали зводити, — нявкнув Левожар. — Але наразі не встигли загородити всю яму. Нам усе ще можна тут прослизнути.

— Добре.

— Я зайду перший, — вів далі Левожар. — Ти чекай тут, поки я перевірю.

Сойкопер розтулив щелепи для уїдливої репліки. «Я не кошеня! — хотів сказати медикіт. — Тобі не варто піклуватися про мене!» Однак стримав ті слова, позаяк Левожарів голос звучав напружено й сердито, і Сойкопер здогадався, що той радше бореться зі спогадами про Падуболистку, а не турбується про сліпого брата. Він почув стукіт патиків, коли Левожар продирався крізь тимчасову загороду. І пішов слідом, намагаючись відчути краї ями, його вуса тремтіли.

— Обережно! — попередив Левожар.

— Таж я обережний, — наполягав Сойкопер, обходячи яму, щоб з’ясувати, яка вона велика. Він витягнув голову й голосно нявкнув, прислухаючись до луни, що долинала знизу. — Глибоко, — пробурмотів кіт. — Я не здивований, що Кригохмара не зуміла вилізти самотужки.

Він нахилив вуха уперед, намагаючись почути гуркіт підземної річки, але сьогодні нічого такого не чув. «Вода, либонь, була десь далі».

— Я маю спуститися туди, у тунель, — оголосив Сойкопер.

І почув стримане братове зітхання.

— Мені здається, ти геть мишомізкий, — у голосі Левожара була злість, але й страх: страх перед тим, що вони можуть знайти, якщо шукатимуть надто старанно.

— Ти хіба не бажаєш дізнатися правду? — запитав медикіт.

— Яку правду? — з викликом кинув йому Левожар. — Правда була прихована так довго, що може залишатися прихованою назавжди. Падуболистка пішла, і ми обидва знаємо, що це на краще. Який сенс знову це все каламутити?

Сойкопер витягнув хвоста, щоб торкнутися братового плеча.

— Печери під пагорбами підкидають нам якісь таємниці, відколи сюди прибули Клани, — нявкнув він. — Ніщо не залишається прихованим там, анічогісінько.

Медикотові здалося, що десь унизу він чує віддалений слабкий голос Опалого Листя, який назавжди застряг у тунелях, коли йому не вдалося стати гострокігтем.

— Допоможіть мені! Допоможіть мені знайти вихід! — лунав голос Древнього кота.

Левожар важко зітхнув.

— Нехай буде по-твоєму. Але якщо ти наполягаєш на тому, щоб лізти туди, сам ти не підеш. Я йду з тобою. — Він став біля Сойкопера та зазирнув у тунель. — Занадто високо, щоб зістрибнути, — доповів за мить Левожар. — Хіба що ми хочемо повикручувати собі плечі, як Кригохмара.

— А як щодо пагона плюща, котрим діставали Кригохмару й Голуболапку? — запропонував Сойкопер, і його лапи засвербіли від суміші страху й нетерпіння. — Він досі тут?

— Тут, — відповів Левожар. — Але він не витримає твоєї ваги, годі вже казати про мене. Треба придумати щось інше.

Сойкопер почув, як зсуваються палиці: то Левожар перестрибнув назад через загороду. Розчарований, він занурив кігті в пухку землю на краю ями. «Я стрибну сам, якщо він не поквапиться!» — думав медикіт.

Тоді він почув, як брат повертається, волочучи щось важке. Він перетягнув ту річ через залишки загороди й зі стуком кинув її біля Сойкопера.

— Я знайшов повалену гілку, — важко сказав Левожар. — Можемо просунути один кінець у діру, а потім злізти по ній униз, як ми злазимо з дерева.

Сойкопер чекав, його нетерпіння зростало з кожним ударом серця, поки брат порпався біля ями з тією гілкою. Нарешті Левожар задоволено гекнув.

— Готово. Я піду перший і переконаюся, що це безпечно.

Скрипучий звук підказав Сойкоперові, що Левожар спускається. Пазури медикота вп’ялися в м’яку землю, і він відчув, як шерстинки на його шубі стали настовбурчилися.

— Я спустився! — почувся знизу братів голос. — Ходи! Кінець гілки лежить десь завдовжки з хвіст від того місця, де ти стоїш.

Сойкопер навпомацки просувався вперед. Він ненавидів власну безпорадність у ситуаціях, коли інші коти могли принаймні побачити, де криється небезпека.

«Але ж ти хотів це зробити, мишачий мозку! То рушай!» — наказав собі медикіт.

Знайшовши край гілки, Сойкопер уп’явся в нього кігтями й незграбно видерся на деревину. Мертве листя шурхітливо торкалося хутра, а гілка ледь прогиналася під його вагою. Повільно, хвостом уперед він заходився спускатися.

— Саме так! У тебе все добре виходить! — кричав до нього з ями Левожар.

На щастя Сойкопера, що нижче він спускався, то ширшала їхня гілка. У деревині було вдосталь сучків, за які можна було вчепитися. Набувши впевненості, він став рухатися швидше, але зупинився й мало не заточився, коли маленький сучок кольнув його в бік. Він зойкнув.

— З тобою все гаразд? — спитав Левожар.

— Ні! Твоя гілляка здирає з мене шкуру живцем!

Заспокоївшись, Сойкопер далі поповз униз, поки Левожар не вигукнув:

— Ти майже на місці. Тепер можеш стрибати.

Сойкопер відштовхнувся від гілки й відскочив, незграбно приземлившись на купу пухкої землі. Підхопившись на лапи, він видихнув.

— Я зробив це!

— Не впевнений, чи була це гарна ідея, — пробурмотів Левожар. — Тут напрочуд темно.

«Не можу сказати, що це мене хвилює, — подумав Сойкопер. — Сліпі коти так само орієнтуються в темряві, як і за світла».

Холодне сперте повітря обдавало медикота, несучи із собою муркотіння та напівстерті спогади Древніх котів, котрі колись тут жили. Йому так кортіло піти далі в тунелі, аж лапи свербіли.

— Ходімо, — нявкнув Сойкопер.

— Почекай, — відповів Левожар.

Медикіт почув скрегіт каміння й зрозумів, що брат відсуває камені з купи, яка перегороджувала шлях до колишнього входу.

— Що ти робиш?

— Відсуваю каміння, яке впало минулого разу, — гаркнув Левожар. — Оскільки ми тут, можемо все добренько роздивитися.

«Але чи ти певен, що хочеш знати про те, що можеш там знайти?» — міркував Сойкопер, але не поставив цього запитання вголос. Він добре знав, що сперечатися з Левожаром марно, якщо брат собі щось надумав. Присівши біля Левожара, він учепився кігтями в землю та каміння. Жорсткі краї ранили його, і з часом лапи заболіли від утоми. Він чув біля себе Левожарове дихання.

«Ми нібито намагаємося зрушити з місця весь пагорб!» — думав медикіт.

Сойкопер щосекунди очікував, що його лапи наткнуться на м’яку шкуру тіла Падуболистки. Спогад про сморід гнилого воронячого їдла, який він колись відчував, шугав у його пам’яті, але зараз єдиними запахами, що їх він міг уловити, були запахи землі, води та каменю. Медикіт перестав дряпати кігтями каміння й розтулив щелепи, щоб уважніше покуштувати повітря, але від присутності його сестри там не залишилося й сліду.

Левожар відштовхнув камінь і зупинився.

— Я щось бачу, — нявкнув він.

— Що? Це?..

— Ні. — Левожарів голос був напружений. — Просто жмуток хутра… чорного хутра.

— Хутро Падуболистки… — видихнув Сойкопер.

— Отже, її забило каменепадом.

— Але її тут нема. — Сойкопер силкувався, аби голос звучав рівно. — Якщо це каміння її і покалічило, воно її не вбило.

Він обернувся, щоб відпустити відчуття та спрямувати їх далі тунелем. Але все, що чув сліпий кіт, — шепіт Древніх котів, до того ж надто слабкий, щоб його розібрати. Можливо, вони знали, що сталося з Падуболисткою, утім не ділилися з ним.

— Ти знаєш, що це означає, еге ж? — нявкнув Левожар майже в самісіньке Сойкоперове вухо. — Падуболистка жива!

Розділ 4

На мить Сойкопера охопила радість. «Моя сестра не померла!» — думав він. То було майже таке відчуття, ніби їх перенесли назад у той час, коли вони були кошенятами в яслах, коли ще вірили, що Вивіркострибка — їхня мати, і коли навіть не підозрювали, що одного разу Золошуб може стати загрозою для їхнього безпечного, мирного життя.

Проте реальність швидко повернулася до нього.

— Ми не можемо знати цього напевно, — заявив Сойкопер. — Падуболистку, мабуть, неабияк поранило, вона могла відповзти та померти деінде в тунелях. А може, вона не знайшла виходу.

— Авжеж. — Левожарів голос був сумним. — Ми обидва знаємо, як важко звідси вибратися, ба більше, зважаючи на те, що Вітряний Клан заблокував вихід.

— І навіть якби вона вийшла звідси живою, то куди б подалася?

Сойкопер намагався уявити, як сестра виповзає з тунелів, струшує землю зі своєї шкури, можливо, сидить деякий час, щоб зализати рани. Що б вона зробила? Шлях до Громового Клану назавжди був закритий для неї. Навіть якби жоден кіт так і не дізнався правди про вбивство Золошуба, Падуболистку роздирало б відкриття, що Листоплеса — її мати, а вояк Вітряного Клану Воронопер — батько. Вона не могла стерпіти усвідомлення того, що коти, яким вона довіряла, збрехали їй, і це мало змусити її відмовитися від усього, чого вона навчалася й чого сподівалася як віддана воячка Громового Клану.

— Вона не могла повернутися до Клану, — пробурмотів медикіт.

— Але вона вміла добре полювати й битися, щоб захистити себе, — зазначив Левожар. — Можливо, оселилася десь і стала самітницею.

Сойкопер похитав головою.

— Клан і Вояцький правильник були для Падуболистки всім.

«До того ж, — додав він про себе, — хіба я не відчув би її, якби вона ще була жива? Мені слід було б це відчувати».

— Ходімо, — закликав його Левожар. — Треба дослідити тунелі. Ми повинні з’ясувати, що сталося.

Але Сойкопер не ворухнувся. Шепіт Древніх тепер голоснішав, і котові здалося, що він чув, як звуки подушечок лап дедалі швидшають — то, певно, непокоївся Опале Листя у вічних пошуках виходу та бажанні розпочати нове життя як гострокіготь. Сойкопер згадав, як він мандрував тунелями й виявив, що опинився серед тих Древніх котів тієї миті, коли вони розглядали можливість покинути домівку й перейти до кам’яних пагорбів удалині. Вони не визначились остаточно, але покинули озеро, і вирішальним у тому рішенні став голос Сойкопера.

«Що я сказав би тепер Опалому Листю? Чи знає він, що побратими покинули його через мене?» — сумно думав кіт.

— На що ти чекаєш? — запитав Левожар.

Він уже стояв біля входу в тунель. Сойкопер неохоче ступив крок, щоб приєднатися до брата, але зупинився, коли велика крапля впала йому на голову.

— Іде дощ, — нявкнув медикіт. — Не можна спуститися туди зараз. Занадто небезпечно. Річка може розлитися.

— Мишаче лайно! — гаркнув Левожар.

Сойкоперові стало трохи соромно, що він не міг розділити братового роздратування. Натомість відчув полегшення. Коли він дряпався на гілку попереду Левожара, дощ посилився. Поки двоє котів вилізли з ями, з неба припустило щосили, і брудна шерсть прилипала їм до тіла.

Медикіт стояв і тремтів, а його брат, гекаючи від зусилля, штовхнув край гілки в яму.

— Хай там і лежить, — видихнув Левожар. — Жоден інший кіт не спуститься та не загубиться там. Порохошуб з Орлякошубом уранці добудують загороду.

Сойкопер пішов слідом за братом назад до табору, дощ періщив їм в обличчя, коли вони хлюпали через багнюку та продиралися крізь гілля мокрого підліску, що хльостало їх по обличчі. Коли коти підійшли до входу, то побачили Плющоплесу й Голубокрилу, які досі чатували й тулилися до тернової огорожі, шукаючи під нею укриття. Жодна з воячок не звернула уваги на двох котів, що продралися крізь живопліт і попрямували до своїх кубел.

— Нам треба поговорити про це ще раз, — пробурмотів Левожар, перед тим як вони розійшлися.

Сойкопер відповів коротким кивком. Адже він геть виснажився після спуску в яму й відкриття про Падуболистку, а от тепер ще й вимок на шляху назад у табір.

Терносяйна підвелася, коли Сойкопер проштовхнувся повз ожиновий пліт і, хитаючись, попрямував до свого гнізда.

— Де ти був? — нявкнула вона.

— За табором, — різко відповів Сойкопер, а потім зрозумів, що відчуває в кублі запах лише однієї кішки. — Де Кригохмара?

— Вона повернулася до вояцького кубла. Сказала, що там вона так само добре відпочине.

Сойкопер знизав плечима. Він надто втомився, щоб сказати, що думає про вояків, які вважають, буцімто знають краще за свого медикота.

Він огляне Кригохмару вранці.

— Ти весь мокрий і замурзаний! — вигукнула Терносяйна.

«Ага, і ще в мене гострі кігті! Чи є ще щось очевидне, на чому ти хочеш акцентувати?» — роздратовано подумав кіт.

— Зі мною все гаразд, — сказав Сойкопер.

— Ні, не гаразд, — наполягала Терносяйна. — Ти мокрий, як утоплена миша, і буквально спиш на лапах. Ходи сюди, я тебе приведу до ладу. Обіцяю не чіплятись із запитаннями, де ти блукав.

Надто зморений, щоб сперечатися, Сойкопер підійшов до Терносяйниного гнізда й плюхнувся біля неї. За мить відчув шорсткий дотик її язика, який ритмічно гладив його по плечі. На мить йому стало ніяково, що вона доглядає за ним, утім облизування молодої кішки діяло так заспокійливо, що він задрімав, розмірковуючи, чи облизувала його отак коли-небудь власна мати.

«Але яка мати? Листоплеса чи Вивіркострибка?»

Внутрішнім зором медикіт бачив обличчя, яке споглядало його. Спочатку подумав, що то Листоплеса, але вона розпливлася й стала Вивіркострибкою, потім змінилася на Падуболистку, а зелені очі сяяли, коли дивилися на нього. Сойкопер різко прокинувся: виявляється, він майже сидів. Хутро було сухе й тепле, а все тіло розслаблене.

— З тобою все гаразд? — тривожний голос Терносяйної нагадав йому про те, де він перебуває.

— Зі мною все гаразд. — зітхнув Сойкопер.

Раптом йому захотілося, щоб поряд був кіт, із яким можна поговорити: не кіт із Зореклану, а справжній друг, такий, як Попелюшкосерда в Левожара. А Терносяйна навряд чи може стати таким товариством для нього.

— Мабуть, важко, коли ти так багато робиш для Клану, а ще доводиться зберігати всі таємниці Зореклану, — мовила до нього Терносяйна.

«Таємниці Зоряного Клану значно легші, аніж наші власні!»

— Я медикіт, і це мої обов’язки, — відповів Сойкопер. — Тобі ніколи не доведеться турбуватися про щось таке.

— Та звісна річ, — пробурмотіла Терносяйна так тихо, що Сойкопер не був упевнений, чи мав це почути. — Тому що від мене ніколи не буде жодної користі, чи не так?

Сойкопер звівся на лапи. Він знав: Терносяйна марно допомагала йому виконувати обов’язки медикота, це ніколи не компенсує для неї того, що вона не має можливості виконувати вояцькі обов’язки.

— Дякую, що вилизала моє хутро, — нявкнув він і поплентався до власного гнізда.

***

Згорнувшись серед папороті, подумки Сойкопер опинився на дні ями. Дощ ущух. Високо вгорі хмари швидко пливли небом, попри те що кіт не відчував вітру. Заглиблюючись уві сні в тунель, він внутрішнім зором побачив, що дорога попереду тьмяно освітлена, ніби зірки сяяли крізь землю та каміння над його головою. Він зайшов далі, нашорошивши вуха, щоб ловити кожен найменший звук, але повітря навколо було порожнім і тихим.

Де всі Древні коти?

Сойкопер ішов уперед у сріблястому світлі, поки не досягнув печери, де текла річка. Цього разу вона стрімко мчала поміж скелями, вузька й чорна, а не широка й недобра, як минулого разу, коли він був тут. Несподівано медикіт відчув поколювання в лапах. Він подивився на той виступ, де якось сидів Скеля, але зараз там нікого не було.

За спиною Сойкопера пролунали тихі кроки. Він обернувся й побачив слабкий силует, що вислизнув з іншого тунелю.

— Опале Листя, це ти? — пронявкав кіт.

— Ні, — прохрипів знайомий голос.

— Скеле!

Древній кіт підійшов до Сойкопера, його довгі викручені кігті клацали по кам’яній долівці. Сліпі очі вирячилися, і бліде світло вилискувало на його лисому тілі. Він зупинився перед Сойкопером.

— Чому ти зламав мою палицю? — спитав Скеля.

У його голосі не було ані злості, ані смутку — нічого, що підказало б Сойкоперові, що відчуває Древній кіт.

— Я… я хотів з тобою поговорити, а тебе не було, — затинаючись, відповів Сойкопер. — Який сенс був тримати подряпаний шматок деревини?

Навіть коли він казав це, то знав, що палиця була чимось значно більшим, ніж просто деревина.

— Я завжди тут, — відповів Скеля, і тепер Сойкопер почув у його голосі смуток. — Я сам прийду до тебе, коли мені буде що сказати. Не треба мене кликати.

Сойкопер схилив голову, почуваючись кошеням, якого лають за те, що воно втекло з табору.

— Ця палиця була твоєю історією, — вів далі Скеля. — Ти не можеш просто взяти й викинути її. Минуле всюди й навколо, а коти, які колись були вояками, знову стануть вояками.

Сойкопер напружився, і його кігті зашкрябали кам’яною долівкою печери.

— Ти маєш на увазі Падуболистку? — квапливо запитав він. — Ти бачив її? Вона жива?

Скеля кліпав очима, і Сойкопер здригнувся від думки, що сліпі сірі очі Древнього кота досі добре бачать його.

— Твоє минуле лежить у горах, — відповів йому Скеля. — У місці, де я народився, місці, куди колись повернулися коти. Ти повинен піти туди ще раз, щоб замкнути коло.

— У Плем’я Стрімкої Води? — Тепер Сойкопер не міг досить швидко розуміти, чи відповідає Скеля на його запитання. — Вони втрапили в халепу?

Скеля не відповів. Стукотіння камінців позаду на мить відвернуло Сойкоперову увагу, а коли він повернувся, Древній кіт зник.

— Скеле! — гукнув він, утім луна його голосу завмерла в тиші, а відповідь не прозвучала.

Поки Сойкопер стояв біля річки, мало не вибухаючи від розчарування, він почув тихі кроки, що наближалися, і, озирнувшись, побачив молодого рудо-білого кота. Той виходив із тунелю.

Опале Листя підійшов до Сойкопера й опустив перед ним голову. Його очі були повні смутку.

— Вітаю, Сойчине Крило, — нявкнув кіт.

Сойкопер напружився, коли Опале Листя назвав його на ім’я, яке він мав у прадавні часи.

— Вітаю.

— Інші коти пішли, чи не так?

Його голос був тихий, не звинувачувальний, але Сойкопер почувався ще більш винним через ту роль, яку відіграв у відході Древніх котів з озера. «Цікаво, чи знає Опале Листя, що я накоїв?» — подумав кіт.

— Так, вони пішли, — зізнався Сойкопер.

— Їхня відсутність бринить у мені, мов тиша, — нявкнув Опале Листя. — Але твої коти досі тут. Ходімо, я відведу тебе до них.

Не чекаючи на Сойкоперову відповідь, він попрямував через печеру до входу в інший тунель. Сойкопер якийсь удар серця повагався, а потім кинувся слідом.

Опале Листя вів його тунелями, і, перш ніж Сойкопер устиг щось утямити, вони знову стояли в ямі перед гілкою. «Звісно, адже Опале Листя так довго блукав цими тунелями. Він знає найкоротший шлях».

Раптом думка про те, щоб залишити молодого кота там самого, здалася Сойкоперові нестерпною.

— Ходімо зі мною, — закликав його медикіт.

Опале Листя похитав головою.

— Ми обидва знаємо, що це неможливо.

Він звів голову й подивився на небо. Хмари розвіялися, і вояки Зоряного Клану засяяли у вогні крижаного світла.

— Зірки досі сяють, — прошепотів Опале Листя здивовано. — Ніколи не думав, що побачу їх знову. Приємно знати, що вони досі там, як і завжди. Минуле навколо нас.

Сойкопер стрепенувся. «Саме це казав і Скеля!»

— Твоя доля там, угорі, чи не так? — нявкнув Опале Листя, вказуючи хвостом у напрямку неба. — Тобі тут не місце.

Він простягнув хвіст, і Сойкопер здійняв власний хвіст так, що вони на мить торкнулися.

— Нехай тобі щастить, мій друже, — вів далі Опале Листя. — Якщо я колись тобі знадоблюсь, я буду тут.

— Дякую, — пробурмотів Сойкопер. Він пробрався по пухкій землі й піднявся на гілку. Коли знову подивився в яму, Опале Листя вже зник. — Гей, Опале Листя!

Сподіваючись побачити кота ще раз, Сойкопер нахилився понад дірою.

Щось гостре встромилося в його бік. Темрява заполонила зір, коли він розплющив очі й утямив, що перехилився через край гнізда, притиснувшись щокою до кам’яної долівки кубла.

— Сойкопере?

Голос Терносяйної був приглушений, і Сойкопер збагнув, що вона штурхає його гілочкою, затиснутою в роті.

— Припини це, — пробурмотів він, сідаючи й струшуючи мох із хутра.

— Я думала, тобі наснився поганий сон, — тепер виразніше нявкнула Терносяйна. — Ти говорив щось дивне… Щось про листя, яке опадає. Що з тобою відбувалося?

Сойкопер знехтував її запитанням. Підхопившись на лапи, він пошкандибав повз ожиновий пліт і вийшов у табір, мало не врізавшись у Мишовуса, який саме прямував до кагату свіжини.

— Вибач, — пробурмотів медикіт, коли молодий вояк відскочив, щоб його пропустити.

Він відчув, як біля ясел пищать й перекидаються кошенята Маколеди, а їхня мати сидить й спостерігає за малюками. Плющоплеса та Голубокрила проходять крізь терновий живопліт і, хитаючись, прямують до кубла новаків, їхні лапи важкі від утоми після нічного чатування…

На мить Сойкопер замислився, чому вони зараз ідуть до старого кубла, аж поки не згадав, як мало місця у вояцькому кублі. «У новаків нині порожньо, тож кішки там добре виспляться».

Посеред улоговини він почув підвищений голос Ожинокігтя, який інструктував перші патрулі:

— Сіросмуже, ти можеш очолити досвітній патруль. Візьми Вивіркострибку, Березопада та Ясносерду.

— Уже йдемо, — відповів Сіросмуг.

— Пильнуй кордони Тіньового Клану, — попередив його Ожинокіготь. — Ми не хочемо додаткових негараздів. — Коли патруль Сіросмуга вирушив, воєвода повів далі: — Шипокігтю, ти можеш очолити мисливський патруль, чатуватимете вздовж струмка, що межує з Вітряним Кланом. Біля берега досі може бути здобич.

— Добре, Ожинокігтю. Кого мені взяти із собою?

Воєвода завагався, потім нявкнув:

— Цвітопалу, Бубконоса й Левожара. Попелюшкосердо, ти веди ще один патруль униз до озера…

Щойно Сойкопер почув братове ім’я, він перестав слухати Ожинокігтя й попрямував через табір, щоб перехопити Левожара, перш ніж той чкурне з патрулем до тернової огорожі.

— Левожаре, стривай! Нам треба йти в гори!

— Що? — Левожар випромінював розпач і нетерпіння. — Сойкопере, я вирушаю в патруль. Ти не можеш просто зараз змусити мене йти деінде.

Сойкопер зневажливо махнув хвостом.

— Мені наснився сон, — наполягав він. — Там наша доля!

Медикіт розумів, що зацікавив брата.

— То був сон від Зоряного Клану? — поцікавився Левожар.

— Ні, від кота, що навіть старший за весь Зоряний Клан. Я думаю, він знає, звідки походить пророцтво. Левожаре, нам треба йти!

Розділ 5

Плющоплесій здавалося, що її лапи ось-ось відваляться. Нарешті вона дісталася кубла й плюхнулася у своє гніздо з моху та папороті.

— Я рада, що це закінчилося! — заявила юна воячка. — Я ладна проспати цілісіньку повню.

— Але воно того варте, — нявкнула Голубокрила, скручуючись у ковтюшок біля сестри. — Ми воячки! — Коли Плющоплеса вдячно пригорнулася до теплої сестриної шуби, вона тихо додала: — Не ходи сьогодні до Темного Лісу. Тобі потрібно відпочити.

«Якби ж я мала вибір», — утомлено подумала Плющоплеса. Невже Голубокрила не розуміє, що вона не може контролювати свої візити до Місця Без Зірок? «Я ладна віддати все за те, аби більше ніколи там не прокидатися», — подумала кішка, але не вимовила цього вголос. Не хотіла, щоб Голубокрила ще дужче хвилювалася за її безпеку.

Зігріта хутром сестри, Плющоплеса заснула. Коли розплющила очі, то якусь мить сподівалася, що побачить навколо себе знайоме кубло, до якого крізь траву, що нависала над входом, проникає сонячне світло. Натомість вона опинилася в оточенні блідого, хворобливого світла Темного Лісу. Вона сиділа в тіні купи папороті, мертве сіре листя нависало над її головою. Перед її лапами простягалася вузька стежка, яка кривуляла далі крізь зарості.

Плющоплеса зітхнула: «Я мала це знати».

Перш ніж встигла поворухнутися, вона почула нявкання, що наближалося, і кроки кількох котів, які продиралися крізь хащі. Плющоплеса дочекалася, коли перший із них з’явиться на галявині.

— Ви бачили прийом, якого мене навчив Чортополох? — похвалився Бризошуб. — Зачекайте, поки я матиму нагоду випробувати його на одній із тих коростявих шкур Громового Клану!

— Чортополох — чудовий кіт. — Бризошубова посестра Сонцемітка прямувала за товаришем на відкриту місцину. Разом із ними йшов сіро-білий новак, якого Плющоплеса не впізнала. — Я не можу повірити, що він колись був котом Громового Клану!

Коти Вітряного Клану промчали повз Плющоплесу і, не помітивши її, зникли вдалині. «Звісно, бо вже світає, — подумала вона. — Вони йдуть додому». Кішка вже збиралася вийти з купи папороті, коли почула кроки, що наближалися, й відчула запах Тіньового Клану.

«Тигросерд!»

Плющоплеса залишилася в тіні, а Тигросерд оминув поближній кущ ожини й попрямував до неї. З ним ішли Щурошрам і Яблукошубка. Коли вони порівнялися, Тигросерд відступив убік, даючи побратимам змогу далі податися без нього. Зачекав, роздуваючи ніздрі, аж поки коти не опинилися за межами чутності.

— Я відчуваю твій запах, — нявкнув нарешті він. — Тож нема сенсу ховатися.

Плющоплеса вискочила з купи сірої папороті й зіткнулася віч-на-віч зі смугастим вояком.

— Я не ховалася! — заперечила вона. — Я щойно сюди прийшла.

— І чому ти прийшла лише щойно? — крижаним тоном перепитав Тигросерд. — Чи ти гадаєш, що зможеш уникнути мене, якщо прийдеш сюди в інший час? Хай там як, уже запізно, — провадив він, перш ніж Плющоплеса встигла відповісти. — Я знаю про тебе всеньку правду. Що сказала б твоя сестра, якби знала, що ти ладна вбити невинного кота?

На мить Плющоплеса завмерла від жахливого спогаду про те, як Зорелом намагався змусити її вбити Жарохвоста, що несподівано прийшов із Зоряного Клану. Вона мала його вбити, щоб довести відданість Темному Лісу.

«Чи я направду вбила б його, якби мені не завадив Тигросерд?»

— У мене не було вибору, — визнала вона.

Тигросерд шмагав хвостом по землі.

— Завжди є вибір, — прошипів він.

Гнів охопив Плющоплесу, немов полум’я суху траву.

— Ти хочеш сказати, що мав вибір використати мою сестру, щоб дізнатися про грядку з цілющими травами в Громовому Клані? Не дивно, що вона більше не хоче тебе бачити!

— Я її не використав. — Бурштинові очі Тигросерда затьмарилися. — Але я не очікую, що ти мені повіриш.

Він розвернувся й побіг доганяти побратимів.

Плющоплеса спостерігала за котом, доки той не зник за поворотом стежки, відтак повернулася й попленталася в протилежному напрямку. Подолала відстань у кілька лисиць, а потім обійшла терновий кущ і мало не врізалася в Чортополоха.

— Який же я радий тебе бачити, — промуркотів сіро-білий вояк. — Дуже тішуся, що ти все-таки вирішила завітати до нас, Плющолапко.

— Мене звати Плющоплеса, — гордовито відповіла вона. — Тепер я воячка.

— Ні, тільки не тут, — відказав їй Чортополох. — Аж поки я не скажу. — У його голосі звучав сарказм. — І я ще довго такого не скажу, якщо ти не здатна потурбуватися про те, щоб вчасно приходити на тренування.

— Я стояла на чатуванні всю ніч.

Плющоплеса тримала голову високо здійнятою, дарма що відчувала тріпотіння в животі.

— Ходи за мною, — тільки й відповів він.

Зійшовши зі стежки, Чортополох повів її крізь густий підлісок, поки вони не вийшли на галявину, понад якою височіли вузлуваті дуби. Посеред галявини була купа повалених дерев, укритих слизьким мохом. На стовбурах росли бліді гриби, які, здавалося, випромінювали власне хворобливе світло.

— Зараз… — почав був Чортополох.

Його урвали звуки котячих кроків, що линули крізь папороть. Плющоплеса вловила запах Вітряного Клану за мить до того, як у видноколі з’явився Мурахошуб.

— Вибач, Чортополоху! — сказав він, задихаючись. — Однозір відрядив мене в місячний патруль. Я щойно заснув.

Плющоплесій стало моторошно. Як і вона, Мурахошуб не стулив очей усю ніч. У їхніх Кланах зараз було денне світло, бліде сонце гололисту пробивалося крізь дерева. Але Темний Ліс однаково був укритий темрявою.

«Невже тут завжди ніч?» — дивувалася вона.

— У мене для тебе нове завдання, — нявкнув Чортополох, пускаючи поза вуха вибачення Мурахошуба. — Бачиш ті повалені дерева? Ти нападатимеш, а ти, — він повернувся до Плющоплесої так, що його плямиста сіро-біла морда була від її обличчя на відстані завдовжки з мишу, — захищатимешся. Мурахошубе, ти переможеш, якщо змусиш Плющоплесу піднятися на верхівку купи повалених дерев.

За помахом Чортополохового хвоста Плющоплеса стрибнула на найнижчу деревину. Від очікування її хутром пробігло поколювання — від вух до кінчика хвоста. Вона пишалася своєю бойовою майстерністю. «Я покажу цьому воякові Вітряного Клану, із чого зроблені Громові коти!» — думала вона.

Мурахошуб кинувся на неї, не випускаючи пазурів, наче це було Кланове тренування. Плющоплеса звелася дибки, хитко балансуючи на задніх лапах і лупцюючи кота по вухах передніми, при цьому кігті теж не випускала. Мурахошуб відступив на крок, а потім знову кинувся на неї і, намагаючись вивести кішку з рівноваги, врізався їй у бік. Плющоплеса акуратно відступила й м’яко змазала лапою кота по плечу.

— Що? Ви що, кошенята? — гаркнув Чортополох. — Я сказав битися!

Мурахошуб знову кинувся на Плющоплесу. Цього разу його пазури були випущені, а зуби вишкірені. Він стрибнув на неї та спробував ухопити за загривок. Коли Плющоплеса вдарила супротивника, біль пронизав їй бік. До того ж кіт був надто близько, щоб її удари набрали бодай якоїсь сили, і поки вона намагалася звільнитися, Мурахошуб штовхнув її на наступну колоду.

Чортополох зашипів.

— Таких вояків тепер готує Громовий Клан? — глузував він.

Розлючена Плющоплеса кинулася на Мурахошуба з пронизливим вереском. Але, щойно вона стрибнула, її лапа послизнулася на одному з блідих грибів, тож вона незграбно впала набік, їй забило дух, коли приземлилася на найнижчу колоду. Плющоплеса приготувалася до того, що Мурахошуб надалі атакуватиме, але коли вона підвела очі, то побачила, що він відійшов і чекав, поки вона підведеться й продовжить бій.

Вдячно кивнувши йому, Плющоплеса насилу звелася на лапи, але, перш ніж вона встигла напасти знову, Чортополох проскочив повз неї, вискаливши зуби в гарчанні. Мурахошубові очі широко розплющилися, і він відступав від розлюченого вояка, аж поки не опинився на купі колод, хитко балансуючи.

— Боягуз! — кепкував Чортополох, викидаючи в його бік величезну передню лапу. — Вияви трохи хоробрості, ясно тобі?

Мурахошуб із гарчанням стрибнув на сіро-білого кота, увіп’явшись зубами в шию Чортополохові та дряпаючи кігтями по плечу. Чортополох скинув його, як сухий листок, і притиснув до колод. Мурахошуб задніми лапами гамселив супротивника, видираючи жмути шерсті із Чортополохового черева.

— Отак краще! — гаркнув Чортополох. — Тепер ти б’єшся, як вояк!

Його здоровезні пазури вп’ялися в плечі Мурахошуба, і він тряс його, немов лисицю. Плющоплеса нажахано спостерігала, як зі шкури вояка Вітряного Клану хлинула кров, гарячий запах став грудкою їй у горлі.

— Чортополоху, годі! — заверещала вона.

Вояк пустив поза вуха її слова. Витягнувши шию, він уп’явся зубами в горло Мурахошубові й скинув його з купи. Кіт важко приземлився на землю перед Плющоплесою.

Мурахошуб ледь рухався, намагаючись звестися на лапи, але зі стогоном упав знову. Настрашена Плющоплеса присіла біля кота й простягнула лапу, намагаючись розсунути шерсть і дізнатися, звідки тече кров.

— Облиш його! — наказав Чортополох із вершини купи. — Він програв битву, і все по тому.

— Але він поранений! — запротестувала Плющоплеса.

— Він одужає, — гаркнув вояк і подався колодами вниз до двох молодих котів.

Поки він до них ішов, Плющоплеса схилилася над Мурахошубом і прошепотіла йому на саме вухо:

— Прокидайся! Ти насправді не тут, ти спиш у своєму гнізді у Вітряному Клані.

Кроки Чортополохових лап наближалися.

— Хутко! — прошипіла Плющоплеса.

Мурахошуб схлипнув у відповідь. Плющоплеса погладила лапою його по плечу, і він, на її полегшення, протяжно зітхнув і заплющив очі. Коли поринув у сон, його тіло затремтіло, а потім зникло, не залишивши нічого, окрім кількох плям крові на траві.

Тієї миті Чортополох скочив на землю з колод, його зелені очі спалахнули люттю.

— Боягуз! — сплюнув він, пильно дивлячись на те місце, де зник Мурахошуб. — Мабуть, тому коти Вітряного Клану так швидко бігають, щоб уміти давати драла?

— Я завжди знала, що в нього лисяче серце. — Плющоплеса добре розуміла, що мусить погодитися із Чортополохом. — Тепер мені нема з ким тренуватися.

— Та чому ж? — Чортополох перевів на неї погляд і провів язиком по губах, ніби передчуваючи соковиту здобич. — Ти можеш битися зі мною.

Серце Плющоплесої так закалатало, аж їй здалося, що воно от-от вискочить із горла.

— Добре, — кивнула вона, намагаючись говорити бадьоро.

Перш ніж вона встигла перевести дух, вояк кинувся на кішку, збивши з лап так, що вона вдарилась об землю, відчуваючи на собі його вагу. Котячі пазури вдарили її по плечах. Інстинктивно Плющоплеса обм’якла. Відчувши, як Чортополох розслабився, вона висмикнулася з-під нього й завдала кількох прудких ударів йому в бік, а потім вискочила за межі його досяжності.

В її голові паморочилося від утоми, а лапи були важкі, мов камені, утім Чортополохове сичання додавало їй сили. Коли він знову розвернувся, щоб напасти, вона присіла й чекала на нього, хльостаючи хвостом з боку в бік. Коли Чортополох стрибнув, Плющоплеса ковзнула вперед під його черево й атакувала ззаду, вчепившись кігтями в його сідниці. Він хвостом ляснув її по морді, і кішка чимдуж укусила за нього, тішачись тим, що почула болісне ревіння. Вирвавши хвоста, Чортополох розвернувся хутчіше, ніж вона могла того очікувати. Затуманеним змореним зором Плющоплеса спостерігала за вояком, намагаючись збагнути, куди він стрибне. Коли він здійнявся в повітря, ухилилася вбік, але він викинув уперед одну лапу й повалив її на землю. Плющоплеса скрикнула, коли вони разом покотилися по траві, хапаючи одне одного за шерсть.

Упершись головою в Чортополохову шию, Плющоплеса силкувалася вп’ястися зубами йому в горлянку. Гекнувши від зусилля, кіт відштовхнув її, і вона вдарилася об низ колоди. Намагаючись відновити дихання, Плющоплеса дерлася кігтями вгору, незважаючи на мох і гриби, що облипали її хутро, дерлася, аж поки не видряпалася на найвищу деревину.

— Я перемогла! — заверещала вона.

Чортополох схопився на лапи й зиркнув на неї.

— Той, хто опиняється на верхівці купи, програє, мишомізка кішко, — кинув він.

— Але ж ти мене сюди не заганяв, — переможно нявкнула Плющоплеса. — Я сама видряпалася. І я ладна кинутися на тебе знову, тому я перемогла тебе!

— Тут я визначаю правила… — почав Чортополох.

— Ця мала має рацію, — урвало його чиєсь гарчання, і з-за одного зі старих дубів вийшла химерна постать Кленотіні¹. Плющоплесій було цікаво, скільки вона там простояла. — Визнай поразку, Чортополоху. Іди зализуй рани.

Чортополох гидливо пирхнув і крутнувся. Коли він перетинав галявину, прямуючи до дерев, Плющоплеса про себе позловтішалася, побачивши, що він шкутильгає.

Кленотінь підійшла до купи колод і вухами дала знак Плющоплесій спускатися.

— Я мала сумніви щодо твоєї відданості, — прохрипіла Кленотінь, коли Плющоплеса зійшла до неї. — Але я змінюю свою думку. Коли почнеться битва, ти битимешся разом зі мною.

— А коли буде битва? — запитала Плющоплеса, намагаючись здатися нетерпеливою і сподіваючись, що Кленотінь дасть якусь інформацію, що її кішка зможе переказати Сойкоперові й Левожарові.

— Не так швидко, — пробурмотіла Кленотінь зі схвальним блиском в очах. — Можливо, ти й перемогла Чортополоха, але тобі ще треба навчитися багато чого, перш ніж ти зможеш протистояти найдосвідченішим воякам Кланів.

— Я просто хочу бути готовою, — запевнила її Плющоплеса.

— Будеш, — пообіцяла Кленотінь. — Тепер залишилося недовго…

***

На полегшення Плющоплесої, Кленотінь кивнула їй на прощання й зникла серед дерев. Знесилена бійкою та неспанням, Плющоплеса впала на землю, заплющила очі та поволі відчула, як Темний Ліс навколо неї згасає.

Присмак запорошеного сухого моху та знайомий запах сестри лоскотали їй ніс. Протяжно зітхнувши, Плющоплеса розплющила очі. Голубокрила досі спала поряд, закинувши одну лапу сестрі на живіт. Обережно, щоб не розбудити її, Плющоплеса вивільнилася із сестриних лап і, кульгаючи, вийшла на галявину. Небо було сіре, затягнуте хмарами, але вона здогадалася, що зараз мав бути сонцепік. Орлякошуб, Карохвістка й Косариконіг гомоніли біля кагату свіжини. Папоротехмарка дрімала біля входу в ясла, а біля кубла старійшин сиділи Мурко й Мишошубка. Плющоплеса здогадалася, що колишній самітник розповідає кішці одну зі своїх нескінченних історій.

Ожинокіготь ніс білку, що звисала в нього зі щелеп, за ним ступали Березопад і Білокрила — обоє несли мишей. Ружопелюстка йшла позаду із полівкою в зубах.

«Усе так спокійно», — подумала Плющоплеса.

Але її розум був сповнений образів фатальної битви: коти верещать, б’ються кігтями, кров просочується крізь землю в улоговині, коти лежать мертві зі здертими шкурами...

Її опосіла тривога. «Мені належить запобігти битві? А якщо я не зможу? Чи справді я здатна врятувати побратимів?»

Розділ 6

Голубокрила сиділа біля новацького кубла, швиденько пригладжуючи хутро, а її побратими стояли навколо. Усі збиралися рушати на Зборище. У кам’яній улоговині згасало проміння денного світла, а на небі вже сходила повня. Витягнувшись, щоб дістатися до хутра на шиї, Голубокрила намагалася придушити почуття страху. «Я охочіше йшла б на це Зборище, якби зі мною була Плющоплеса», — подумала вона.

Але Плющоплеса ще відновлювалася від поранень, які дістала в Темному Лісі кілька днів тому, щойно вони стали воячками. Голубокрила, прокинувшись тоді, була вражена, коли побачила, у якому стані перебувала сестра. На боках і плечах рясніли глибокі подряпини, а хутро було закривавлене. Рани виявилися такі тяжкі, що Голубокрила покликала Сойкопера. Він лікував Плющоплесу павутинням і хвощем, а для побратимів вигадав історію про те, що кішка впала в ожиновий кущ.

Щойно згадали, як Кригохмара нещодавно провалилася в яму, тож Мишошубка якийсь час бурчала щось про незграбну молодь, проте Плющоплеса мовчки це терпіла. Вона відмовлялася розповідати будь-кому з котів, навіть Голубокрилій, як саме травмувалася.

Занепокоєння через сестру шпичкою кололо шкуру Голубокрилої. Не було жодної ознаки того, що Клан уже зібрався вирушати, отож кішка ковзнула назад у своє кубло. Плющоплеса згорнулася в гнізді. Коли Голубокрила увійшла, сестра звела голову, і в її очах відбивалася лише глибока втома.

— Пообіцяй мені, що ти сьогодні ввечері не підеш у Темний Ліс, — благала Голубокрила.

— У мене нема вибору, — відповіла Плющоплеса, вперто похитавши головою. — А навіть якби й був, я однаково мушу піти, тому що ми ще недостатньо знаємо про битву.

— Але… — мовила Голубокрила й розчаровано спинилась, адже так бажала, аби сестра довірилася їй, як колись.

«Невже вона досі незадоволена мною через те, що я приховувала від неї свою силу?» — скрушно подумала кішка.

— Я просто хвилююся за тебе, та й по всьому.

— У мене все буде добре, — нявкнула Плющоплеса з відтінком гордощів у голосі. — Я впораюся.

Голубокрила мимохіть відчула укол ревнощів і подумала: «Чи вона вважає себе кращою за мене, тому що робить це для нашого Клану?»

— Плющоплесо, я просто хочу… — повела вона.

— Ось ти де, Голубокрило! — урвав її голос Ожинокігтя.

Голубокрила обернулася й побачила воєводу Громового Клану, який визирав крізь траву, що затуляла вхід до кубла. — Виходь, ми готові рушати.

— Вибач, — нявкнула Голубокрила. — До зустрічі, Плющоплесо.

Вибравшись із кубла, юна воячка помчала до тернової огорожі, де на неї вже чекали побратими, які збиралися пройти тунелем.

— Вітаю, Голубокрило, — привітала її Ліщинохвоста. — Із Плющоплесою все гаразд?

— Усе гаразд, — відповіла юна воячка.

Вона помітила Попелюшкосерду, яка прямувала до неї зі стурбованим виразом обличчя, і здогадалася, що та хоче розпитати про колишню новачку. Але часу на балачки не було, Попелюшкосердій довелося розвернутися й пірнути в тунель, а Голубокрила пішла слідом.

Вогнезір швидко торував стежку лісом. Місяць кидав тіні на їхній шлях, іній виблискував на кожній травинці та листі папороті. Голубокрила аж захекалася, коли вийшла з-за дерев і спинилася на вершині схилу, що вів до озера. Місяць прокреслив на воді срібну доріжку від берега до берега. Брижі тихо омивали рінисте узбережжя.

Слідом за побратимами кішка помчала вздовж крайки води, хлюпаючи, перейшла струмок на кордоні Вітряного Клану, попрямувала до конярки. Вона подумала про мерехтливий покрив льоду, розбитий нерівними тріщинками, ту діру, яка поглинула Жарохвоста. А колись озеро було ділянкою напіввисохлого мулу, усіяного невеликими плесами, де плюскотіла риба й куди збиралися спраглі коти, сподіваючись дістати останні краплі води.

«Ніщо не залишається колишнім, — усвідомила Голубокрила. — Нічого, окрім пророцтва, адже воно й тепер не стало зрозумілішим, ніж раніше».

— Гей, Голубокрило! — голос Лисостриба відвернув її від думок. — Хутко біжімо до дерев’яної кладки на озері!

Відкинувши хвилювання, Голубокрила помчала за ним і наздогнала тільки тоді, коли вони перетинали запахові мітки Річкового Клану. Засапавшись, вони зупинилися біля кінця дерева, перекинутого через озеро, далеко попереду решти Клану.

— А ти прудка! — захоплено сказав Лисостриб, віддихуючись.

— Ти й сам бігаєш нівроку, — відповіла Голубокрила, ляснувши його хвостом по плечі.

Решта Клану підійшла до них, відтак Вогнезір стрибнув на повалене дерево, щоб перевести своїх котів на острів. Голубокрила відкинула туди свої відчуття та зрозуміла, що три інших Клани вже на місці. Її охопив неабиякий неспокій. Від хвилювання аж поколювало в лапах, коли вона ступала поваленим стовбуром і бігла берегом, пробиваючись крізь кущі, які оточували Великий Дуб.

На галявині бентежно метушилися коти. Голубокрила зрозуміла, що вони досі тримаються своїх Кланів, не прагнучи попліткувати з чужими котами, як зазвичай робили на Зборищі. Коли з’явився Громовий Клан, вона відчула хвилю ворожості від Тіньових котів до Громових. Один чи двоє з них витягнули шиї, щоб люто зашипіти, багато інших підкреслено повернулися спиною.

Голубокрила не могла не шукати очима Тигросерда й помітила його в тіні куща падуба. Його бурштиновий погляд зустрівся з її, і вона відразу відвела очі: юну воячку обсипало жаром. Так і не змогла пробачити смугастому котові за те, що він використав її, щоб одержати Сойкоперів запас цілющих трав. «Він перетворив мене на шпигунку Тіньового Клану!» — обурено думала вона.

Але Голубокрила не могла забути того часу, коли вони з Тигросердом бавилися разом, граючись у старому гнізді Двоногів на краю території Тіньового Клану. Їхні зустрічі під місяцем були для неї важливішими за все інше.

— Голубокрило? — Вона обернулася від м’якого дотику кінчика хвоста до свого плеча й побачила Джмільосмуга. — Не засмучуйся через тих котів Тіньового Клану, — мовив молодий кіт. — У них лисячі серця!

Вона промурмотіла щось на знак згоди. Коли Джмільосмуг смикнув вухами в бік їхніх побратимів, вона дозволила йому завести себе всередину, хоча не змогла втриматися, щоб не поглянути ще раз на Тигросерда. Той заглибився в розмову з якимось котом Річкового Клану: раніше вона його не бачила.

«Певно, ще один вояк Темного Лісу, — здригнувшись, здогадалася кішка. — Як я могла довіряти Тигросердові? Зрештою, він Тигрозорів родич. І кожен кіт знає, яким лихим був Тигрозір!»

Потім кішку охопила провина, коли вона згадала, що Ожинокіготь також був родичем Тигрозора. «Ожинокіготь геть не лихий! Він вірний воєвода Громового Клану!»

Наразі всі четверо провідників посіли свої місця на Великому Дубі. Вогнезір балансував на розгіленні, а Мрячкозірка присіла на гіллі попід ним. Однозір, навпаки, сидів на гілці вище від Вогнезора, звідти звисав його хвіст. Голубокрила спочатку взагалі не могла роздивитися Чорнозора, аж поки нарешті не помітила його серед купи сухого дубового листя, що, втримавшись, обліпило гілку й відкидало на білу шкуру провідника плямисті тіні. Очима, що повнилися блиску, кіт дивився вниз, на галявину.

Голубокрила сиділа біля Джмільосмуга й тремтіла від холодного вологого повітря. Нарешті Однозір закликав Зборище до тиші.

— Здобичі вистачає, незважаючи на холодну погоду, — повідомив він. — І ще в нас висвятили на вояка Вусоноса.

— Вусоніс! Вусоніс! — вітав Вітряний Клан молодого кота, який схилив голову, маючи водночас задоволений і зніяковілий вигляд.

Голубокрила долучилася до вітань, утім помітила, що не так багато котів з інших Кланів зробили те саме. «Але ж Клани під час Зборища мають нагоду побути в мирі одне з одним. Що з нами відбувається?» — скрушно міркувала кішка.

Однозір сів на місце й знову подивився на котів унизу таким поглядом, наче питав себе про те саме. Чорнозір ковзнув із-за купи листя. Перш ніж заговорити, він оглянув котів, які перед ним сиділи.

— У нашого медикота Дрібнохмара був короткий напад білого кашлюка, — оголосив він. — Але він тепер так само дужий, як раніше, і в решти Тіньового Клану теж усе гаразд.

Він стулив щелепи, й від цього почулося клацання, відтак провідник відступив назад.

— Ха, короткий напад білого кашлюка! — буркнула Голубокрила. — Дрібнохмар помирав, і весь Громовий Клан про це знає. Невже від Чорнозора щось відвалилося б, якби він просто нам подякував?

Джмільосмуг глипнув на неї:

— Отакий уже він є — Тіньовий Клан.

Мрячкозірка звелася на лапи.

— Річковий Клан радий бачити, що крига зійшла з озера, — нявкнула вона. — Приємно знову ловити рибу. І наш Клан вітає двох нових вояків, яких висвятили минулої повні: Очеретохвоста й Пстругострумку.

— Очеретохвіст! Пстругострумка!

Цього разу до вітального хору приєдналося більше котів з інших Кланів, ніби вони поволі розслабилися. «А може, — подумала Голубокрила, долучаючись до їхніх голосів, — то Мрячкозірчині впевненість і доброзичливість розтопили їхні серця». Провідниця Річкового Клану завжди була готова співпрацювати з іншими Кланами.

— Окрім того, — вела далі Мрячкозірка, коли шум ущухнув, — на нашій території бачили борсука, але Шуваровус пильнував його разом із Вільшанокрилою та Пелюсткошубкою, аж поки той не пішов.

— Куди? — вигукнула воєвода Вітряного Клану Золоніжка. — Чи потрібно нам його пильнувати?

— Я не думаю, — відповіла Мрячкозірка. — Він вийшов повз конярку та попрямував до пагорбів. Якби я вважала, що є небезпека, — ґречно додала вона, — я переказала б повідомлення.

Мрячкозірка закінчила звіт кивком у бік Вогнезора. Коли той виструнчився на гілці, Голубокрила замилувалася його м’язистим тілом і гладким полум’яним хутром.

— У Громового Клану теж хороші новини, — нявкнув провідник. — Кілька світанків тому я провів Церемонію назовництва двох нових воячок: Голубокрилої і Плющоплесої.

Голубокрилу овіяло теплом від гордощів, коли Клани вигукували її ім’я та ім’я сестри. «От якби Плющоплеса була тут і розділила це зі мною», — думала вона.

— А де Плющоплеса? — спитала Смичковуса, воячка Вітряного Клану, коли коти знову затихли.

— Так, вона повинна бути тут як воячка під час свого першого Зборища, — докинув Ружоніс із Річкового Клану.

— Плющоплеса травмувалася, — нявкнув Вогнезір, перш ніж Голубокрила встигла заговорити. — На полюванні дуже подряпалася ожиною. Але наш медикіт лікує подряпини, і незабаром вона знов патрулюватиме. Вона буде присутня на наступному Зборищі.

Пролунало кілька співчутливих шепотів.

Голубокрила підскочила, бо Джмільосмуг штовхнув її в бік.

— Поглянь-но на медикотів! — прошепотів кіт. — Вони сидять ні в сих ні в тих. Як гадаєш, вони посварилися?

Голубокрила збагнула, що він мав рацію. Інші коти поступово стали переміщуватися, але медикоти суворо трималися своїх Кланів. Мільгокрила й Вербояса тихо розмовляли одна з одною, Дрібнохмар тримався поряд із Чорнозором, а Бориліт улаштувався побіля тернового куща, примруживши очі: він ніби підозріло споглядав усе Зборище. Сойкопер сидів біля коріння Великого Дуба, обгорнувши хвіст навколо лап.

— Закладаюся, це все через Сойкопера, — напівжартома прошепотіла Голубокрила побратимові. — Він такий ущипливий, тож я не здивуюся, якщо він пересварив решту!

А проте, маленький хробачок побоювання нив у її животі. «Медикоти не знають таких кордонів між Кланами, як ми, — міркувала вона. — Що ж пішло не на гаразд?»

Озирнувшись, юна воячка побачила, як Клаптевух і Павотеніг із Вітряного Клану розмовляли з Маківкою з Тіньового, і подумала, чи не обговорювали часом старійшини Велику Подорож, яка, здавалося, була їхньою улюбленою темою на Зборищах. Двоє чи троє новаків жартома скубалися потойбіч галявини. Смичковуса й Пелюсткошубка були поглиблені в розмову — можливо, обмінювалися спогадами про битву з бобрами. Почуття неспокою у Голубокрилої зникло.

— Гей, Джмільосмуже! — До них підстрибнув Травошуб, молодий кіт із Річкового Клану. — Що сталося з Терносяйною? Я не бачив її на Зборищах уже багато повень!

Джмільосмуг, здалося, налякався. Вогнезір ніколи не повідомляв про травми Терносяйної на Зборищі. Голубокрила здогадалася: через те, що це зробить її саму та весь Громовий Клан уразливими. От і тепер був не слушний час, щоб переказувати такі новини іншим Кланам.

— Знаєш, — підскочила вона, позбавивши Джмільосмуга потреби відповідати, — з нею все гаразд, просто вона завантажена справами, як і всі ми.

Травошуб кліпав очима.

— Добре, — розчаровано нявкнув кіт і попрямував до свого Клану.

Джмільосмуг протяжно зітхнув і дивився, як молодий кіт рушив назад.

— Дякую, — пробурмотів він Голубокрилій.

— Я просто сказала правду, — знизала плечима Голубокрила.

Джмільосмуг розширив очі.

— Ти ж знаєш, що це не так.

Голубокрила чула біль у його голосі. Простягла до нього хвоста й лагідно торкнулася плеча.

— Тобі, мабуть, важко бачити сестру так тяжко пораненою.

— Ти навіть не уявляєш як, — понурив голову Джмільосмуг.

— О ні, я уявляю. — Голубокрила думала про Плющоплесу.

«Я теж переживаю за свою сестру».

— Я намагаюся не жаліти Терносяйну, — вів далі Джмільосмуг. — Я знаю, що вона найменше цього хоче. Але мені направду прикро. Навіть попри те, що я справді пишаюся нею. Адже вона далі бореться, хоч і знає, що надії нема і вона ніколи знову не ходитиме.

— Я впевнена, Терносяйна зрозуміла б тебе, — ніяково відповіла Голубокрила, шкодуючи, що неспроможна сказати чогось такого, що полегшить горе побратима. — Їй пощастило мати такого чудового брата.

Джмільосмуг поглянув на воячку.

— Дякую, Голубокрило.

До них наближалися М’ятошуб і Вільшанокрил із Річкового Клану. Коли вони підійшли, то кивнули до них, вітаючись.

— Що там здобич у Громовому Клані, бігає? — поцікавився М’ятошуб.

Голубокрила відступила на крок, дозволяючи Джмільосмугові відповідати, а сама озирнула галявину, роздивляючись гурти котів. «Я не шукаю Тигросерда. Зовсім ні!» — запевняла себе юна воячка. Прямуючи до виходку на острові, вона опинилася біля терну, де Павотеніг і Клаптевух теревенили з Маківкою.

— …ніколи не бачив таких ран, хіба що після битви, — нявкнув Павотеніг.

— Сердешний Мурахошуб, — пробурмотіла Маківка. — Я зустрічала його на останньому Зборищі, і він здавався таким вправним молодим котом. Як він постраждав?

Клаптевух похитав головою:

— Жоден кіт не знає, і Мурахошуб не хоче нам розповідати. Але це, мабуть, був собака. Укуси не загоюються, а він дуже хворий.

Голос Павотенога був приглушеним, коли він додав:

— Бориліт і не сподівається, що він виживе.

«Бідолашний Вітряний Клан, — співчутливо подумала Голубокрила. — Добре, що на території Громового Клану ми нечасто натрапляємо на собак».

Їхні голоси завмерли позаду неї, коли вона проштовхнулася крізь кущі до виходку. Коли вона закінчила свою брудну справу та нашкрябала зверху землю, то почула крик Ожинокігтя.

— Громовий Клане! Час іти.

Виходячи крізь кущі, Голубокрила помітила тінь, яка заступила їй шлях. Коли юна воячка підійшла ближче, то впізнала Тигросерда, який ступив до неї крок, зупиняючи.

— Нам треба поговорити, — нявкнув він.

— Нам більше нема що сказати одне одному, — прошипіла Голубокрила.

— Будь ласка! — Сумні бурштинові очі Тигросерда були широко розплющені. — Я не використовував тебе, присягаюся. Гаразд, я розповів Чорнозорові про трави Сойкопера, але це не змінює мого ставлення до тебе. — Він узяв паузу й тихіше додав: — Не змінює того, що я досі відчуваю до тебе.

Голубокрила встромила гострі кігті передніх лап у землю. Хвилювання шпичкою кололо її під шкірою, вона відчувала жахливу спокусу піддатися Тигросердові й повірити тому, що він каже.

— Ми не можемо говорити про це зараз, — відповіла вона войовничо. — Бо будь-який кіт може нас почути.

— Тоді приходь на зустріч до нашого звичайного місця, — переконував її Тигросерд.

— Ні, Тигросерде, у мене до тебе не залишилося почуттів.

У Голубокрилої на серці було тужно, коли вона брехала.

Очі кота Тіньового Клану спалахнули гнівом.

— То твоя сестра щось наговорила про мене?

Голубокрила була шокована.

— Щодо чого?

— Не зважай. Але, можливо, ти знаєш сестру не так добре, як гадаєш.

Голубокрила витріщилася на кота. «Зараз ідеться не про те, що Плющоплеса тренується в Темному Лісі. Тигросердові відомо, що я це знаю», — задумалася вона.

Раптом Тигросерд наблизився до кішки так, що його знайомий запах наповнив її ніздрі.

— Плющоплеса не така, якою ти її вважаєш, — пробурмотів він.

«І я не така, якою ти мене вважаєш. — Голубокрила хотіла вимовити ці слова вголос, але Тигросердова ніжність чомусь налякала її. — Він ніби жаліє мене й хоче допомогти!» — здивовано подумала вона.

На її полегшення, цю розмову урвав іще один погук Ожинокігтя: воєвода скликав котів Громового Клану.

— Я мушу йти, — нявкнула Голубокрила. — І не хочу більше чути від тебе жодного слова.

Тигросерд не заперечував, лише понурив голову, коли вона пішла геть. Але Голубокрила, дарма що втекла від кота, відчула, ніби залишила біля нього половину себе.

«Чому я не можу просто витягнути його зі свого хутра?»

***

Дорогою назад зі Зборища Голубокрила зауважила, що Джмільосмуг ступає біля неї трохи ближче, ніж зазвичай. Але Тигросердів запах досі витав навколо, і їй досі здавалося, що вона бачить ті бурштинові очі, що дивилися на неї, і немов чує тепло його нявкання.

Вона аж підскочила, коли зрозуміла, що Джмільосмуг щось говорить до неї.

— Прошу? — перепитала кішка.

Джмільосмуг закліпав очима.

— Я лише сказав, що сподіваюся, що наступного разу Плющоплеса буде з нами.

— Вибач. — Голубокрила спробувала відштовхнути думки про Тигросерда в глибину свідомості. — Не хотіла бути нечемною. Здається, я просто втомилася.

— Я теж, — кивнув Джмільосмуг.

Він наддав ходи, поки не наздогнав Бубконоса та Мишовуса. Голубокрила кілька хвилин мовчки ступала, поки не зрозуміла, що тепер Цвітопала прямує поряд із нею на тому місці, де щойно був Джмільосмуг.

— Знаєш, ти вкрала серце мого брата, — пронявкала юна черепахова воячка.

Її тон був дражливим, але погляд, який вона кинула на Голубокрилу, залишався серйозним.

Здавалося, що в тих словах містилося застереження.

— Джмільосмуга? Та ти жартуєш! — Коли Цвітопала не відповіла, Голубокрила додала: — Щиро кажучи, я впевнена, що він нічого такого не думає.

На її полегшення, Цвітопала нібито прийняла те, що сказала Голубокрила.

— Чудово, що ти тепер воячка, — вела далі Цвітопала. — Можемо разом патрулювати і всяке таке! — У її великих очах відбивалося місячне сяйво. — Не знаю, як ти, Голубокрило, а я просто не уявляю: ну як самітники й волоцюги справляються самі?

— Авжеж, бути воячкою — це чудово, — погодилася Голубокрила, але насправді думки її витали далеко. Їй кортіло мати такий самий ентузіазм, як у Цвітопалої.

«Що Тигросерд намагався мені сказати? — роздумувала кішка. — Що може приховувати Плющоплеса?»

***

Ще до того, як Голубокрила нарешті допленталася до кубла, вона почула стогони сестри. Плющоплеса посмикувалася у папоротевому гнізді, шмагаючи хвостом з боку в бік. Голубокрила присіла в гніздо біля неї та ніжно потиснула кішку за плече.

— Агов, Плющоплесо, прокидайся!

Та стрепенулася, кліпнула, а потім звелася на ноги, широко розплющивши очі й випустивши кігті.

— Що? Що таке?

— Усе гаразд, — пробурмотіла Голубокрила, попри те що тривога вколола кожну шерстинку на її шкірі. — Це лише я. Ти знову була в Темному Лісі?

Плющоплеса похитала головою.

— Ні, просто щось наснилося. — Вона сіла в гнізді й заходилася чистити хутро. — Як минуло Зборище?

Голубокрила знизала плечима.

— Ти небагато пропустила. Жоден із провідників не повідомив чогось незвичайного.

— Вогнезір, мабуть, оголосив, що ми тепер воячки, — нявкнула Плющоплеса.

— Так! І чимало котів шкодувало, що тебе там не було. У Вітряного та Річкового Кланів також з’явилися нові вояки, — повідомила Голубокрила. — О, і ще я гадаю, що у Вітряного Клану проблеми із собаками. Однозір не казав про це, але я випадково почула, як деякі їхні старійшини обговорювали, що собака буцімто подрав Мурахошуба.

— Мурахошуба! — завмерла Плющоплеса. — Що вони ще сказали?

Голубокрила закліпала очима. «Ой, Зоряний Клане, не кажи мені, що вона закохана у вояка Вітряного Клану!» — подумала кішка.

— Скажи мені! — наполягала Плющоплеса.

— Та я не звертала особливої уваги, — зізналася Голубокрила. — Вони розмовляли не зі мною. Вони сказали… Що Мурахошуба поранено надто тяжко, тому він не здатен розповісти, що сталося, і Бориліт вважає, що кіт не одужає.

— О ні! — жахливо зойкнула Плющоплеса. — У всьому я винна!

— Що ти маєш на увазі? — Але вже поставивши це запитання, Голубокрила почала розуміти. — Це якось пов’язано з Темним Лісом, чи не так?

Плющоплеса кивнула. Її кігті дряпали папороть гнізда, і промайнуло кілька ударів серця, перш ніж сестра заговорила.

— Чортополох тренував нас із Мурахошубом, — тихо нявкнула вона. — Ми билися так, як змагалися б із тобою: відпрацьовували прийоми, але не прагнули нашкодити одне одному. Коли я послизнулася, Мурахошуб чекав, поки я встану. — Кішка глитнула повітря. — Але через це Чортополох обізвав Мурахошуба боягузом, а затим далі став глузувати з нього та всього Вітряного Клану, аж поки Мурахошуб на нього не кинувся. Чортополох його просто пошматував. Думаю, він його вбив би, але я наказала Мурахошубові прокинутися, і він зник, повернувшись назад у Вітряний Клан.

— Тоді це не твоя провина, — заявила Голубокрила. Вона намагалася придушити жах, який її опосів, але по шкірі пробігли дрижаки, наче її щойно занурили в крижану воду. — Плющоплесо, ти в реальній небезпеці, — нявкнула вона. — Ми повинні сказати Левожарові та Сойкоперові, що ти більше не можеш шпигувати для них.

— Я зараз не здамся! — запротестувала Плющоплеса. — Я напрочуд близька до того, щоб дізнатися, коли відбудеться битва. Кленотінь — це дуже стара кішка Темного Лісу, і всі інші, здається, бояться її, навіть Тигрозір… Так ось, Кленотінь особливо цікавиться мною. Тепер вона мені довіряє, і я дуже близька до правди!

Голубокрила подумала, що воно за Кленотінь: здається, це якась кішка, котра найменше захоче цікавитися Плющоплесою. Але натомість пробурмотіла:

— Я поки нічого їм не скажу, обіцяю. Чому б тобі ще не поспати? Ще доволі далеко до світанку.

Плющоплеса розтягнула щелепи, добряче позіхнувши.

— Мабуть, так і зроблю.

Вона скулилася серед папороті й заплющила очі. І вже незабаром її рівне дихання повідомило Голубокрилу, що сестра спить.

Лежачи біля неї, Голубокрила не могла заспокоїтися. Розповідь сестри й те відкриття, що ще один вояк тренувався в Темному Лісі, дзижчали в її голові, немов бджолиний рій. «Будь-який кіт, який приходив на Зборище, міг виявитися відданим Темному Лісу. Ба навіть деякі їхні побратими…»

Голубокрила зітхнула й вирішила, що вона й не знає тепер, чи буде колись у чомусь або комусь упевнена.

Розділ 7

Коли Сойкопер вийшов з-за тернового живоплоту, він відчув Вогнезора, який прямував до свого кубла пліч-о-пліч із Піскоштормою. Сойкопер був утомлений, утім знав, що мусить негайно поговорити з провідником Клану. Він надто довго розмірковував, що має сказати, аби змусити Вогнезора погодитися відрядити котів у ще одну подорож.

Він помчав уперед і наздогнав Вогнезора біля повалених валунів.

— Вогнезоре, мені треба з тобою поговорити, — озвався він.

Медикіт відчув, що провідник здивований.

— Зараз? Хіба не можна дочекатися ранку?

— Ні.

Вогнезір вагався мить, а потім відповів:

— Добре. Ходімо до мого кубла.

— Я піду навідаю Маколеду та її кошенят, — тактовно нявкнула Піскошторма. — Минулого вечора в них боліли животи через те, що вони об’їлися білкою.

— Я дав їм водяної м’яти, — нявкнув Сойкопер услід кішці, що прямувала до ясел. — Покличте мене, якщо знадобиться ще.

Вогнезір уже дерся по валунах. Сойкопер обережно слідував за ним, пильнуючи, щоб його хутро торкалося каміння, аби раптом не підійти надто близько до краю.

— Що такого термінового, що не може чекати? — долинув до нього Вогнезорів голос із кубла в глибині печери.

Сойкопер прослизнув усередину до провідника.

— Я мушу йти в гори, — оголосив він. — Мене покликали.

— Повідомлення від Зоряного Клану?

— Ні, від іншого кота.

— Ого. — Вогнезір просто випромінював цікавість. Сойкопер відчував її так, наче сидів у промені сонячного світла. — Від якого ще кота?

— Це… начебто складно пояснити, — зізнався Сойкопер. Чи повірить провідник Громового Клану, що він зумів поговорити з таким древнім котом? — Але я не можу ігнорувати цього повідомлення.

Вогнезір роздратовано зітхнув. Сойкопер уявив, як смикнувся кінчик його рудого хвоста.

— Ми не можемо далі допомагати Племені, — нявкнув нарешті він. — Зоряний Клан знає, що я їм дуже симпатизую, але в них своє життя, а в нас — своє.

— Ідеться не про допомогу Племені, — заперечив Сойкопер. — А про відкриття чогось із минулого, що є важливим для майбутнього. Нашого майбутнього, а не Племені.

— Ти не міг би пояснювати дещо конкретніше, га? — Вогнезорові пазури шкрябали долівку кубла. — Сойкопере, ти сподіваєшся, що я…

— Вибач, Вогнезоре, — перебив медикіт. — Я кажу тобі все, що можу. Ти маєш довіряти мені через пророцтво.

— Ні, — відкарбував Вогнезір. — Я довіряю тобі, тому що ти відданий медикіт, який насамперед служить своєму Клану.

Сойкопер звів дух.

— І як відданий медикіт я прошу дозволити мені піти до Племені Стрімкої Води, бо я вірю, що це в наших інтересах.

Вогнезір мовчав, утім Сойкопер майже чув ту метушню думок, які кружляли в голові провідника.

— Тобі потрібен супровід, — нявкнув нарешті він. — І я не дуже радію, що змушений залишити Громовий Клан без найкращих вояків або медикота саме тоді, коли ми готуємося до нападу.

Дарма що провідник Громового Клану не згадував про Темний Ліс, Сойкопер знав, що думав він саме про нього. «Він має рацію. Але я повинен це зробити!» — хвилювався медикіт.

— Ти впевнений, що той кіт не намагається просто тебе виманити? — додав Вогнезір.

Сойкопер похитав головою.

— Я так не думаю, — сказав він. Медикіт вважав, що Скеля — зовсім не той, хто погодився б узяти участь у змові Темного Лісу. — Я довіряю котові, який дав мені це повідомлення, — провадив Сойкопер. — Його не цікавлять наші битви. Йому байдуже, хто виграє. Він просто знає, що це наша доля, і повинен був мені це переказати.

— Дуже добре, — нявкнув Вогнезір. — Що ж, вирушай. І я виберу кількох вояків, які підуть із тобою, однак ти не можеш узяти Левожара.

— Що? — Почуття тріумфу в Сойкопера змінилося на обурення. — Але Левожар повинен піти. Він один із Трійки!

— Нехай іде Голубокрила. — Вогнезорів тон був безкомпромісний. — А Левожар залишається тут. Він незамінний у наших сутичках. А ти ж бо не збираєшся в горах битися, чи не так?

— Звідки мені це знати? — пробубонів собі під ніс Сойкопер. Він добре розумів, що нема сенсу сперечатися, якщо провідник Громового Клану вже щось вирішив. — Гаразд, — нявкнув голосніше медикіт. — Але мені це не подобається.

— Та на це нема ради, — відповів Вогнезір. — Можеш узяти Голубокрилу, як я вже сказав, і… подумаємо… Лисостриба й Вивіркострибку.

«Вивіркострибку?!» — ахнув про себе Сойкопер. Він не хотів подорожувати з кішкою, яка сезон за сезоном брехала йому та братові із сестрою, ту, яку колись вважав своєю матір’ю.

— Мені байдуже, що ти думаєш про вчинки Вивіркострибки в минулому, — прогарчав Вогнезір, наче міг прочитати Сойкоперові думки. — Що було, те загуло. Вона знає гори краще, ніж будь-хто з нас, і в неї є друзі в Племені.

Сойкопер опустив голову й зітхнув:

— Гаразд, Вогнезоре.

— А поки тебе не буде, — провадив кіт, — я попрошу Листоплесу виконувати обов’язки медикішки. Про всяк випадок, якщо стануться надзвичайні ситуації. Якщо буде битва, нам знадобляться її навчені лапи.

Сойкопер відчув, як хутро на його шиї стало сторч від згадки про ще одну кішку, яка зрадила його з братом і сестрою. «Де ж пак… А то Зоряний Клан колись знову згодиться говорити з Листоплесою після того, що вона втнула».

Однак медикіт бачив сенс у тому, щоб використовувати широкі знання Листоплесої про лікування, тож відповів лише коротким кивком.

— Ясносерда теж навчена, — зазначив він.

— Авжеж. Тоді справу вирішено. — Вогнезір досі не здавався надто захопленим цією ідеєю, але Сойкопер знав, що провідник не відступить від домовленостей. — Можете вирушати завтра.

***

Коли Сойкопер спустився валунами вниз, до нього підбіг Левожар. Сойкопер уловив суміш цікавості й хвилювання, які линули від брата. «Тобі не сподобається, що я скажу», — подумав він.

— Щось ти пізно гуляєш, — зауважив Сойкопер уголос.

— Я помітив дірку в загороді біля ґрунтового тунелю, тож ходив її залагодити, — пояснив Левожар, відтак додав: — Нема про що турбуватися, Лише кілька зламаних гілок. Нема жодної ознаки того, що якісь коти намагалися туди проникнути.

Сойкопер кивнув. Повню чи дві тому ідея про те, що якісь коти намагаються вдертися в табір Громового Клану, кудись у самісіньку глиб їхньої території, була б немислимою. Тепер відносини між Кланами були такими напруженими, що це здавалося цілком можливим.

— Ти розмовляв із Вогнезором? — нетерпеливо спитав Левожар. — Коли ми вирушаємо в гори?

— Ти не йдеш, — відповів Сойкопер, готуючись до того, що брат буде розчарований.

— Що?

— Вибач, але Вогнезір каже, ти йому потрібен тут. Якщо буде битва з котами Темного Лісу, то ти найсильніший вояк у Клані.

— Але я один із Трійки! — Сойкопер почув, як братові кігті люто загрібають землю, та уявив, як його золотаве хутро на шиї від злості настовбурчується. — Очевидно, що я теж маю піти в гори, еге ж?

— Мені хочеться, щоб ти пішов, але… Гаразд, я гадаю, Вогнезір має рацію. — Сойкопер простягнув хвоста, щоб торкнутися Левожарового плеча. — Якщо коти Темного Лісу нападуть, то ти найкращий захисник Громового Клану.

Левожар пирхнув.

— Тоді хто піде з тобою? Голубокрила, сподіваюся, піде?

— Так, а ще Лисостриб і Вивіркострибка.

Левожар кілька ударів серця мовчав. Сойкопер знав, що брат зрозуміє, наскільки він не хоче подорожувати з кішкою, яка вдавала із себе їхню матір.

Проте Левожар сказав лише:

— Я додатково потреную Лисостриба.

— Немає часу, — відповів на це Сойкопер. — Ми вирушаємо вранці.

Поки медикіт говорив, він відчув раптовий холод. Вітер кружляв понад улоговиною, від цього сльозилися очі й розпушувалося хутро на боках. Він почув стукотіння гілля високо вгорі, коли порив вітру розбурхав дерева на вершині скелі.

— Хмари заступили місяць… — пробурмотів Левожар.

«Чи може це бути знаком? — дивувався про себе Сойкопер, стримуючи тремтіння.

— Час спливає для всіх нас.

***

Сойкопер поплентався назад у кубло. М’язи пекли від утоми, але він знав, що був неспроможний заснути. Перевіривши, як там Терносяйна, поки вона мирно згорнулася в гнізді, він попрямував до сховища в печері, де зберігав свій запас трав. Щойно він отримав повідомлення від Скелі, то зібрав усе, що міг, аби Клан був забезпечений на той час, коли медикіт буде далеко.

— Чимало ягід ялівцю, — пробурмотів він, упізнаючи кожну траву на запах і дотик. Запасів було небагато, але принаймні більше, ніж повню тому. — Залишилося трохи котячої м’яти… Пижма дещо замало… І багато деревію.

Він згадав жмуток деревію, який було залишено поза табором. Так і не дізнався, що то за кіт його поклав. «Хай хто це був, він добре знається на травах».

Медикіт ретельно вибрав щавель, маруну, ромен та родовик — подорожні трави, які знадобляться йому з побратимами в подорожі, — і зробив на ранок чотири стоси, обгорнувши їх листям. Потім іще раз перевірив Терносяйну. Вона глибоко спала, виснажена новими вправами, які він їй дав.

Знаючи, як важливо трохи відпочити, перш ніж вирушити в дорогу, він пошкандибав до свого гнізда й скрутився в ковтюшок, затуливши хвостом ніс. Але вже за мить — принаймні як йому здалося — він розплющив очі й збагнув, що опинився в Зоряному Клані. Лежав у високій траві на березі річки, що дзюрчала по камінню. Вода відбивала червонясте світло. Уві сні Сойкопер не був незрячим, тож звів очі й побачив небо, вкрите пурпуровими смугами від яскравого заходу сонця. Навколо збиралися вечірні тіні, холодний вітер шепотів крізь траву й укривав брижами поверхню річки. Коли Сойкопер піднявся на лапи й озирнувся, неподалік затремтіли густі зарості папороті, і на галявині перед ним з’явилася кішка. Сойкопер розглядав безладно скуйовджене сіре хутро та торчкуваті зуби.

— Жовтоікла, — привітався він.

— Я чекала на тебе, — прохрипіла Жовтоікла. — Що це ще за дурнувата ідея про подорож у гори?

Сойкопер здивовано ворухнув вухами.

— Ти знаєш про це? Скеля і з тобою говорив?

Жовтоікла огидливо пирхнула.

— Цей кіт мало розмовляє з іншими.

Сойкоперові стало цікаво, скільки колишня медикішка знає про Скелю.

— Ти вважаєш, що я не повинен іти?

— Мені здається, це мишомізка ідея, — відповіла Жовтоікла, вискалюючи зуби. — Темний Ліс підіймається. Ти маєш залишатися в Громовому Клані й захищати побратимів.

— Плем’я Стрімкої Води пов’язане з долею Кланів, — переконував її Сойкопер.

— Це не твоя відповідальність, — відрізала Жовтоікла.

— А що, як моя? — наполягав Сойкопер.

Жовтоікла могла змінити свою думку, якби дізналася, що Сойкоперові вже доводилося опинятися в часі Древніх котів, які колись жили біля озера.

«Але вона не знає, і я не збираюся їй говорити, — думав він. — Зараз ще не час. Не тут».

Кішка зітхнула.

— Ходімо прогуляємося, — нявкнула вона, припиняючи суперечку.

Сойкопер пліч-о-пліч ішов із нею берегом річки поміж густих заростей папороті та трав. Він вдихав запахи, намагаючись розпізнати кожну стеблину, і всім серцем жадав забрати деякі з них із собою до Громового Клану.

«Живокіст… чистотіл… нагідки. А я пнуся щодуху, щоб обійтися кількома засохлими листочками!»

Інші коти пробиралися крізь зарості їм назустріч і кивали. Деякі з них були дужі на вигляд, їхні кольори хутра були такими яскравими, наче вони ще живі. Інші були блідими, мов імла, і здавалося, що перший-ліпший вітер здує їх у небуття. Сойкопер помітив Левосерда та Білошторма з Громового Клану, які ділилися язиками в тіні бузини. Поряд із ними сиділа красива біла кішка, яку Сойкопер не впізнав, і біля її лап бавилося крихітне кошеня. Йому хотілося зупинитися й поговорити, але Жовтоікла побігла далі, мимохідь кивнувши.

Кривозір, колишній провідник Річкового Клану, сидів біля річки, дивлячись у воду. Поки Сойкопер спостерігав, він витягнув лапу й зачепив блискотливу срібну рибину. Вона безпорадно стрибала на березі, доки Кривозір її не загриз.

— Добрий вилов, — зауважила Жовтоікла.

— Пригостишся? — запросив її Кривозір.

— Можливо, пізніше, — відповіла Жовтоікла, не озираючись.

Дещо далі Сойкопер помітив Короморда, старого медикота Вітряного Клану. Його серце здригнулося від смутку, коли він побачив, що поряд із ним був Жарохвіст. Вони стояли біля купи чебрецю. Короморд щось показував молодшому котові.

— Гей, Сойкопере, іди до нас! — покликав Жарохвіст.

Сойкоперові лапи аж тягнули його до медикотів, однак Жовтоікла роздратовано зашипіла, і він змушений був далі йти за нею.

— Вибачте! — відповів Сойкопер. — Іншим разом.

Коли він розвернувся, щоб слідувати за Жовтоіклою, то помітив сірого кота, який швидко біг між деревами. Сойкопер зупинився, витріщившись на нього. Той кіт так само зупинився й озирнувся через плече, відповідаючи на Сойкоперів погляд позирком палахких блакитних очей. Відтак відвернувся й побіг собі далі, зникаючи за молодими кущами ліщини.

— Золошуб! — вигукнув Сойкопер, обертаючись мордою до Жовтоіклої. Відчув, наче його памороззю обсипало аж до кінчиків пазурів. — Він хіба теж тут?

— Чом би й ні? — Голос у старої кішки був рівним. — Єдиною його провиною було занадто велике кохання.

Сойкопер недовірливо форкнув.

— Та навряд чи. Адже він намагався зіштовхнути нас зі скелі!

— Але ж не зіштовхнув, — зауважила Жовтоікла. — Вивіркострибка зупинила його, і, можливо, єдина її провина теж у тому, що вона занадто кохала.

— Що ти маєш на увазі?

Жовтоікла знизала плечима.

— Розбирайся сам, мишомізкий. Ходімо далі. У мене не так уже й багато часу.

Роздратовано зітхнувши, Сойкопер пішов за нею звивистою стежкою крізь дерева, аж поки вони не вийшли до підніжжя трав’янистого пагорба. Жовтоікла піднялася на схил і чекала на вершині, поки захеканий Сойкопер підійшов до неї.

— Тобі слід більше тренуватися, — прокоментувала вона, тицьнувши його однією лапою.

— Я всеньку ніч був на лапах, — відповів Сойкопер. — Може, коти Зоряного Клану й невтомні, але я не такий. Що ми взагалі тут робимо?

— Просто поглянь.

Жовтоікла махнула хвостом на краєвид, що розгорнувся перед ними.

Сойкопер дивився поверх верхівок дерев. Ліс Зоряного Клану здавався відкритим і привабливим, усіяний галявинами та деревами яскравих відтінків, його прорізувала сяйна річка. На мілині бавилися коти, бризкаючи одне на одного блискучими крапельками. Сойкопер упізнав міцні тіла та гладкі шкури котів Річкового Клану.

— Красиво, еге ж? — підказала Жовтоікла за кілька ударів серця.

— Так, — прошепотів Сойкопер.

Стара медикішка підійшла до нього так близько, що їхні шкури торкнулися одна одної.

— Усе це залежить від тебе, Сойкопере, — нявкнула вона. — Ти зараз захищаєш не лише Громовий Клан, а всі Клани, включно з оцим.

«Я?» — хотів голосно зойкнути Сойкопер, зойкнути, як розгублене кошеня, але змусив себе встояти на місці, споглядаючи сумирний краєвид.

— То ти не хочеш, щоб я пішов у гори, бо боїшся того, що станеться з Кланами, — нарешті промовив медикіт.

Стара кішка схилила голову.

— Іноді правильний вибір буває найтяжчим, — хрипко відповіла вона.

У Сойкоперовій голові промайнули картинки, і він зрозумів, що бачить її спогади: молода Жовтоікла годує темно-коричневе смугасте кошеня. Те саме кошеня, але тепер достатньо підросле, щоб стати новаком, який жорстоко б’ється з молодою чорною кішкою. Потім той колишній новак — уже м’язистий і дорослий — пробирається через папороть із наляканим верескливим кошеням у щелепах. Аж от це вже старший кіт, зі шрамами, сліпий, він притулився до тернистого живоплоту, а поряд із ним значно молодший за нинішнього Порохошуба. Порохошуб його охороняє. І насамкінець сама Жовтоікла кидає погляди на темного кота й підчіплює одним кігтем багряну смертоносну ягоду.

Сойкопер здригнувся. «Життя Жовтоіклої було вкрай тяжким, але вона мужньо його витримала».

— Мені шкода, — тихо нявкнув кіт. — Я розумію, як ти почуваєшся, але мушу йти в гори. Так має бути. Я повернуся, обіцяю.

Жовтоікла не відповіла, лише подивилася на медикота переляканими й скорботними очима, а потім стала зникати із Сойкоперового виднокола. Її темно-сіре хутро, здавалося, розтануло, перетворившись на одну величезну тінь, у той час коли останні промені світла покинули небо над лісом Зоряного Клану. Щойно темрява поглинула Сойкоперів зір, він кліпнув, розплющив очі й виявив, що опинився у своєму кублі, а лист папороті з гнізда лоскоче йому ніс.

Чхнувши, Сойкопер сів. Різкий світанковий вітерець тріпав його шерсть, і він чув, як коти, котрі рано підвелися, пересуваються галявиною. Заворушилася й Терносяйна. Сойкопер підвівся на лапи й підійшов до кішки.

— Я така втомлена, — поскаржилася вона, її слова були приглушені величезним позіханням. — Чи маю я сьогодні виконувати вправи?

— Звичайно! Не можна пропускати жодного дня!

— Гаразд. — Терносяйна була здивована палкістю його промови. — Просто дозволь мені спочатку трохи прокинутися.

Сойкопер почув, як вона підвелася у своєму гнізді й узялася чистити хутро.

— Терносяйно, я маю дещо тобі сказати, — тихіше нявкнув медикіт. — Я мушу піти на деякий час.

— Ні! — Терносяйна припинила вилизувати хутро. Її голос був нажаханим. — Ти не можеш!

— Я мушу, — повторив Сойкопер. — Але це ненадовго, обіцяю. Ясносерда та Міллі подбають про тебе.

— Це не те саме, — прошепотіла Терносяйна. — А якщо...

Вона замовкла. Сойкопер дуже добре розумів те, про що вона надто боялася запитати.

— Я не пішов би, якби гадав, що ти можеш померти, — навпрямки нявкнув кіт.

Він відчув, як Терносяйна трохи розпружилася.

— Ось чому ти дав мені всі ці нові вправи, — пробурмотіла вона. — Я виконуватиму їх, присягаюся.

— От і добре. — Сойкопер торкнувся носом її вуха. — Дивися, я розклав чотири стоси з подорожніх трав, вони біля входу в сховище. Покажи іншим котам, де вони лежать.

— Гаразд.

Залишивши її виконувати вправи, Сойкопер проштовхнувся через ожиновий живопліт і подався на галявину. Повз нього квапливо ступала Цвітопала, поспішаючи в патруль. Сойкопер пригальмував її хвостом.

— Ти бачила Лисостриба?

— Так, він досі у вояцькому кублі, — відповіла молода черепахова кішка. — Спить як мертвий їжак. Йому не треба йти у світанковий патруль.

— Поклич його до мене, можеш?

— Але ж я… — заперечила була Цвітопала, а потім зітхнула. — Гаразд.

Сойкопер почув, як вона відскочила. За кілька хвилин Лисостриб, похитуючись, підійшов до медикота, широко позіхаючи.

— Що таке, Сойкопере? Я хотів виспатися після Зборища.

«Що ж, це всім не завадило б», — подумав Сойкопер.

— Ти вирушаєш зі мною в подорож, — натомість сказав уголос він.

— У подорож? — раптом аж прокинувся Лисостриб. — Куди?

— У гори.

— Справді? Я? — Від хвилювання голос Лисостриба затремтів, і він підскочив від нетерплячки. — Ти хочеш сказати, що я зустрінуся з Племенем Стрімкої Води, як ті коти, котрі здійснили Велику Подорож? Ого! Я обіцяю, що захищатиму тебе, Сойкопере. Я буду найкращим вояком, якого тільки можна уявити. Я пильнуватиму всеньку ніч…

— Ну, не треба так уже пнутися зі шкури, — пробурмотів Сойкопер, стримуючи сміхотливе муркотіння. — У своєму кублі я зібрав подорожні трави, — вів далі він. — Терносяйна покаже, де вони лежать, ти повинен з’їсти один стосик.

— Ти хочеш сказати, що ми вирушаємо просто зараз? — Лисострибів голос лунав так, ніби кіт ось-ось лусне від хвилювання.

Після кивка Сойкопера він помчав до кубла медикотів.

Сойкопер відчув запах Вогнезора, і провідник підійшов до нього.

— Бачу, ти вже повідомив Лисостриба, — нявкнув він. — А як із Вивіркострибкою та Голубокрилою?

— Я їх ще не стрінув.

Вогнезір витримав паузу, а потім гукнув:

— Агов, Вивіркострибко! Ходи сюди!

— Я збираюся очолити світанковий патруль, — долинув голос Вивіркострибки з боку тернової огорожі.

— Ні, у світанковий патруль ти не підеш, — заперечив Вогнезір.

— А що таке? — підскочила Вивіркострибка.

— Сойкопер отримав знак, — сказав Вогнезір.

Провідник пояснив кішці, що хоче, щоб та помандрувала із Сойкопером у гори.

— Чудово! — вибухнула Вивіркострибка завзяттям. — Я буду рада очолити патруль. Я ж бо зустріну моїх друзів із Племені. Просто не можу дочекатися, коли знову побачу Бурешуба та Студню!

«А хто сказав, що ти очолиш патруль?» — кисло подумав про себе Сойкопер. Але не зміг нічого промовити вголос: Вивіркострибка була найстаршою кішкою з відряджених у патруль і, безперечно, найдосвідченішою в горах. Був сенс у тому, щоб ватагувала саме вона.

— Хто ще йде? — запитала Вивіркострибка. — Левожар, мабуть, і…

— Ні, Левожар залишиться тут, — урвав її Вогнезір. — Він вам не потрібен, тому що ви не битиметеся. Знак, який побачив Сойкопер, не дав йому жодних підстав чекати халепи.

— Отакої… — протягнула Вивіркострибка здивовано й не надто вдоволено. — Ну, гадаю, тобі краще знати. Але я сподіваюся, ти не очікуєш, що ми із Сойкопером здолаємо весь цей шлях удвох.

— Ні, — підтвердив Вогнезір. — З вами йдуть Лисостриб і Голубокрила.

— Що? Я?!

Сойкопер аж підскочив, коли почув позаду схвильований вереск. Навколо них уже потроху збиралися коти, аби дізнатися, що відбувається, і він не помітив наближення Голубокрилої. Він повернувся й швидко все пояснив.

— Це ж пречудово! — вигукнула Голубокрила. — Я наслухалася стільки історій про гори, а тепер піду туди сама! Можна Плющоплесій теж іти з нами?

— Не можна, — відповів Сойкопер.

«О Великий Зоряний Клане, — зітхнув він про себе. — Будь-який кіт подумав би, що ці двоє навіки переплелися хвостами!»

— Чому не можна? — прошипіла Голубокрила йому в самісіньке вухо. — Ти що, їй не довіряєш?

— Річ зовсім не в цьому, — процідив крізь зуби Сойкопер. — І ми не можемо обговорювати цього зараз, коли нас чують усі коти. Ми йдемо лише вчотирьох — і квит.

— Гаразд, — відповіла Голубокрила.

Через розчарування її голос був просякнутий гіркотою.

— Ну ж бо, — бадьоро нявкнув Сойкопер. — Я приготував подорожні трави для всіх нас. Ідіть і з’їжте їх.

— Ти маєш на увазі, що ми вирушаємо просто зараз? — здивовано запитала Вивіркострибка.

— Нема чого чекати… — почав був Вогнезір.

— Гей, Вивіркострибко! Голубокрило! — пролунав голос Ожинокігтя, що перебив Вогнезора. Одразу й сам воєвода підскочив до них. — Чому ви не приєдналися до патрулів? І взагалі, що тут за збіговисько?

— Вогнезір відряджає нас у гори, — відповіла йому Вивіркострибка. — Сойкопер мав знак.

— Розумію. — Голос Ожинокігтя був рівним. — Вогнезоре, я сподіваюся, ти відряджаєш не забагато котів. Тут можуть знадобитися всі наші вояки.

— Ні, тільки ці троє та Лисостриб, — відповів Вогнезір.

— Ожинокігтю, ти нічого не бажаєш переказати Племені? — нерішуче спитала Вивіркострибка. — Я могла б переказати від тебе вітання Бурешубові та Студні.

Сойкопер почув щось інше за її словами, те, про що вона не наважувалася запитати вголос. «Кішка хоче, щоб Ожинокіготь побажав їй щасливої дороги або сказав, щоб вона була обачною…Будь-що, аби показав, що він досі про неї піклується».

Але все, що сказав Ожинокіготь, було доволі стриманим:

— Звісно. Скажи їм, що ми в Громовому Клані за ними сумуємо.

Сойкопер майже відчув розчарування Вивіркострибки. «Ожинокіготь немовби нічогісінько не відчував. Невже він забув, що колись вважав себе нашим батьком?» — сумно подумав медикіт.

Мало не весь Клан далі кружляв навколо них, захоплено розпитуючи. Світанкові патрулі ще не рушили, і коти, що прокинулися, продиралися через живоплоти навколо кубел.

— Через що цей рейвах? — роздратовано запитав Порохошуб. — Невже не можна дати котам поспати?

— Ви вирушаєте в гори? — То була Попелюшкосерда, чий голос сповнився туги. — О, і я хотіла б піти. Уявляю собі це все… Голісінькі вершини, безмежне блакитне небо, орли, які ширяють у повітрі, ніби цятки, і вода, така холодна та прозора…

Сойкопер закліпав очима, зобразивши у своїй голові яскраву картину, яку викликали її слова. «Звісно, Попелюшкосерда це вже бачила колись, — вирішив він. — Просто не знає, що це її спогади».

— Пам’ятаю, як ми полювали з Племенем, — нявкнув Хмарохвіст. — Коли ми дійшли туди під час Великої Подорожі. Хотів би я знову полювати на орлів.

— Я теж, — погодилася Піскошторма. — Левожаре, тобі так пощастило!

— Я не піду, — невдоволено відповів Левожар. — Вогнезір хоче, щоб я залишився тут і допомагав охороняти табір.

— Ой, як же прикро, — поспівчувала Піскошторма.

Сойкоперові ніздрі смикнулися від запаху трав — то Лисостриб повернувся до решти. Він знай проводив язиком по щелепах.

— Чому подорожні трави такі гидкі на смак? — поскаржився він.

Медикіт підскочив на місці, коли чиясь лапа штовхнула його в плече, і він учув запах Мурка.

— То ти знову вирушаєш у подорож, малий, — прохрипів старий самітник. — От якби й мені піти разом із тобою й побачити свою стару домівку.

Сойкопер напружився: «Будь ласка, Зоряний Клане, тільки не це!»

Мурко весело пирхнув:

— Та не лякайся. Не думаю, що мої старі лапи донесуть мене так далеко. Але ж май на увазі, що і я можу розказати тобі дещо…

— Немає часу, Мурку, — перебив Сойкопер. — Ми вже вирушаємо.

— О… — Мурко завагався, а потім усе-таки додав: — Ну, тримайтеся подалі від тієї ферми, де твої брат із сестрою і той бридкий новак із Вітряного Клану наскочили на собак.

— Триматимемося, Мурку, не хвилюйся, — запевнив Сойкопер. Нахилившись до старого кота, він напівголосом докинув: — Бережи Мишошубку, поки мене не буде.

— Звичайно, звичайно. — Сойкопер почув гордість у Мурковому голосі. — Можеш покластися на мене.

Сойкопер поманив хвостом Голубокрилу й Вивіркострибку, відтак повів їх до свого кубла, щоб вони з’їли подорожні трави. Коли він сам злизував листочки, його охопили раптові побоювання.

«Чи правильно я роблю, що веду цих котів аж у гори, залишаючи решту мого Клану вразливою? — розмірковував медикіт. — Чи можу я насправді довіряти Скелі?»

Розділ 8

Левожар вийшов із тернового тунелю й на чолі мисливського патруля риссю побіг до старого Громошляху. За ним назирці бігли Попелюшкосерда, Березопад і Листоплеса. Після сірого вогкого світанку хмари потроху розсіювалися, і крізь дерева прозирали клаптики синього неба. Левожарові в обличчя подув вітерець, який приніс із собою запах здобичі, утім котові було складно зосередитися на полюванні. Він досі був приголомшений тим, як швидко зібрався та пішов Сойкопер, і намагався не злитися, що йому не дозволили йти в подорож разом із братом.

— Цікаво, чому Сойкопер має йти в гори, — нявкнув Березопад, підбігаючи до Левожара. — Він не казав тобі?

— Він отримав знак, — буркнув Левожар. — Не забувай, він медикіт.

— І я хотів би піти, — сумно вів далі Березопад. — Я був лише кошеням, коли ми здійснили Велику Подорож, але то було так захопливо! От якби повернутися туди тепер, коли я став вояком.

— Я припускаю, що більшість котів Клану хотіла б того самого, — зауважила Попелюшкосерда, приєднуючись до побратимів. — Я просто в цьому переконана, дарма що я не ходила в ту Подорож.

— Нам траплялися повалені скелі, — пробурмотів Березопад із затьмареними спогадом очима. — І вітер, який мало не здував із нас хутро, і найбільші птахи з усіх, яких я коли-небудь бачив…

«Годі вже про це говорити», — подумав Левожар.

— Ми забагато базікаємо. Уже час розпочати шукати здобич, — нагадав він котам, коли стіни покинутого гнізда Двоногів було видно крізь безлисті дерева. — Чому б нам не розійтися? Березопаде, ти прямуй із Листоплесою, а я полюватиму з Попелюшкосердою.

Його кольнуло смутком. Якби він міг отак ходити поряд із нею не просто вранці на полюванні. «А всеньке наше життя, поки ми не підемо на полювання із Зоряним Кланом», — журливо подумав він.

Березопад повів Листоплесу в бік озера, а Левожар звернув у ліс за гніздом Двоногів.

— Ти, мабуть, хвилюєшся за Сойкопера, — пронявкала Попелюшкосерда, коли вони зупинилися на тому краю, де росли сосни. — Але пам’ятай пророцтво: з ним нічого не станеться. Він надто важливий для долі Кланів.

Левожар не хотів, щоб йому нагадували про пророцтво, особливо Попелюшкосерда — після того, що сталося між ними.

— Сойкопер — звичайний кіт, — заявив вояк, відчайдушно прагнучи, щоб це було правдою. — Зовсім як я.

— Але ж ти не звичайний! — запротестувала Попелюшкосерда. — Ти особливий та інакший.

Левожар уп’явся пазурами в землю, гнів напружував кожен його м’яз.

— Чому ти не бачиш за цим пророцтвом кота, яким я є насправді? — сердито спитав він. — Ти бачила мене таким раніше, то що змінилося?

— Усе, — відповіла Попелюшкосерда. Її голос був сповнений гордощів і хвилювання. — Бо раніше я не знала, хто ти є насправді. Пророцтво — частина тебе, воно було тут до твого народження!

«Вона говорить так, ніби зовсім не шкодує, що ми більше не разом», — роздратовано вирішив кіт.

— А як щодо тебе? — виклично спитав вояк. — Хіба ти не маєш значення для Клану?

— Звичайно, маю. — Її хвилювання вщухло, і Левожар став помічати смуток, який таївся в словах кішки. — Повір мені, я раділа б, якби ти не виявився частиною цього пророцтва. Але ти його частина, і ми просто повинні жити із цим.

— Утім… — спробував урвати її думку Левожар, але Попелюшкосерда побігла далі.

— Ти не можеш вести побратимів у бій, водночас турбуючись про партнерку та кошенят. Ти як медикіт — твоя відданість має бути однаковою для всіх побратимів.

— Так можна сказати про всякого вояка, — заперечив Левожар.

— Ні, тому що ти один із Трійки. — Попелюшкосерда витягнула хвоста, ніби збиралася торкнутися його плеча, а потім останньої миті відвела його. — Такі справи. — Раптом вона відвернулася. — Гайда полювати.

Левожар безсило дивився їй услід. Його серце було переповнене тим, що він хотів їй сказати, але слова не з’являлися. До того ж Попелюшкосерда вже помітила чорного дрозда й прибрала мисливської пози, підкрадаючись до птаха непомітними кроками.

Стримуючи зітхання, Левожар став пробиратися з іншого бока від дрозда, обережно, щоб не видати жодного звуку. Птах збирався подзьобати мох під деревом, не зауваживши, як наближаються коти. Коли Попелюшкосерда вже дісталася до нього на кілька хвостів, Левожар зойкнув. Стривожений дрізд злетів простісінько в пазури Попелюшкосердої. Вона схопила його на підльоті й різко вкусила за шию.

Левожар підійшов і побачив, як Попелюшкосерда гладить мляве коричневе пір’я птахи однією лапою, сховавши кігті.

— Самиця, — тихо нявкнула воячка. — Дивися, у неї в дзьобі мох. Вона, мабуть, збирала його для гніздечка. І тепер вона ніколи не відкладе яєць. Ніколи не повернеться до свого партнера.

Левожар кліпав очима. Він ніяк не розумів, як воякові могло спасти на гадку сумувати через шматок свіжини.

— Гарний був стрибок, — підбадьорливо нявкнув кіт.

— Річ не в цьому. — Попелюшкосерда досі дивилася вниз на мертву птаху. — Я завжди хотіла мати партнера та кошенят, — прошепотіла вона. — Але виявилося, що моя доля інакша. Ніколи не відчути теплого хутра… ніколи не відчути, як кошеня ссе твоє молоко…

— Ти знайдеш іншого партнера, — сказав їй Левожар, намагаючись утішити, попри те що серце йому щеміло через те. — Ти можеш мати кошенят.

Попелюшкосерда повернулася до нього мордою, у її очах жеврів блакитний вогник.

— Ти не розумієш! — аж виплюнула вона, задніми кігтями загрібаючи землю, щоб приховати самицю дрозда. — Я полюватиму наодинці!

Не чекаючи на відповідь від Левожара, воячка пірнула в дерева.

Левожар спантеличено дивився їй услід. «Що це таке було?» Зненацька його погляд привернув якийсь рух, він озирнувся та побачив Листоплесу, що йшла до нього.

«Скільки вона почула?»

— З тобою все гаразд? — ніжно спитала Листоплеса, наближаючись до кота.

Левожар був надто приголомшений, щоб знову пригадати давню образу на неї.

— Не зовсім, — зізнався він. — Не можу налагодити стосунки з Попелюшкосердою.

Листоплеса кивнула і, на його полегшення, не попросила пояснити чому. Він знав, що не міг розповісти кішці про пророцтво.

— Чому б нам не пошукати здобич біля озера? — запропонувала вона, повертаючись у бік води та посмикуючи хвостом: так вона запрошувала його приєднатися.

На власний подив, Левожар стрибнув до Листоплесої, і вони разом продерлися крізь зарості. Запах води в повітрі дедалі посилювався, коли вони наблизилися до берега.

— Попелюшкосерда, здається, вважає, що в нас різні долі, — нявкнув Левожар за кілька ударів серця. — Я її не розумію.

— Я думаю, що так і є. — Листоплеса співчутливо кліпнула очима. — І вірю, що вона кохала тебе, та насправді думаю, що кохає й досі.

Левожар розчаровано вчепився кігтями за пагін ожини, яка заступала їм шлях.

— Тоді чому вона не може просто бути зі мною? Навіщо все так ускладнювати?

Листоплеса похитала головою, але не відповіла. Деякий час вони йшли разом мовчки. Коли дісталися до вузької стежки, що в’юнилася вже до озера, Листоплеса зупинилася, куштуючи повітря. Левожар подумав, що кішка помітила здобич, і здригнувся, коли вона шумно кинулася до краю ожини.

«Так ти нічого не спіймаєш!» — подумав він.

Але Листоплеса однією лапою відсунула старе мертве листя, відкриваючи зорові три яскраво-жовті квітки мати-й-мачухи.

— Перші цього сезону! — вигукнула вона. — Краще віднесу їх одразу в табір. Вони допоможуть Мишошубці від кашлюка.

— Ти сумуєш за тим часом, коли була медикішкою? — спитав Левожар, коли Листоплеса обережно відкусила стебла.

— З кожним моїм подихом, — прошепотіла вона.

— Тоді якою була твоя доля? — пронявкав Левожар. Слова просто вилітали з його вуст. — Я маю на увазі, якби твоя доля полягала саме в тому, щоб ти була медикішкою, то ти б не… Зоряний Клан не дозволив би тобі та Вороноперові…

Листоплеса схилила голову.

— Доля — це не шлях, яким сліпо прямує всякий кіт, — нявкнула вона. — Це завжди справа вибору, а іноді найголосніше говорить серце. — Кішка замовкла, а потім додала: — Глибоко в душі я завжди знала, що маю робити, і тому повернулася до Клану. Левожаре, хай там що може статися, я вірю, що ти також знаєш, як правильно вчинити. Слухай своє серце, адже в ньому твоя справжня доля.

Розділ 9

Голубокрила відчувала, як її шкуру пощипувало від хвилювання, коли вона йшла за Вивіркострибкою повз конярку й на гору. Вона ніколи раніше такого не переживала. Нові чуття наповнили її зусібіч: запах коня й звук того, як величезні істоти стукали копитами, мчачи чвалом через поле, потужний аромат Річкового Клану, що розносився вітром, який дмухав із їхньої території, запахи очерету та стоячої води з боліт, що межували з озером.

— Це так круто! — захоплено вигукнула вона Сойкоперові, який ішов поряд, безпомилково опускаючи лапи, дарма що нічого не бачив.

Сойкопер у відповідь ледь чутно форкнув і смикнув вухом.

«Будь як Сойкопер!» — сердито подумала Голубокрила. Вона обернулася, щоб поглянути на Лисостриба, який озирався навкруги широко розплющеними від здивування очима.

— Звідси так багато видно! — нявкнув він.

Голубокрила затримала крок, щоб іти біля нього.

— Звідси справді гарний краєвид на острів, — зауважила вона, махаючи хвостом туди, де далеко внизу виднілося місце Зборищ.

Із цієї відстані давнє дерево-кладка здавалося тонюсінькою гілочкою.

— А онде територія Тіньового Клану. — Лисостриб ворухнув вухами до темних сосен, які межували з озером поза островом.

Голубокрила дозволила відчуттям дотягнутися туди, аж поки не сягнула табору Тіньового Клану. Чорнозір і його воєвода Горобинокіготь були занурені в розмову, а Дрібнохмар сидів у кублі, щось бурмочучи собі під ніс, і лічив ягоди ялівцю.

«Цікаво, що сказав би Лисостриб на те, що я спроможна звідсіль побачити?» — подумала Голубокрила.

— Отам Річковий Клан, — нявкнула юна воячка. — Онде, між двома струмками, видно їхній табір.

— Шкода, що так багато дерев і кущів, — відповів Лисостриб, пустотливо замуркотівши. — Ми могли б пошпигувати за ними!

«От дякую, я і так можу це чудово робити, байдуже, заважатимуть мені дерева чи ні», — подумки відзначила Голубокрила.

Вона побачила Мілкохвосту, яка давала новачці урок риболовлі:

— Ні, Мохолапко, сиди так, щоб твоя тінь була за тобою, а не так, щоб вона тягнулася над водою.

— А там табір Вітряного Клану, — оце й усе, що вона нявкнула натомість Лисострибові, махаючи хвостом в бік болота. — Він у западині, але звідси його не видно.

— Я й забув, ти ж там бувала. — У голосі Лисостриба чулася нотка заздрощів. — Страшно було?

— Трошки, — зізналася Голубокрила. — Я не мала…

Вона замовкла, хутро здибилося, бо тут у її вухах пролунав вереск жаху й смутку. На мить вона дико озирнулася, побоюючись, що когось із котів у її патрулі схопила лисиця. Але Вивіркострибка та Сойкопер досі тихенько йшли за кілька хвостів попереду. Лисостриб витріщився на кішку, наче вона збожеволіла.

Вереск почувся знову. «Мурахошуб! — ахнула про себе кішка. — Ні!»

Голубокрила завмерла. Здавалося, що страшний крик жаху й смутку лунав навдивовижу близько, але насправді він роздавався в таборі Вітряного Клану.

Тоді вона почула голос Бориліта:

— Дайте мені ще павутиння.

Вона відчувала, як із Мурахошубових ран цебенить кров і як у тілі молодого кота вирує гарячка.

— Бориліте, зроби щось! — Тепер Голубокрила впізнала голос Ластівкохвостої. І втямила, що саме її крик почула раніше. — Ти не можеш дати йому померти.

— Я роблю все, що можу, — прошипів медикіт. — Я дав йому хвощ та огірочник, але я не здатен зупинити поширення інфекції.

— Тоді дай йому ще!

Голубокрила почула, як кіт пережовує листя огірочника в кашицю та штовхає в горлянку Мурахошубові, але вояк був надто слабкий, щоб проковтнути.

— О Зорелане! — То був голос Однозора, тихий, але сповнений туги. — Це ж молодий кіт. Невже ти хочеш забрати його просто зараз?

— Я досі не розумію, як він дістав такі рани. — Голубокрила не знала, який кіт це казав. «Може, Клаптевух, я чула його на Зборищі». — І я повірив, що його вкусили, але ж ніхто з патрульних не повідомляв, що бачив собак на території.

— Авжеж. — Голубокрила впізнала голос старійшини Павотенога. — І ці рани не схожі на собачі укуси, принаймні на ті, які я колись бачив. Радше скидається на те, що на нього напав кіт.

Від Клаптевуха долинуло недовірливе пирхання.

— Це неможливо! Він сказав би нам, якби то був волоцюга.

— Мурахошубе… — простогнала Ластівкохвоста. Голубокрила згадала, що бачила кішку з Мурахошубом на Зборищі, тож здогадалася, що вони партнери. — Мурахошубе, будь ласка…

— Усе марно, — почула Голубокрила голос Бориліта, важкий від визнання поразки. — Він уже полює із Зоряним Кланом.

Ластівкохвоста знову видала скорботний вереск, але той звук ніби відійшов на другий план. Бо іншого кота — Бризошуба — Голубокрила почула значно чіткіше:

— Сонцемітко, Верхолапко, ходіть сюди, — тихо сказав Бризошуб. — Нічого нікому не кажіть про Темний Ліс, — попередив він. — Може, Мурахошуб і мертвий тут, але він однаково буде в Місці Без Зірок. Нічого не змінилося, він досі на нашому боці.

«Ох, Плющоплеса!» — жах потряс Голубокрилу від вух до кінчика хвоста. Коти з Кланів гинули через те, що відбувалося в Темному Лісі! «Чи варто мені повернутися до Громового Клану й розповісти сестрі, що сталося з Мурахошубом?» — задумалася кішка.

— Голубокрило!

Крик Вивіркострибки змусив її швидко наздоганяти свій патруль. Руда кішка стояла далі на пагорбі і з прикрістю дивилася на неї. Сойкопер був поряд, нетерпляче скубаючи кігтями траву.

— Ти відстала! — лаяла її Вивіркострибка. — Хутчіше рухай лапами!

— Вибач! Уже йду! — відгукнулася Голубокрила, змушуючи себе жвавіше перебирати лапами.

У неї було неприємне відчуття, ніби полишає Клани на волю Темного Лісу, але вона нічим не могла зарадити Мурахошубові. Лишається сподіватися, щоб Плющоплеса була обережною. Її сестра не дурна, вона незабаром дізнається, що Мурахошуб помер від завданих травм. Голубокрила навмисне змусила себе не чути звуків скорботи, які все ще долинали з табору Вітряного Клану.

Лисостриб ішов поряд із нею, поки вона підіймалася на пагорб.

— Це нормально — бути наляканою, коли ти так далеко від дому, — заспокоїв він її. — Не хвилюйся. Я подбаю про тебе.

«Я сама можу подбати про себе, красненько дякую! — Голубокрила ледве стримувалася, щоб не вимовити цих слів уголос. — Я ж бо не розкажу йому, у чому справжня халепа».

***

Голубокрила, досі тремтячи від шоку через смерть Мурахошуба, підступила ближче до вершини пагорба. На кілька лисиць нижче від неї Сойкопер перечепився об камінь. Умить Вивіркострибка підскочила до нього й підтримала.

Сойкопер із шипінням обернувся до кішки.

— Мені не потрібна твоя допомога!

Вивіркострибка хльоснула хвостом.

— Добре! Ну ж бо, розтягни собі лапу й закінчи подорож, ледве її розпочавши. Нема чого соромитися, — додала вона тихіше. — Навіть зрячі коти зашпортуються.

Сойкопер роздратовано загарчав і потупцяв до вершини пагорба.

Коли Голубокрила ступила останні кроки та піднялася на хребет, то відчула, як сильний вітер тріпає її шерсть. Позаду неї озеро здавалося маленьким і далеким, різні території зливалися одна з одною. Попереду густий ліс покривав схил, ведучи до широких смуг трави, перерізаних Громошляхами. Хоч куди поглянь — скрізь гнізда Двоногів: деякі стояли поодинці, деякі побудовано групами.

«Усі ці гнізда вкупі, либонь, і є табором Двоногів».

Голубокрила стала в шерегу з побратимами, вітер розпушував їхню шерсть і свистів у вухах. Вир звуків миттєво охопив кішку, мало не зіштовхнувши назад із пагорба. Хаотичні видіння крутилися перед її очима, вона завмерла, вп’явшись лапами в землю, і намагалася зрозуміти те, що бачила й чула. Але тверда вершина пагорба ніби танула під лапами, і її закружляло в штормі гомону й кольорів.

Блискуча червона потвора гриміла біля гнізда Двоногів, укритого дахом. Двоноженята бігали й пищали. Величезна чорно-біла тварина, якої кішка ніколи раніше не бачила, дивилася на неї вологими очима, а її щелепи ритмічно рухалися. Самець Двоногів штовхав крихітну гаркітливу потвору вперед по траві, ламаючи стебла. Більше собак, аніж вона взагалі могла собі уявити, гавкало водночас. Десь хлюпала вода. Її ніздрі наповнив запах воронячого їдла.

Недужа й запаморочена, Голубокрила заплющила очі, але вир образів не зникав.

— Голубокрило! Голубокрило! — Голос Лисостриба ледве прорізував ту метушню.

Але вона не була спроможна поворухнутися. Спробувала відповісти Лисострибові, проте не могла здобутися на слово. Потім помітила іншого кота, який стояв біля неї.

— Голубокрило! — Це був голос Сойкопера, тихий, але звучав він шпарко. — Зосередься на мені. Заблокуй решту шумів.

— Не можу… — Вимовити ці два маленькі слова вартувало їй величезних зусиль.

— Авжеж, ти можеш. Ну ж бо, зосередься!

Його голос був різкий, як бризки крижаної води. Одне за одним Голубокрила повертала свої чуття. Вона наважилася розплющити очі й розгледіла перед собою розмитий Сойкоперів силует.

— Так краще. — Тепер вона чіткіше чула його голос. — Зосередьтеся дужче. Не відпускай відчуття.

У голові юної воячки ще лунав глухий болісний рев, але вона знову чула землю під лапами, бачила товаришів. Вивіркострибка й Лисостриб стривожено дивилися на Голубокрилу.

Лисостриб обережно провів кінчиком хвоста по її боці та прошепотів:

— Усе гаразд.

— Ти можеш іти далі? — різко й вимогливо спитала Вивіркострибка. — Якщо ні, просто скажи нам. Тобі ще не пізно повернутися.

Голубокрила не могла стримати тремтіння. Вона здогадалася, що внизу біля озера пагорби захищали її особливі органи чуття від зовнішнього світу. Зараз їх не було чим захистити. Тому доведеться навчитися захищатися самій. Глухе ревіння в її голові погрожувало посилитися, але вона його придушила. Кішка глибоко вдихнула й поглянула на Вивіркострибку, намагаючись надати голосу рівного звучання.

— Зі мною все буде гаразд. Я хочу йти далі.

Вивіркострибка суворо глипнула на неї, а потім кивнула:

— Гаразд. Ходімо. — І схилом повела перед, прямуючи до дерев.

Лисостриб ступав біля Голубокрилої, їхні шкури торкалися.

— Іди побіля мене, — пробурмотів він. — Нема чого боятися.

Голубокрила була досі настільки приголомшена, що їй несила була злитися на кота за припущення, що вона боїться покинути знайому територію.

Коли вони підступили до перших стовбурів, Сойкопер дав знак Голубокрилій зупинитися і дозволив Лисострибові самому пройти вперед на кілька кроків.

— Ти колись бачила гірських котів? — прошепотів медикіт на вухо Голубокрилій.

— Здається, ні, — похитала вона головою.

Сойкопер розчаровано форкнув. Відчуття провини стало ще дужче обтяжувати лапи Голубокрилої. «Я маю спробувати дати бодай якусь користь у цій подорожі», — подумала вона.

У міру того, як вона просувалася далі поміж деревами, її неспокій поволі зникав. Юна воячка звикла блокувати пориви відчуттів, і їй здавалося, що навколишні дерева відсікають деякі образи, які її атакували. Цей ліс був дуже схожий на територію Громового Клану, тож вона стала почуватись як удома й навіть діставати задоволення від подорожі.

— Закладаюся, що ти через оце не перестрибнеш! — виклично кинув їй Лисостриб, коли вони підійшли до мілкого струмка.

— Закладаюся, що перестрибну! — відповіла Голубокрила, підбігаючи до берега, а тоді чимдуж відштовхнулася й за мить вгатилася лапами просто у прохолодний мох на іншому березі.

Лисостриб скочив слідом за нею, але одна задня лапа ковзнула, і він приземлився задом у струмок: краплі забризкали йому черево.

— Незграбний пухнастий клубок! — гукнула йому Голубокрила, сміхотливо муркочучи.

Лисостриб обтрусився.

— Я зараз покажу тобі, хто з нас пухнастий клубок! — нявкнув він, кидаючись за Голубокрилою.

Схвильовано скрикнувши, Голубокрила шуснула геть, ховаючись за пониклими гілками верби. Лисостриб пірнув слідом і заповзявся ганятися за кішкою навколо стовбура, лупцюючи її по хвосту передніми лапами, але не випускаючи кігтів.

— Та що ж таке! Ви хіба кошенята? — долинув до них голос Вивіркострибки з-за габи вербового гілля.

— Ой! — Голубокрила винувато ззирнулася з Лисострибом.

Вона просунула голову крізь гілля й побачила Вивіркострибку, яка стояла за кілька лисиць від неї, роздратовано посмикуючи хвостом.

— Вибач.

Вивіркострибка завела очі під лоба.

— Попереду довгий шлях, — нявкнула вона не так сердито, як очікувала Голубокрила. — Вам слід берегти сили. Зараз пополюємо, а потім відпочинемо.

— Але я не втомився! — запротестував Лисостриб, висунувши голову з вербової завіси біля Голубокрилої. — Я міг би отак гасати вічно.

Вивіркострибка лише зітхнула й пішла геть. Голубокрила обережно відкинула свої відчуття, аж поки не зауважила полівку: та дерлася під бережком струмка, який щойно перетнула. Опустивши лапи, які здавалися так само легкими, мов опале листя, Голубокрила поповзла лісовою підстилкою.

«Полівка навіть не підозрює, що я тут, — подумала кішка. — Гадаю, здобич у цих лісах не звикла до того, щоб на неї полювали коти».

Діставшись краю струмка, вона кинулася вперед і враз випросталася з полівкою в щелепах. Озирнувшись навколо, вона помітила Сойкопера, що сидів на березі дещо вище за течією.

— Ось, — нявкнула вона, підійшовши й кинувши полівку медикотові на лапи. — Я можу легко зловити ще.

— Дякую. А нам треба поговорити.

Голубокрила кивнула, а потім згадала, що Сойкопер її не бачить.

— Гаразд. Просто зажди, поки я знайду ще якусь здобич.

За кілька ударів серця вона помітила дрозда, який дзьобав землю біля підніжжя бука. «Переслідувати його буде важче, ніж полівку», — подумала кішка, ковзаючи на лісовій підстилці й сторожко реагуючи на будь-яку травинку, що посмикується, чи тріскотливий лист, який міг би видати її присутність. Вона стрибнула на дрозда з відстані десь у лисицю, приземлилася на нього обома передніми лапами й зламала йому шию.

Повернувшись до Сойкопера, вона помітила неподалік Вивіркострибку та Лисостриба, які ділилися білкою. Голубокрила пройшла повз них і сіла біля Сойкопера, жадібно відкушуючи шматок своєї свіжини.

— Що ти хотів мені сказати? — пробурмотіла вона з повним ротом.

Сойкопер їв полівку швидкими акуратними укусами. Він проковтнув, перш ніж відповісти.

— Тобі варто відкинути свої відчуття та якомога швидше знайти гірських котів.

— Знаю. — Усередині Голубокрилої розбухало роздратування, і їй довелося докласти зусиль, щоб не сіпати хвостом. — Лише дай мені час, Сойкопере. Маю звикнути до перебування в цій міс-цині.

— Не зволікай, — буркнув Сойкопер.

«Надокучливий клубок хутра», — подумала Голубокрила, доївши дрозда, і згорнулася калачиком, щоб подрімати. Тоді вона нагадала собі, що весь тягар цієї подорожі лежав на сухорлявих Сойкоперових плечах, тож не дивно, що він виявляв нетерплячку. «Я зроблю все можливе», — мовчки пообіцяла вона.

Знову відкинувши відчуття, вона досліджувала ліс: у траві метушилися маленькі істоти, пара лисиць спала в норі. «Сподіваймося, вони не надумають прокидатися», — подумала кішка. Далі в глиб лісу струмок ширшав, і там, де береги нарешті сходилися, утворювалися плеса, достатньо глибокі для риби.

«Тут добре. Якби ще Плющоплеса була зі мною», — сонно подумала юна воячка, занурюючись у сон.

***

Їй здалося що проминуло лише кілька ударів серця до того, як Вивіркострибка заходилася тицяти лапою в її бік.

— Прокидайся. Час іти.

Голубокрила, похитнувшись, підвелася на лапи й закліпала сонними очима. Хоча небо було захмарене, вона здогадалася, що сонце тільки-но перевалило за сонцепік. Лисостриб вигинав спину, потягуючись, а Сойкопер чекав, нетерпляче роздираючи кігтями траву.

За струмком Вивіркострибка повела патруль лісом з іншого боку. Дерева закінчувалися неохайною порослю кущів ожини та ліщини. За ними простягався запорошений курявою схил, що вів у долину. Голубокрила помітила здалеку гнізда Двоногів і переконалася, що її органи чуття достатньо захищені для того, щоб не взяти жодної зайвої інформації. Потойбіч долини було більше пагорбів, порослих деревами. Над ними здіймалися в небо сиві гірські вершини. Голубокрила спочатку подумала, що вона дивиться на якісь дивні хмари, аж поки Вивіркострибка не вказала туди хвостом.

— Бачите, там? Гори.

— Туди ми прямуємо? — У тоні Лисостриба вчувалася суміш хвилювання й побоювання. — Гори величезні!

«Невже ми повинні на них дертися?» — подумала Голубокрила. Вона не промовила цих слів уголос — не хотіла, щоб Вивіркострибка вирішила, буцімто вона знову злякалася, — але раптом стала почуватися надзвичайно маленькою і нікчемною.

— Минулого разу, коли ми подорожували, то зупинялися на ночівлю тут, — нявкнула Вивіркострибка, дивлячись у небо. — Але зараз, гадаю, можемо пройти ще трохи.

Кішка повела перед схилом у долину. Кілька коней паслися серед рідкої трави, вони були менші від тих, яких Голубокрила бачила на конярці, і їхні шкури були кудлатіші. Вони стояли під деревом, розмахуючи хвостами, і з цікавістю дивилися на котів. Але, на щастя Голубокрилої, ніхто з них не підступив ближче.

Відразу за кіньми містилося одненьке гніздо Двоногів, оточене сірою кам’яною стіною. Коли патруль проходив повз те місце, з верхівки стіни над їхніми головами долинуло шалене шипіння. Голубокрила звела очі й уздріла товсту руду кицюню, яка дивилася на них, вигнувши спину та настовбурчивши хутро.

— Забирайтеся звідсіля! — прогарчала вона. — Це моя територія!

— О, справді? — Лисостриб розвернувся обличчям до кицюні, ладний застрибнути на стіну. — Хочеш це довести?

— Ні! — Вивіркострибка висунулася перед Лисострибом. — Заспокойся. Ми не шукаємо проблем.

— Та це ж кицюня! — запротестував Лисостриб. — Я міг би перемогти її однією лапою!

— Підійди сюди й спробуй! — заволала кицюня. — Вам тут нема що робити, блохливі шкури!

— І ти дозволиш їй отак із нами розмовляти? — обурено спитав Лисостриб.

— Ти маєш користуватися інстинктом самозбереження, Лисострибе, — відповів Сойкопер. — Якщо ти постраждаєш, як я тобі тут зараджу? Чи знаємо ми, де найближче павутиння? Чи встигну я знайти хвощ, перш ніж ти стечеш кров’ю?

— Але... — Лисостриб досі дивився на кицюню.

— Пусти її позавіч. Ми йдемо далі. Негайно! — нявкнула Вивіркострибка.

Вона розвернулася й пішла вперед. Сойкопер махнув хвостом, наказуючи Лисострибові слідувати за ним. Молодий вояк підкорився, хоча й не утримався від того, щоб востаннє сердито зашипіти на кицюню. Голубокрила ступала останньою.

— Боягузи! — верещала їм услід кицюня. — Ідіть геть і тримайтеся від мене чимдалі!

Голубокрилій полегшало, коли вони квапливо вийшли за межі чутності, але її полегшення зникло, щойно Сойкопер повернувся до юної воячки.

— Бажано, щоб ти нас бодай інколи іінформувала про те, що попереду, — пробурмотів він.

— Що? — Голубокрила не могла повірити: медикіт звинувачує її в тому, що вони натрапили на кицюню. — Я не знаю цієї місцевості, — захищалася вона. — Я не можу просто собі слухати, що відбувається попереду, позаяк ще повинна дивитися, куди ставлю лапи!

Медикіт роздратовано загарчав і замовк.

— Я можу побігти вперед на розвідку, якщо хочете, — запропонував Лисостриб.

— О, добре, — саркастично сказала Вивіркострибка. — А потім ми доженемо тебе й виявимо, що ти з кимось побився. Ні, красненько дякую.

— Слово честі, я не битимуся, — пообіцяв Лисостриб.

— Ні. — Тепер Вивіркострибчин голос звучав спокійніше. — Я вірю, Лисострибе, що ти дотримаєш слова, але краще, якщо ми триматимемося разом.

Патруль рушив далі. Невдовзі їхній шлях заступив живопліт, що складався з колючих кущів, сірих і голих, з обплетеним сплутаною травою корінням.

— Ми зараз підемо сюди, — пояснила Вивіркострибка, — і відтак перетнемо поле. Але тримайтеся живоплоту. Так безпечніше.

Сойкопер пробурмотів щось на знак згоди.

— Ми біля ферми, де Левожар і Падуболистка вскочили були в халепу із собаками, — додав медикіт. — Пильнуйте в чотири ока. — І він, говорячи це, суворо подивився на Голубокрилу.

Вивіркострибка прямувала вздовж живоплоту, аж поки вони не дійшли до щілини між двома кущами, досить великої, щоб туди міг протиснутися кіт.

— Голубокрило, ти йди перша, — наказав Сойкопер.

— Хто очолює цей патруль, Сойкопере? — поцікавилася Вивіркострибка. Повернувшись до Голубокрилої, вона додала: — Добре, будь обережною.

Голубокрила знала, чому Сойкопер обрав її іти першою. Вона вже спрямувала особливі відчуття крізь живопліт у поле, яке простягалося поза ним. Жодного собаки там не видно. Але були деякі інші дивні тварини… «О, я знаю! — пригадала вона. — Вівці». Вона згадала, що бачила їх іздалеку під час візиту до Вітряного Клану.

«Вони не заподіють нам нічого поганого», — запевнила себе Голубокрила.

Розпластавшись на животі, вона поповзла в щілину, а тим часом колючки впивалися їй у спину крізь хутро. Здійнявшись на лапи з того боку, вона опинилася перед двома великими білими вовняними тушами — то були тварини з гострими копитами та спокійними, байдужими мордами.

«Дивно бачити їх так зблизька, — міркувала кішка. — Трохи скидається на те, що за мізками вони подібні до мишей».

— Голубокрило? — долинув крізь живопліт стривожений Вивіркострибчин голос. — З тобою все гаразд?

— Гаразд! — відповіла Голубокрила. — Ви можете пролазити.

Наступним, похитуючи розкуйовдженим хутром, з’явився Сойкопер. Він підвівся на лапи й ступив у поле. За ним проліз Лисостриб, і нарешті Вивіркострибка, важко дихаючи, пробралася крізь те скупчення колючок.

— Бачите? — переможно нявкнула воячка, випроставшись. — Я не застрягла!

Але вона мала збентежений вигляд.

«Наче вона розмовляла з котом, якого тут немає», — подумала Голубокрила.

Похитавши головою, наче бажаючи прояснити свої думки, Вивіркострибка повела патруль за лінією живоплоту. Поле було величезне, Голубокрила навіть не бачила його кінця. «Тут усе таке велике, — подумала вона, стримуючи тремтіння. — Я навіть не бачу небокраю».

Раптом у її вухах пролунав гучний гавкіт. Вона завмерла, на мить здивована тим, що решта патруля тихо йшла собі далі. Собачий запах наповнив ніздрі. Тоді вона зрозуміла, що то особливе чуття заздалегідь попередило її.

— Собака! — заволала вона. — В укриття!

Вивіркострибка повела носом, вдивляючись у поле.

— Де?

— Отам.

Заледве Голубокрила витягнула хвіст, на гребені пологого пагорбу посеред поля з’явився собака. Голосно дзявкаючи, він мчав до котів, його хвіст, здавалося, летів за ним у повітрі, а вітер тріпав чорно-білу шубу.

— Лисяче лайно! — зашипіла Вивіркострибка. — Голубокрило, Лисострибе, заведіть Сойкопера в живопліт.

Лисостриб уже штовхав Сойкопера в кущі. Голубокрила помітила гілку в місці, де колючки були не дуже товсті, і ковзнула в живопліт біля Сойкопера.

— Постав лапи туди, — наказала вона, проводячи його хвостом. — А тепер лізь!

Коли Сойкопер піднявся вгору, виплескуючи на котів своє роздратування, Голубокрила озирнулася й побачила Вивіркострибку, яка стояла спиною до живоплоту. Її хутро розпушилося так, що кішка здавалася вдвічі більшою за себе звичайну, а спина була вигнута, і вона загарчала, коли собака чвалом підбіг ближче.

— Ану геть, коростяна шкуро! — рявкнула вона.

Почуваючись цієї миті в безпеці серед кущів, Голубокрила захоплювалася мужністю Вивіркострибки.

«Спочатку вона подумала про Сойкопера», — міркувала кішка, згадуючи історії про те, як руда воячка виховувала Сойкопера та його брата із сестрою, наче вони були її рідними кошенятами, дарма що їхньою справжньою матір’ю була Листоплеса.

«Вивіркострибка досі має почуття до них, мов до справжніх дітей, — із сумішшю прикорщів та співчуття усвідомила Голубокрила. — Донині має».

Визирнувши крізь колючі гілки, вона побачила, що собака зупинився перед Вивіркострибкою, видавши шквал збудженого гавкоту, але не виконав жодного руху для нападу. «Зоряний Клане, будь ласка, нехай він просто зникне», — думала вона.

— О ні! — урвався в її молитву Лисострибів голос.

Голубокрила знову визирнула й побачила, як іще один пес зіскочив на лапи, а тоді помчав полем навпрямки до них. «Їх двоє!» — жахнулася Голубокрила.

Зараз вони обов’язково атакуватимуть.

Вивіркострибка залишалася насторожі, а Голубокрила знову заходилася вибиратися з колючок, аби допомогти. Але, перш ніж вона розчистила перед собою шлях у живоплоті, другий собака зупинився біля першого й загавкав на нього. Голубокрила, помітивши, що морда в нього посивіла від віку, збагнула, що другий пес значно старший.

— Він схожий на виховника, який вичитує новака! — прошепотіла вона Лисострибові.

Молодший пес присів низько до землі й заскиглив. За кілька ударів серця напруженого очікування обидва собаки розвернулися й побігли назад полем. Вони стали ганятися за вівцями, що розбіглися, і збивали їх в отару.

— Оце так, він нас урятував! — Очі Лисостриба весело виблискували. — Мабуть, сказав: «Дай тим котам спокій, ти, дурний хутряний кавалку, і берися за роботу!»

Зітхнувши з полегшенням, Голубокрила вилізла з живоплоту, а Лисостриб допоміг вибратися Сойкоперові. Медикіт вийшов на галявину й обурено бурчав, витягнувши шию, щоб почистити хутро від сміття.

— У мене скалка в подушечці, — пробурмотів медикіт. — Пошукайте хтось мені щавлевий листочок.

Голубокрила відчула запах щавлю під живоплотом, зірвала кілька листочків і дала їх Сойкоперові. Поки той втирав заспокійливий сік собі в подушечку, вона відкинула свої відчуття за собаками та вівцями. Тварини зникли з виднокола, але вона досі їх чула. Собаки гнали овець, котрі тісно збилися в отару, до дальнього краю поля, а тоді через кущі на інше поле. З ними був і Двоніг.

— Я не думаю, що в нас із ними ще буде клопіт, — нявкнула юна воячка.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — відповіла Вивіркострибка, вилизуючи своє хутро. Вона єдина з усіх не була на вигляд приголомшеною. — Ми підемо із цього поля, а потім отаборимося на ніч, — вела далі руда воячка. — Нам усім варто відпочити після цієї пригоди.

Коли Вивіркострибка знову вирушила вздовж живоплоту, Голубокрила озирнулася в той бік, звідки вони прийшли. Сонячне світло пробивалося крізь просвіт у хмарах, омиваючи поле багряним кольором. Голубокрила все ще бачила верхівки пагорбів, які вони перетнули, і спробувала уявити собі озеро та Клани по той бік схилів. Її побратими зараз поверталися з вечірніх патрулів і розташовувалися у кублах на ночівлю.

Вона відкинула свої відчуття, і все її нутро оповило тремтіння, бо вона виявила, що вперше не здатна зв’язатися зі світом, який залишила позаду. Бо між ними було надто багато звуків, надто багато образів.

«Я дуже, дуже далеко від домівки», — подумала Голубокрила.

Розділ 10

Розплющивши очі, Плющоплеса побачила навколо бліде світло Темного Лісу. Вона скрутилася калачиком у тіні куща бузини, листя від нього кидало темні візерунки на її сіро-біле хутро. Позіхаючи, вона здерлася на лапи й вислизнула з куща. Дерева тут щільно скупчилися, гілки сплелися над головою Плющоплесої. Було полегшенням не бачити неба без зірок, яке завжди слугувало їй найстрашнішим нагадуванням про те, що вона перебуває поза межами Громового Клану.

— Але я однаково відчуваю, що забралася далеко-далеко від домівки, — пробурмотіла юна воячка.

Покуштувавши повітря, вона виявила запах котів і почула ледь уловимі голоси, які долинали з-поміж дерев на відстані за кілька лисиць. Плющоплеса попленталася в той бік й опинилася на краю галявини. Зупинившись, вона визирнула з-під папороті. Шулікокриг стояв у центрі, а навколо нього нерівномірно скупчилися молодші коти. Плющоплеса впізнала Тигросерда та Бризошуба, а також білу кішку Річкового Клану, чийого імені не могла пригадати. Інші взагалі не були їй знайомі.

Шулікокригові крижано-сині очі сяяли в блідому світлі.

— У битві сам на сам не стирчатимеш, — нявкнув він. — Коти кидатимуться на вас зусібіч, і ви повинні бути до цього готові. Тепер я хочу, щоб ви всі негайно напали на мене.

— Усі ми? — недовірливо перепитав Бризошуб.

— Саме так я і сказав, — різко відповів йому Шулікокриг. — Я можу побитися з тобою сам на сам пізніше, якщо хочеш.

— Ні-ні, усе гаразд, Шулікокриже, — квапливо відповів Бризошуб.

«От мишомізкий!» — подумала Плющоплеса.

— Гаразд. — Крижаний погляд Шулікокрига ковзнув поверх гурту молодших котів. — Нападайте!

На мить Плющоплеса втратила з виднокола темного смугастого вояка, бо він був схований під звивистою купою верескливих і зойкливих котів. Потім його голова знову вигулькнула, наче він намагався плисти в хутряному озері. Попри свою неприязнь до Шулікокрига, Плющоплеса захоплено видихнула, коли він знову здійнявся на лапи, кидаючись на нападників. Рухи його лап неможливо було відстежити. Здавалося, що його щелепи були скрізь, вони клацали й рвали. Коти, що нападали, відступали одне за одним, аж поки скуйовджений Шулікокриг знову не залишився стояти сам. Він важко дихав, але, наскільки Плющоплеса могла бачити, залишився без ушкоджень.

«Це було чудово», — неохоче зізналася вона собі. Мимовільно їй аж лапи засвербіло, так кортіло дізнатися, як Шулікокригові це вдалося.

— Тепер, — вів далі смугастий вояк, відсапавшись, — хто може сказати мені, чого він сьогодні навчився?

— Триматися подалі від твоїх кігтів, — пробурмотів Тигросерд, облизуючи закривавлену лапу.

Молоді коти весело зашепотіли, але Шулікокриг не підтримав їхнього гарного гумору.

— Щось корисне дізналися? — підказав він.

Біла воячка Річкового Клану підійняла хвіст.

— Склалося враження, ніби ти бився всіма чотирма лапами водночас, — нявкнула вона.

— Добре, Кригокрило, — схвально кивнув їй Шулікокриг. — Саме це я і робив.

— Але як? — запитав інший кіт.

— Дивіться, я вам покажу. Я робитиму це повільно.

Шулікокриг став балансувати на задніх лапах і простягнув передні, витягнувши кігті. Потім швидким рухом він згріб передні лапи вниз. У той момент, коли його передні лапи торкнулися землі, він ударив задніми. Тож будь-який кіт, якому не пощастило опинитися позаду нього, міг би отримати доволі дужий удар, щоб від цього опинитися на землі.

— Отак, — закінчив він. І повторив рухи, цього разу швидше. — Тепер спробуйте ви.

Спостерігаючи за тренуваннями Кланових котів, Плющоплеса зрозуміла, що зараз їх більше, аніж вона коли-небудь бачила в Темному Лісі. «Чималенько!» — подумала юна воячка, і її живіт стиснуло від страху. Окрім Тигросерда там були його побратими Багроверб і Щурошрам. Також Сонцемітка з Вітряного Клану. Річковий Клан представляли новак та біла воячка Кригокрила.

— Мені завжди здавалося, що Щурошрам — хитрун із хитрунів, — пробурмотіла Плющоплеса собі під ніс. — Я не здивована, що й він тут. А Бризошуб завжди був чванливою кулькою хутра. Але мені начебто подобалася Сонцемітка, коли я зустрічала її на Зборищі, та й Кригокрила теж здавалася привітною. Що вони тут забули?

«А що я тут забула? — негайно нагадала собі вона. — Я шпигую. Тож, можливо, деякі із цих котів також шпигують для своїх Кланів».

Утім, з огляду на те, з яким завзяттям молоді коти відпрацьовували Шулікокригові рухи, усі вони хотіли бути там із тих самих причин, що й Плющоплеса колись: щоб стати кращими вояками, ніж вони могли у своїх Кланах, щоб бути здатними на більше та вміти битися й боронити домівку.

Плющоплеса знала: якщо надалі довго ховатися в папороті, то якийсь кіт може її вчути. Кішка не хотіла, щоб її звинуватили в тому, нібито вона ховається. «Навіть якщо я ховаюся!» — подумала вона і, вийшовши з папороті, обійшла котів, котрі тренувалися, підступила просто до Шулікокріга і, зупинившись перед ним, чемно йому кивнула.

— Вітаю, — нявкнула юна воячка.

Очі Шулікокрига скидалися на два шматки льоду.

— Ти спізнилася, — різко сказав він.

— Вибач. Мені було важко заснути.

Темний смугастий кіт смикнув вухами.

— Що, твій Клан недостатньо тебе завантажує? — запитав він нібито й муркочучи, але в голосі легко було розпізнати загрозу. — Що ж, незабаром ми зможемо цьому зарадити. — Він підвищив голос. — Коти Темного Лісу!

Враз усі припинили виконувати свої завдання та знову зібралися навколо кота. Шулікокриг схвально озирнув їх.

— Молодці, — нявкнув він. — Тепер вам потрібна можливість відпрацювати ваші нові навички в бою. Плющоплеса ладна вам допомогти. Нападайте!

Він вискочив із кола, і ватага котів Темного Лісу оточила Плющоплесу. Вона ледве встигла видати вереск протесту, як Бризошуб на неї накинувся. Кіт спробував балансувати та відтворити частину Шулікокригового прийому, але Плющоплеса відскочила назад, і той промахнувся, утративши рівновагу, і так сильно вдарився об землю, що аж заточився.

— Дубова коростяна шкура! — гаркнула Плющоплеса.

Чиїсь кігті задряпали її по спині, і вона спробувала розвернутися, але інший кіт приземлився зверху, і вона впала долі, їй геть забився дух, коли той кіт її притиснув. Вона побачила Тигросердові бурштинові очі на відстані двох мишачих хвостів від її очей.

— Я провчу тебе, як нападати на мого брата! — гаркнув кіт.

Плющоплеса викинула задні лапи, вдаривши Тигросерда в живіт. Він відкотився, водночас відбивши її удар по вуху. Його змінила інша кішка, а ще одна вчепилася зубами в її хвіст. Плющоплеса ледве рухалася. Злісне котяче зойкання й гарчання було таким гучним, що їй аж заболіли вуха.

«Я б’юся за своє життя!» — майнуло в голові.

Раптом на купу котів, що брали участь у бійці, упала тінь. Вереск раптово обірвався. Плющоплеса відчула, що зникає тягар, який її притискав. Підхопилася на лапи й на мить осліпла від крові, яка стікала з подряпини над оком. Провівши по ній лапою, вона звела очі й побачила Зорелома, що стояв на краю галявини. За ним у тіні стояла інша кішка.

— Я перепрошую, що втручаюся, — нявкнув Зорелом.

Шулікокриг підійшов до нього, шанобливо опустивши голову.

— Ласкаво просимо, Зореломе. Чи можемо ми щось для тебе зробити?

— Запитання має бути таким: що я можу для вас зробити? — відповів колишній провідник Тіньового Клану. — Я маю нову новачку для Темного Лісу, з якою ви повинні познайомитися.

Він ступив крок уперед, до середини галявини, а новачка послідувала за ним. Коли черепахова кішка вийшла на світло, Плющоплеса нажахано видихнула.

— Цвітопала з Громового Клану, — вів далі Зорелом. — Дехто з вас уже знайомий із нею. Цвітопало, це твої нові побратими.

Цвітопала нервово озирнулася. Впізнання спалахнуло в її очах, коли погляд упав на Плющоплесу, але вона нічого не сказала, лише коротко кивнула. Плющоплеса здогадалася: вона не хотіла, щоб коти Темного Лісу подумали, буцімто до кішки Громового Клану вона буде лояльнішою, аніж до будь-кого іншого.

Кілька котів Темного Лісу промурмотіли вітання Цвітопалій, але більшість промовчала. Плющоплеса відсахнулася через те, як фальшиво все заведено в цьому місці. «Невже всі коти тут мають вважатися єдиним Кланом? Ми не поводимося як єдиний Клан! — думала вона. — І як тут опинилася ще одна кішка Громового Клану? Громові коти завжди були віддані одне одному!»

— Отже, — протягнув Шулікокріг, — ти покажеш нам, із чого зліплена ця нова кішка, Зореломе?

У відповідь кіт Тіньового Клану поманив Щурошрама хвостом і прохрипів:

— Бийся.

У Щурошрама було розірване вухо після бою із Шулікокрігом, але він не вагався. Кинувся на Цвітопалу, таку здивовану раптовим нападом, що аж дала йому змогу збити себе з лап. Щурошрам переможно скрикнув і вдарив її лапою по горлу. Плющоплеса спостерігала за цим, її живіт напружено забринів, коли кішка побачила, як Цвітопала ляснула задніми лапами й зуміла збити Щурошрама. Поки він лежав на землі, вона гайнула повз нього й несильно штурхнула в бік, а потім розвернулася й чекала його наступного кроку.

«Треба оголити кігті! — занепокоєно міркувала Плющоплеса. — Це тобі не тренування в Громовому Клані».

Щурошрам присів і стрибнув до Цвітопалої. Кішка пірнула під нього, але останньої миті він перевернувся в повітрі й приземлився навшпиньки, впившись зубами їй у хвіст. Цвітопала зойкнула від болю. Вояк Тіньового Клану знову затиснув її, і цього разу вона не змогла звільнитися. Била наосліп Щурошрама по голові та плечах, але Плющоплесій було видно, як її удари слабшають.

Плющоплеса не могла спокійно дивитися на те, як її посестру дере на шматки більший, досвідченіший кіт Тіньового Клану. Вона кинулася вперед, притулилася плечима до Щурошрама й скотила його зі Цвітопалої, дряпаючи при цьому кігтями його вуха. Щурошрам обернувся на неї з недовірливим гарчанням.

— Годі! — пролунав посеред галявини голос Зорелома, перш ніж Щурошрам устиг завдати нового удару.

Усі троє завмерли, коли чорний кіт подався в їхній бік. Прогнавши Щурошрама порухом вух, він нависнув над Плющоплесою і втупився в неї лютим бурштиновим поглядом.

— Як гадаєш, що ти тільки-но втнула? — Його голос був низьким, але від погрози, що звучала в ньому, Плющоплеса затремтіла від вух до лап. — Хто дав тобі право пхати носа?

Намагаючись не виказати, яка вона налякана, Плющоплеса звела голову й відповіла блискучим поглядом на Зореломів погляд.

— Ми ж бо віддані одне одному, чи не так? — Порив щирого гніву в ній поволі проганяв її страх. — То невже ми повинні стояти осторонь, як боягузи, і дозволяти одне одному зазнавати поразки в битві?

Зорелом примружив очі. Кожна шерстинка його хутра свідчила про його недовіру до Плющоплесої.

— Ти рятувала посестру, — зазначив він.

— Ось вони — всі мої побратими та посестри, — відповіла Плющоплеса. «Зоряний Клане, хай він мені повірить!» — Ніяк не збагну, чому новеньку треба забити вже під час першого відвідування Темного Лісу.

Ще якусь мить Зорелом постояв нерухомо, впиваючись у неї очима, а потім пирхнув і відійшов убік. Плющоплеса залишилася із Цвітопалою віч-на-віч.

— Тобі не треба було цього робити, — прошипіла черепахова воячка, розгладжуючи своє роздерте хутро. — Зрештою я могла перемогти Щурошрама.

«Еге ж, так і їжаки могли б літати», — подумала Плющоплеса. Відвернувшись, вона помітила в гурті котів Темного Лісу брунатного вояка та впізнала його за одним чорним вухом.

— Мурахошубе! — вигукнула вона, підбігаючи до нього. — Я тебе й не побачила. Чудово, що з тобою все гаразд.

Рани у вояка Вітряного Клану загоїлися, залишилися тільки довгі шрами, які перерізали його спину та горло, але він був дужий на вигляд, і не здавалося, щоб у нього щось боліло. Він спантеличено подивився на Плющоплесу.

— Тепер мій дім тут, — нявкнув кіт.

На мить Плющоплеса не зрозуміла його, аж потім відчула, ніби впала в крижаний потік.

— Ти… ти помер? — ахнула вона.

Мурахошуб знизав плечима.

— Ти можеш дивитися на це в такий спосіб, якщо хочеш.

— Ти вирішив перебратися сюди? — запитала Плющоплеса, намагаючись приховати, наскільки вона шокована.

«Мені подобався Мурахошуб! — думала вона. — Йому не місце із цими лихими котами».

— Це мої побратими, вони мені ближчі, аніж ті, що я колись мав у Вітряному Клані, — сказав їй Мурахошуб із легким жалем у голосі. — Тож куди ще я мав податися?

На це запитання Плющоплеса відповісти не могла.

— Мені шкода, що ти помер, — ніяково нявкнула вона.

— Саме тут я хочу бути, — відповів Мурахошуб, знову знизавши плечима.

— Плющоплесо, ходи сюди!

Майже з полегшенням почувши, як Шулікокриг її гукав, Плющоплеса кивнула воякові Вітряного Клану й побігла галявиною до Шулікокрига на його поклик. Біля нього стояв новак Річкового Клану й дивився на все довкола широко розплющеними та стурбованими очима.

— Це Дірколап, — сказав їй Шулікокріг. — Він тут новенький. Навчи його одного-двох прийомів, добре?

— Звичайно, — відповіла Плющоплеса.

Її потішило, що Шулікокриг не залишився стежити за їхнім вишколом, а поплентався галявиною до місця, де Тигросерд і Сонцемітка розпочинали тренувальний бій.

— Привіт, Дірколапе, — нявкнула вона. — Ти вперше тут?

— Удруге! — Дірколап викрикнув це слово пискляво, наче кошеня, і прокашлявся. — Я прийшов сюди уві сні й розмовляв із Шулікокригом, — додав він. — Розповів йому, як інші новаки мене залякували, і він сказав, що навчить мене, як їм протистояти.

— О так, ми можемо це зробити, — пообіцяла Плющоплеса, але її серце боліло за нервового новака.

«Він не знає, у що вплутується, але я теж не знала. А втім, — думала вона, — у кожному разі не буде зайвим навчити його нічогеньких бойових прийомів!»

Дірколап пожвавішав, коли почув її слова.

— Чудово! На Пстругострумку та Мохолапку чекає неабиякий сюрприз! Особливо на Пстругострумку, — докинув новак. — Адже вона вже стала воячкою.

— Поки що тобі краще не випускати кігтів, — порадила Плющоплеса, сподіваючись, що Шулікокриг і Зорелом не почують її слів. «Годі мені вже неприємностей за одну ніч», — подумки проказала собі вона. А вголос жваво повела: — Гаразд. Уяви, що я лисиця і прийшла напасти на табір Річкового Клану. Що ти збираєшся робити?

У відповідь Дірколап кинувся на неї, вискаливши в гарчанні зуби та витягнувши лапи, отож залишився цілковито відкритим для нападу. Плющоплеса відступила, аж потім вдарила його по кінцівках і придавила до землі, притиснувши однією лапою плече, а другою — його живіт. Дірколап безсило звивався попід нею.

«О Зореклане! Чого їх узагалі вчать у Річковому Клані?» — промайнуло в неї на думці.

Натомість йому вона нявкнула:

— А тепер уяви, що я лисиця, яка хоче потягнути тебе до своєї нори та з’їсти.

Юна воячка відпустила новака, який підхопився на лапи й стояв, похиливши голову і збентежено шкрябаючи кігтями землю.

— Вибач, — пробурмотів Дірколап.

Плющоплеса озирнулася через плече, щоб переконатися, що Шулікокриг і Зорелом досі перебувають поза зоною чутності.

— Зрештою, ти тут, щоб учитися, — мовила вона. — Тепер ти будеш лисицею, а я покажу тобі, що ти мав би зробити.

Вона навчила Дірколапа досить елементарних вивертів, показуючи йому, як кидатися від супротивника, драти ворога кігтями й знову відбігати за межі досяжності.

— Пам’ятай, що лисиця чи — борони Зоряний Клане — борсук значно більші й важчі за тебе. Груба сила тобі не зарадить. Ти маєш бути прудким і кмітливим. Спробуй.

Дірколап кинувся на кішку з нетерпінням в очах, ударив її по боці лапою з прихованими кігтями, відтак знову відскочив.

— Якось так?

— Дуже добре. Ще раз.

Поки новак тренувався, Плющоплеса ще раз кинула погляд на Зорелома й Шулікокрига. Вони розділилися й ходили галявиною, спостерігаючи, як інші тренувалися. «Тільки не підходьте сюди, гаразд?» — мовчки закликала вона їх.

Кішка зупинилася й уже взялася пояснювати Дірколапові інший прийом, аж тут почула Шулікокригів голос.

— Плющоплесо!

«От халепа!» — зойкнула вона про себе.

Але щойно Плющоплеса розвернулася, то побачила, як смугастий вояк скликав до центру галявини всіх котів. Плющоплеса полегшено зітхнула, коли зрозуміла, що тренування добігло кінця.

— У вас усе виходить добре, — нявкнув Шулікокріг, коли навколо з’юрмилися коти. — Особливо в тебе, Цвітопало, — додав він, схвально кивнувши новачці з Громового Клану. — Той стрибок і поворот вдаються тобі добре.

Очі Цвітопалої сяяли гордощами.

— Дякую, Шулікокриже, — нявкнула вона, схиливши голову в бік Темного Лісу.

— Мені здається, ти добре впишешся в наше товариство, — додав Шулікокріг.

У Плющоплесої аж завмирало серце, коли вона озирала навколо себе струнких, м’язистих, спраглих до битви вояків.

«Ой, допоможи, Зоряний Клане, — подумала вона. — Темний Ліс намагається завербувати військо відданих вояків з усіх Кланів. І йому це, на жаль, вдається!»

Розділ 11

Голубокрила зупинилася, зводячи погляд дедалі вище. Вона гадала, що ділянка вкритих снігом схилів і зубчастих скель ніколи не закінчиться, але нарешті побачила найвищі вершини, чітко окреслені на тлі блідо-блакитного неба. Повз гірські піки проносилися швидкоплинні хмари.

— Я не вірю власним очам! — видихнула вона.

— Це просто… просто чудово! — пропищав Лисостриб, наче вражене кошеня.

— Гори дивовижні, надто коли бачиш їх уперше, — погодилася Вивіркострибка, підходячи до двох молодших котів. — Ніколи не забуду, як уперше сюди прийшла.

— Я також не забуду… — Шерсть на шиї Сойкопера стовбурчилася, і далі він, мовби несподівано вкусивши воронячого їдла, виплюнув такі слова: — Там нагорі холодно й вітряно, йти буде тяжко, але ми повинні, тож пропоную вирушати далі.

То був третій схід сонця, відколи вони залишили озеро. Небо було ясним, але Голубокрила розпушила шерсть проти крижаного вітру, який дув із вершин.

— Як там узагалі живуть коти? — запитала вона. — Чи є там здобич?

— На твоє око нема, — коротко відповів Сойкопер.

— Звичайно, здобич є, — нявкнула Вивіркострибка, роздратовано поглядаючи на медикота. — Але інша здобич, а ще є різні способи полювання. Самі побачите.

Махнувши хвостом, вона попрямувала попереду Сойкопера. Голубокрила ззирнулася широко розплющеними очима з Лисострибом і пішла за старшими котами. Так вони дісталися пологих пагорбів, укритих грубою болотяною травою та міцними пружними стеблами вересу. Скелясті виступи пробивалися крізь тонкий ґрунт.

— Скидається на територію Вітряного Клану, — пробурчав Лисостриб. — Мені тут не до вподоби.

Голубокрила щось пробурмотіла на знак згоди. Їй було неспокійно без прикриття дерев, і вона сумувала за густим, пропахлим здобиччю підліском.

— Ну, принаймні можемо побачити, чи не намагається хтось підкрастися до нас, — зазначила вона.

Відкидаючи свої відчуття, насторожена щодо небезпеки, юна воячка не почула нічого, окрім тихих звуків далекої здобичі, котра десь ховалася, та ще дзюрчання струмків. Над головою пролунав різкий крик, Голубокрила звела очі й побачила птаха, що ширяв угорі. Вона не впізнала широкого розмаху крил, але відчула певну загрозу.

— Орел, — нявкнула Вивіркострибка. — Ми ще багато таких побачимо в місцині, куди йдемо. Слід бути обережними, тому що вони досить великі, можуть навіть напасти на кота.

Голубокрила здригнулася й подумала: «Що то за місцина така, де навіть птахи небезпечні?»

Решту дня коти йшли пагорбами, лише ненадовго зупиняючись, щоб перепочити на сонці. Вивіркострибка та Лисостриб у парі зловили кролика, якого всі четверо розділили між собою та з’їли швидкими укусами. Поступово схил ставав крутішим, а трава рідшала, аж поки коти не дісталися скель, укритих лише жмутками трави та кущами, які росли в тріщинах. Призахідне сонце відкидало перед ними розтягнуті тіні й заливало пурпуровим світлом засніжені гірські схили.

«Сподіваюся, ми знайдемо собі якийсь притулок до того, як поночіє», — міркувала Голубокрила.

Вивіркострибка повела їх вузькою стежкою, що зміїлася серед гостробоких скель, де в улоговинах іще лежав сніг, а потім — через ділянку землі просто неба, всіяну великими гладкими валунами. Котам довелося перебиратися через них, Сойкопер роздратовано форкав, тому що постійно ковзав, адже не бачив, куди ставити лапи. Потойбіч за валунами на землі лежав сніг. Унизу була водойма, замерзла з країв, а на її берегах росла густа трава, утім зараз вона була притрушена снігом.

— Чудово, водопій! — вигукнув Лисостриб, кидаючись уперед. — Мій язик сухий, як оці каменюки.

— Дивись, обережно! — попередила його Вивіркострибка.

Ідучи повільніше за Лисострибом, Голубокрила вловила потужний котячий запах. Вона перетнула місце, де той запах чувся найсильніше, і зрозуміла, що там, певно, розташовано кордон, як-от ті, котрі розмежовували лісові території у неї вдома.

— Зараз ми на території Племені, — із задоволенням у голосі пояснила Вивіркострибка та додала: — Вони досі зберігають свіжі запахові мітки на своєму кордоні.

Усі четверо котів підійшли до води, щоб напитися, але тільки-но Голубокрила простягла лапу, щоб розбити тонкий лід скраєчку й сьорбнути перші холодні краплі, чийсь крик розколов повітря позаду неї.

— Порушники кордонів!

Тієї самої миті щось врізалося в неї і повалило з лап, вона вдарилася об землю на краю водойми, розбризкуючи лапами краплі. Випустивши кігті, кішка підвелася, хльостаючи хвостом, і побачила чорного кота: завбільшки точнісінько як новак, той дивився на неї з неприхованою ворожістю.

— Забирайтеся з нашої території! — кинув він.

— Почекай… — заверещала Вивіркострибка.

— Чорний! Стій!

Сіро-біла кішка вийшла з-за валуна на середині схилу з іншого боку водойми, за нею ступали темний смугастий кіт та ще одна молода кішка із сірим плямистим хутром.

— Але це порушники кордонів! — запротестував Чорний — той кіт, що напав на Голубокрилу.

— Ні, вони не порушники. — Кішка навскач збігла зі схилу, спинилася біля Чорного та легенько смикнула його за вухо. — Це не порушники, а наші гості. — Вона обернулася до Вивіркострибки й додала тепліше з подивом у голосі: — Вивіркострибко, приємно знову бачити тебе. І Сойколапа.

— Сойкопера, — поправив її медикіт, ворухнувши вухами.

— Ти ж Тінь-Крила-Понад-Водою, чи не так? — Вивіркострибка ступила вперед, щоб привітатися із сірою кішкою носами. — А ти Стрімкий-Хід-За-Водоспадом, — додала вона, кивнувши темному смугастому котові. — Це Голубокрила, а це Лисостриб.

Голубокрила кивнула, вітаючись, а водночас зацікавлено розглядала котів Племені. Вони були значно менші проти Кланових котів і всі мали такий вигляд, ніби їм варто було добряче попоїсти.

— Це першаки, — вела далі Тінь, вказуючи хвостом на чорного кота, — того, у кого стало розуму самому напасти на чотирьох котів, звати Чорний-Морок-На-Воді, а це — Злива-Що-Швидко-Минає.

Ряба сіра кішка чемно кивнула головою.

— Першаки? — пробурмотіла Голубокрила.

— Як наші новаки, — прошипів їй на вухо Сойкопер.

— Ми й не сподівалися побачити вас тут знову, — нявкнув Стрімкий Вивіркострибці. — У Кланів проблеми? Вам потрібна допомога?

— Ні, усе гаразд, — промуркотіла Вивіркострибка. — Ми просто хотіли навідати давніх друзів.

Тінь ворухнула вусами, і Голубокрила подумала, що вона здогадалася: у котів Клану є більше причин на те, щоб здолати такий шлях під час гололисту.

Але вона сказала тільки:

— Нам краще провести вас до печери. Скоро поночіє.

Слідом за котами Племені патруль Громового Клану попрямував далі в гори. Сонце сховалося, і на небі згасали останні пурпурові смуги. Сутінки згущувалися, і роздивитися стежину ставало дедалі складніше, проте коти Племені впевнено мчали вперед, чекаючи на вершині скель, поки кланові коти їх наздоженуть. Вітер скиглив серед верхівок, і Голубокрила закліпала, намагаючись струсити з очей крижані дощові каплі.

— Як узагалі можна жити в такому забутому Зоряним Кланом місці, як оце? — казав Сойкопер, перелізаючи через валун. — Того я ніколи не зрозумію.

Він завагався, присівши на камінь. Земля попереду була нерівною, і Голубокрила зрозуміла, що він може поранитися, якщо зістрибне не туди.

— Почекай хвилинку, — нявкнула вона. Кішка обережно зістрибнула на клаптик снігу й перевірила, чи не виступають із нього гострі краї. — Стрибай сюди, — наказала вона Сойкоперу. — Іди на мій голос.

Сойкопер стрибнув, незграбно приземлившись, Голубокрила підтримала його, коли він заточився.

— Дякую, — пробурмотів медикіт.

Коли вони стали підійматися довгим схилом слідом за Вивіркострибкою і Лисострибом, які ступали трохи віддалік попереду, Голубокрила почула новий звук: глибокий безперервний рев, який чимраз голоснішав із кожним кроком.

— Що це за шум? — запитала вона Сойкопера.

— О, ти вже чуєш? — тихо спитав він, і Голубокрила здогадалася, що вона, сама того не знаючи, застосувала своє особливе чуття. — Це водоспад. Там живе Плем’я Стрімкої Води.

Невдовзі всі коти почули гуркіт водоспаду. Вони піднялися на останній крутий схил і вийшли на пласку скелю, де між валунами протікала річка. Від неї дув пронизливий вітер, тріпаючи шерсть Голубокрилої і погрожуючи звалити її з лап, але оглушливий громовий рев водоспаду перебивав той шум.

Голубокрила підійшла до краю, де вода плавним вигином ковзала по скелі.

— Ого! — вигукнула вона Стрімкому, який стояв поряд, витягнувши лапу, ніби попереджаючи її бути обачною. — Ви справді тут живете?

— Наша печера просто за водоспадом, — пояснив він із гордістю.

— Чудово! — нявкнула вона вголос, а про себе подумала: «Невже нам справді потрібно пройти за цю стіну пінистої води? Не думаю, що це гарне місце для котів!»

Стрімкий повів кланових котів униз по скелях біля водоспаду. Поверхня там була мокра й слизька, тож Голубокрила намагалася встромити кігті у тверду гладінь і несамовито махала хвостом, щоб зберегти рівновагу. Її серце швидко билося, але вона намагалася не виказати цим дивним котам, яка вона настрахана. Сойкопер пробирався між Тінню й Вивіркострибкою, гекаючи на кожному кроці.

Нарешті всі коти стали на вузьку стежку, що зникала поза водоспадом. Голубокрила обережно пішла нею, намагаючись ступати в слід лап Стрімкого. З одного боку стежки була скеля, а з другого — нескінченний потік води, що падала. Юна воячка здригнулася, коли бризки просочилися крізь її хутро.

Уже майже зовсім поночіло. Від хвилястої сірої поверхні водоспаду відбивалися місяць і зірки, що повільно з’являлися в небі. І через це здавалося, наче ця поверхня пронизана сріблястим світлом. Коли Голубокрила пройшла вперед, то побачила, що потойбіч потоку відкривається темний простір. Стрімкий зник у ньому, і Голубокрила почула лише його голос, що якось дивно відлунював.

— Ласкаво просимо до Племені Стрімкої Води!

Кліпаючи, Голубокрила увійшла в печеру, за нею слідували Вивіркострибка, Сойкопер і Лисостриб, а коти Племені ступали позаду. Обтрушуючи хутро від бризок води, вона роздивлялася високі стіни печери: склепіння губилося в тіні високо над її головою. У дальньому кінці два тунелі вели в темряву. Деякі коти сиділи на виступах, дивлячись на новоприбулих. Інші гасали одне за одним на долівці печери, і Голубокрилій здалося, ніби вони прийшли під час якихось тренувань. Але всі завмерли, заледве гості зупинилися, скупчившись біля входу. Голубокрила відчула поколювання на шкірі.

Майже миттєво з дальнього боку печери пролунав голос:

— Очам не вірю! Вивіркострибка! Сойколап!

— Сойкопер, — пробурмотів медикіт.

Темно-сірий кіт, що мав довші лапи, аніж в інших, вискочив із тіні й зупинився перед Вивіркострибкою.

— Приємно бачити тебе знову, — нявкнув він.

— Щовбе, — промуркотіла Вивіркострибка теплим голосом. — Так чудово повернутися сюди.

Інші стали купчитися навколо, вітаючись і розпитуючи про Клани. У Голубокрилої голова пішла обертом. Вивіркострибка намагалася перезнайомити всіх котів, але юній воячці було важко запам’ятати, ба навіть розрізнити їх усіх, позаяк вони були дуже схожі одне на одного: малі й худорляві, майже всі мали сіро-коричневе хутро.

«А ще в них такі довгі імена! — дивувалася про себе молода кішка. — Недарма їх скорочують».

— Пам’ятаєш, коли ви вперше прийшли сюди, ми влаштували на вас засідку? — заговорив до Вивіркострибки старий кіт на ім’я Пазур. — Я мало не здер із тебе шкуру, але ви зуміли переконати нас, що ви на нашому боці.

— Та ще треба подивитися, хто з кого здер би шкуру! — На подив Голубокрилої, Вивіркострибка ніжно вдарила старого смугастого кота в плече. — І так, ми всі воювали на одному боці проти Гострозуба.

Пазур кивнув, сумно кліпаючи очима, а потім похитав головою, ніби відганяючи болісні спогади.

— Де Студня? — запитав він, озираючись. Вийшовши з кола котів, що товпилися навколо гостей, кіт гукнув: — Студне, ходи-но глянь, хто до нас завітав!

Витончена смугаста кішка вийшла з кутка у дальній частині печери, підганяючи попереду себе двох крихітних кошенят.

Вивіркострибка розширила зелені очі, й вони аж заблищали, коли вона побачила кішку.

— Студне! У тебе народилися кошенята!

Студня підійшла до Вивіркострибки, і кішки стали вітатися носами. Вони муркотіли й муркотіли, ніби не збиралися зупинятися. Студня широко розтулила щелепи, буцімто хотіла напитися запахом Вивіркострибки, не вірячи, що вона тут.

— Ласкаво просимо до нас знову, — нявкнула вона, а потім гордовито додала: — Це Чикулівка-Що-Співає-На-Зорі та Кедр-Що-Чіпляється-За-Скелю. Чикулівка дуже схожа на свого батька, тобі не здається?

— Я така рада за тебе й Бурешуба! — ахнула Вивіркострибка.

Вона нахилила голову, щоб понюхати обох кошенят. Двоє малих зацікавлено дивилися на неї широко розплющеними очима.

— Ви тепер житимете в нашому Племені? — пронявкала Чикулівка.

Вивіркострибка похитала головою.

— Ні, ми просто прийшли на гостину.

— Вам треба залишитися, — заявив їй Кедр, і його товстий хвіст затремтів від нетерпіння. — Коти Племені найкращі!

— Гадаю, що мені потрібна твоя порада щодо виховання кошенят, — сказала Студня Вивіркострибці. — Твої трійко вийшли такими гарними!

Голубокрила напружилася, чекаючи на Вивіркострибчину відповідь. Якусь мить здавалося, Вивіркострибка не знала, що сказати. Тоді вона схилила голову.

— Здається, ти добре впораєшся й без моєї допомоги, — нявкнула вона. — У тебе чудові кошенята — такі сильні та здорові. Де Бурешуб? — додала вона, вочевидь бажаючи змінити тему.

— У прикордонному патрулі, — пояснила Студня. — Він має ось-ось повернутися.

— Що тепер у вас із патрулями? — запитала Вивіркострибка. — Чи вдається захистити кордон від котів, котрі зазіхають на вашу територію?

— Це нелегко, — відповів чорний кіт. Голубокрила запам’ятала, що його звати Писк-Лютої-Сови. — На полювання бракує часу, бо ми дуже втомлюємося після прикордонного патрулювання.

— Але ж не треба ходити в патруль тим самим котам, — запротестував Лисостриб, озираючи печеру, заповнену котами та кішками. — Вас багато. Чому ж одні з вас не можуть патрулювати біля кордону в той час, як інші ходять на полювання? У нас такий звичай.

— А в Племені інший звичай, — пояснила Вивіркострибка. — У них є два різних види котів: звіролови, які ловлять здобич, і вартові печер, які захищають звіроловів. Тому тут потрібно більше котів для полювання.

— Так, але вони все одно могли б…

Голубокрила так і не дізналася, що Лисостриб збирався запропонувати. Її гострий слух уловив м’які кроки, що долинали із найдальшої частини печери.

Пролунав скрипливий голос:

— Що вони тут забули цього разу?

Обернувшись, Голубокрила побачила, як натовп котів розступився й показався кощавий старий смугастий кіт. Він був не вищий за новака, а його сухоребрі боки аж виступали з-під рябого хутра. Поки він ступав уперед, Голубокрилу вразило, що вона почула нерівне биття його серця та утруднене дихання. Коли він зупинився перед Вивіркострибкою, вона відчула з його розтулених щелеп запах, схожий на гниле вороняче їдло.

«Цей кіт помирає!» — ахнула Голубокрила про себе.

— Скелевидцю… — затинаючись, промовила Студня. — Подивися, хто завітав до нас на гостину.

— Я прекрасно бачу, хто це, — відрізав Скелевидець. — Я хочу знати, що вони тут роблять.

Вивіркострибка кинула погляд на Студню, а потім ступила вперед і ґречно схилила голову до старого кота.

— Вітаю, Скелевидцю, — нявкнула вона. — Ми з побратимами просто прийшли в гості. Ми хотіли подивитися, як вам ведеться.

— Думаєш, ми не здатні вижити без вас? — гаркнув Скелевидець.

Голубокрила бачила, що Вивіркострибка хвилюється, її кігті шкрябали тверду долівку печери.

— Звісно, я так не думаю… — почала вона.

Скелевидець урвав її, голосно рикнувши та хльоснувши хвостом.

Лисостриб вирячив очі, тоді нахилився до Голубокрилої і прошипів їй на вухо:

— Хто ж так робить, навіщо випорожнюватися на свою свіжину?

Сойкопер ступив уперед. Голубокрила напружилася. Вона була впевнена, що запальний медикіт зараз обов’язково виголосить кілька різких зауважень, погіршивши ситуацію. Натомість її здивував рівний Сойкоперів тон, коли той заговорив.

— Нічого такого, Скелевидцю, повір мені. Ми прийшли з миром як друзі. — Махнувши хвостом у бік Лисостриба та Голубокрилої, він додав: — Ми думали, що цим двом молодим котам буде корисно побачити, як живе Плем’я. Нам є чого навчитися у вас так само, як і ви колись навчилися в нас.

Скелевидець форкнув, але більше не займав гостей.

— Молодець, Сойкопере, — прошепотіла Вивіркострибка.

Тінь пробралася поміж котів і схилила голову перед Скелевидцем.

— Цілителю, чи можуть ці коти розділити з нами нашу сьогоднішню їжу?

— Сьогоднішню їжу? — перелякано перепитав Лисостриб. — Ви маєте на увазі, що їсте лише раз на день? Ви не голодуєте?

— А ви не жируєте? — мовила йому під лад молода кішка, оглядаючи Лисостриба з ніг до голови.

Скелевидець дозволив, хоча Голубокрилій було видно, що він не в захваті від цієї ідеї. Він відступив, коли Тінь і Студня провели гостювальників через печеру й зупинилися перед кагатом свіжини.

— Пригощайтеся, — запросила Тінь.

Слідом за Вивіркострибкою Голубокрила витягла з купи птаха та, не роздивляючись, жадібно вгризлася в нього. Їй так калатало серце від хвилювання, що вона насилу проковтнула шматок. «О Зореклане, яке гірке на смак!» — пхекнула кішка про себе. Тепер вона уважно роздивилася здобич: птах був зовсім не схожий на тих, що вона бачила раніше: більший за лісових, з коричневим пір’ям і гачкуватим дзьобом.

— Не розумію, як будь-який кіт може примудритися зловити такого птаха самотужки, — пробурмотіла вона собі під ніс.

— Та не сміши мене! — вигукнув Чорний, почувши її слова. Він зневажливо кліпнув очима. — Немов би комусь спаде на гадку полювати самотою. Звіролови працюють командою, навіть кошенятам це відомо. Чекайте, ми вам покажемо. Зливо, Сніжино, ходіть сюди! — Він покликав першачку, яку вони зустріли в горах, та ще одну юну кішку з білим хутром. — Сніжино, ти будеш орлом.

— Гаразд.

Сніжина застрибнула на виступ у стіні печери.

— Зливо, ти разом зі мною будеш звіроловом, — провадив Чорний.

— Але ж я вартова печери, — заперечила Злива.

Чорний зітхнув.

— То й що? — спитав він. — Ти ж можеш удати із себе звіролова, чи не так? Адже ти знаєш, як полюють звіролови.

Злива знизала плечима й присіла, прибравши мисливської пози. Чорний теж присів на кілька хвостів від неї. Двійко молодих котів непорушно залишилася на місці, а Голубокрила спантеличено спостерігала за ними.

— Вони ж нічого не роблять, — прошепотів Лисостриб, відводячи погляд від свіжини, яку їв.

Цієї миті Сніжина стрибнула з виступу на долівку печери. Чорний і Злива водночас миттєво кинулися вперед, звалившись на кішку та міцно ляпнувши по ній лапами, заледве вона спробувала підвестися.

— Гей, не так сильно! — заверещала Сніжина.

— Що ви робите? — Чорна кішка з важким через майбутніх кошенят животом роздратовано глипнула через плече. — Першаки! Зараз час для їжі, а не для ігор.

— Вибач, Ноче, — пробурмотіла Злива.

— Ми лише показували цим дивним котам… — протестуючи, повів Чорний.

— Знаю, знаю, — перебила його Ніч. — Завжди знайдеш собі виправдання… Покажеш їм на світанку, гаразд?

Чорний кивнув і висмикнув кролика з кагату свіжини, відтягнувши його далі, щоб поділитися з іншими.

— Дивно тут, — прошепотіла Голубокрила Лисострибові. Вона журилася за своїм Кланом, за домівкою, де будь-який кіт, якщо зголоднів, міг їсти, коли заманеться, за умови, що здобичі було вдосталь, а ще жоден кіт не забороняв новакам гратися, якщо вони були вільними від своїх обов’язків. — Коти Племені дуже суворі!

Лисостриб присунувся до неї ближче.

— Суворі та дивні, — погодився він.

Коли Кланові коти наїлися, Студня повела їх через печеру.

— Можете спати тут, — оголосила вона.

Голубокрила якраз ішла за Вивіркострибкою. Вона роззирнулася навколо та побачила в долівці печери кілька неглибоких западинок, вистелених пір’ям. «Це гнізда?» — здивувалася вона про себе, адже так бажала виспатися на м’якому моху й тріскучій папороті у власному кублі в улоговині.

Кедр, кошеня Студні, перехилився над краєм найбільшої западинки й понюхав пір’я.

— Здається, отут затишно! — пронявкав він.

— Я хочу там спати! — оголосила Чикулівка, стрибнувши простісінько у гніздо.

Пір’я закружляло навколо неї, і вона чхнула, коли пір’їна впала їй на ніс.

— Не буде цього! — вигукнула Студня, її хутро розпушилося. — Ану, виходьте звідти негайно. У вас є свої чудові гніздечка.

Змахнувши крихітним хвостиком, Чикулівка ви-скочила із западинки, на її хутро поначіплялося пір’я. Студня відігнала кошенят хвостом, а потім погладила доньку по шерсті.

— Вибач, — прошепотіла вона Вивіркострибці. — Але ж ти знаєш, які вони в цьому віці. Спокійно вам поспати, — додала вона, збираючи малечу хвостом і виштовхуючи їх геть.

— На добраніч! — гукнула їй услід Вивіркострибка.

Голубокрила згорнулася калачиком в одній із западинок, але не могла заснути. Ревіння водоспаду було таким гучним, що аж боліло у вухах, і ніяк його не заглушити. Вона почувалася в пастці. Шум заглушав будь-які інші звуки, і вона майже нічого не могла розчути. Ніколи ще її відчуття не були так затулені каменем і водою.

«Так не має бути», — подумала вона.

Звівши голову, вона побачила, що троє її товаришів уже сплять. Сойкопер неспокійно здригався, наче гуляв у якомусь зловісному сні з котами Зоряного Клану… або Темного Лісу. Вона чула, як віддалік у печері коти Племені лаштуються на ночівлю.

— Заплющ очі, Чикулівко, — почула вона голос Студні. — Інакше не виспишся й не зможеш завтра гратися.

— На добраніч, Птахо, — це казав старий кіт Пазур.

— На добраніч, — відповів незнайомий голос. — Гарних снів.

— Сніжино, якщо ти не виймеш лапу з мого вуха, я тебе подряпаю! — Голубокрила придушила сміхотливе муркотіння, почувши це обурене бурмотіння Чорного.

Поступово голоси стихли. Голубокрила обережно висмикнулася з гнізда й попленталася через печеру до водоспаду. Від тривоги в кішки немов поколювало в лапах, і вона все кидала погляди через плече, бо усвідомлювала: якщо хтось із котів Племені її помітить, то можуть подумати, що вона шпигує. Але ніхто не окликнув її, відтак вона дійшла до стежки, що вела за водоспад, і прослизнула по ній. Вода, що падала, блищала в місячному сяйві, і Голубокрила, вийшовши на скелі біля водойми, побачила, як бризки наповнили повітря сріблястим туманом.

— Це прекрасно, — мовила собі юна воячка, адже вперше збагнула, що утримувало Плем’я тут, у цьому негостинному місці.

Було темно, тож Голубокрила з особливою пильністю підіймалася скелями біля водоспаду, аж поки не досягла вершини скелі. Вона добре обтрусилася, щоб висушити хутро, а потім сіла й озирнулася. У неї забило дух. Кішку оточували гірські вершини, вкриті снігом, що відступали вдалину, скільки вона могла бачити. Водоспад тепер був попід нею, його ревіння досі було гучнішим за грім, але більше не давало відчуття пастки, як було, коли вона сиділа в печері.

Голубокрила відкинула відчуття на засніжений краєвид, її зір і слух загострилися в чистому повітрі. Вона чула ворушіння величезних птахів — «Орли?» — у гілчастих гніздах на голих урвищах; танення льоду на маленьких струмочках, захованих серед каміння; білих пухнастих зайців, що борсалися серед снігу та гальки в пошуках травинок. Гори, які на позір здавалися безплідними, були сповнені крихітних життів.

Аж тут Голубокрила зрозуміла, що чує котів. Здавалося, що хода в них надто важка, як для котів Племені. Вони зарозуміло перестрибнули через камені та підійшли до запахових міток Племені, щоб їх понюхати.

— Ой, та це ж кордон території Племені, — долинуло до вух Голубокрилої глузливе нявкання. — А нам треба його перетинати? Мене просто дрижаки їдять від страху!

— У цих котів, мабуть, бджоли в голові, — відповів інший голос. — Вони вважають, що здатні втримати нас подалі від своєї території якимось повітряним бар’єром!

Голубокрила слухала це, і в її животі здіймалася злість, коли спочатку один кіт, потім другий перестрибнули через кордон, далі стрибнули назад, а потім знову стрибнули, опинившись на території Племені.

— Де ви? — заревів перший кіт. — Де ж ваш патруль, який вижене нас у три вирви?

— Поховалися, мов налякані кролики, — нявкнув другий. — Гайда полювати.

Юна воячка чула, як вони походжали в пошуках здобичі — здобичі, яка належала Племені. Вона висунула кігті, шкрябаючи ними об камінь. Сойкопер і Левожар розповідали їй про свій попередній візит сюди й про те, як вони запровадили тут кордон і змусили чужих котів пообіцяти його поважати.

«Та який у цьому сенс? — сердито здивувалася вона про себе. — Інші коти не мають жодного правильника, тож як можна сподіватися, що вони залишаться на своєму боці кордону?»

За спиною пролунали тихі кроки. Очікуючи побачити кота Племені, вона звелася на лапи й повернулася. На її подив, це був Сойкопер.

— Як ти піднявся на скелю? — запитала вона, і їй зсудомило живіт від страху, коли усвідомила, як легко сліпий кіт міг послизнутися й упасти у водойму.

— Важко, — прогарчав Сойкопер, струснувшись. Від бризок у повітрі утворився туман. Протяжно зітхнувши, він сів біля Голубокрилої і махнув хвостом, вказуючи на вершини, що їх оточували. — Дивовижно, чи не так? — пирхнув він.

— Звідки ти знаєш? — злякано нявкнула Голубокрила.

Щойно вона вимовила ці слова, як сама подумки відповіла на своє запитання, здогадавшись, що він ходив тут уві сні.

— Чому ми тут? — спитала вона.

— У Племені теж є пращури, — відповів Сойкопер, обвиваючи хвостом лапи. — Плем’я Вічного Полювання. Гадаю, вони мають мені щось сказати — те, що має стосунок до пророцтва.

— Якщо в наших лапах справді сила зір, — міркувала вголос Голубокрила, — то, можливо, ми маємо владу й над Племенем.

Сойкопер смикнув вухами.

— Я не думаю, що все так просто. Пам’ятай: Скелевидець має велику силу — більшу, ніж провідник Клану чи медикіт. Але я переконаний, що наша доля таки якось пов’язана з Племенем.

— Ми їм уже стільки допомагали, — нявкнула Голубокрила. — Можливо, тепер їхня черга допомогти нам.

— Можливо, — погодився Сойкопер.

Поки він говорив, Голубокрила вловила звук іншого кота, який дерся по скелях, і невдовзі широкоплечий сірий кіт з’явився на плато. Він підійшов до Сойкопера й схилив перед ним голову.

— Вітаю. Приємно знову побачити Кланових котів.

— Бурешубе. — Сойкопер схилив голову у відповідь. — Це Голубокрила, дочка Білокрилої.

Голубокрила кліпала очима, вражена тим, що опинилася віч-на-віч із котом, який був майже легендою серед Кланів. Народжений батьком із Громового Клану та матір’ю з Річкового, Бурешуб здійснив подорож до Сонцеспаду, де зустрів борсучиху Північ, а пізніше взяв участь у Великій Подорожі, коли Клани знайшли собі нову домівку біля озера. Але він так покохав Студню, що покинув свій Клан, аби жити з нею та оселитися в Племені.

— Як справи біля озера? — запитав Бурешуб.

У його голосі вчувалася жага, і Голубокрила зрозуміла: хай він і вирішив залишитися тут, у горах, частина його серця завжди буде з Кланами.

— Досить добре, — відповів Сойкопер. — У нас була посуха минулого зеленлисту, й озеро майже висохло, але патрулю, до якого належала й Голубокрила, вдалося повернути воду.

Бурштинові очі Бурешуба просяяли, коли він подивився на Голубокрилу.

— Молодець! Мабуть, було тяжко.

Голубокрила кивнула головою.

— Я була надзвичайно настрахана майже всю подорож. А ще в нас дерево впало в улоговину, — додала вона, бажаючи змінити тему. — Тепер усі кубла на вигляд геть інакші.

Бурешуб кивнув.

— А як там Річковий Клан? — запитав він.

— Мені здається, у них все гаразд, — сказала йому Голубокрила. — Але Леопардозірка померла.

Бурешуб схилив голову.

— Прикро це чути, — нявкнув кіт. — Вона була чудовою провідницею. — Він трохи помовчав, а потім повів далі: — То тепер провідниця Мрячкозірка?

Голубокрила кивнула.

— Вона теж чудова лідерка.

— Я можу собі уявити. Зоряний Клан здійснив правильний вибір.

— То хто буде наступником Скелевидця? — запитав Сойкопер несподівано різко.

Ця різкість натякала, що в запитанні було щось більше, аніж могла втямити Голубокрила.

Бурешуб похитав головою.

— Скелевидець відмовився називати будь-якого кота наступником, — нявкнув він. — Можеш собі уявити, як до цього ставиться Плем’я.

— Чому це така проблема? — збентежено спитала Голубокрила.

Бурешуб обернувся до неї.

— У всіх цілителів Племені однакове ім’я, — пояснив він. — Провидець Шпилястих Каменів, або ж Скелевидець. Зазвичай кожного майбутнього Скелевидця обирають іще кошеням, щоб чинний Скелевидець наставляв його якомога довше. Тепер Плем’я боїться, що новий Скелевидець не встигне всього навчитися до смерті чинного.

— Це означає, що ви можете залишитися без провідника! — вигукнула Голубокрила.

Вона знала, що Скелевидець був і провідником, і цілителем Племені. Як Плем’я взагалі впорається без нього?

— То як цьому хоче зарадити Плем’я Вічного Полювання? — запитав Сойкопер. — Якщо вони…

Бурешуб перебив його, закликаючи до тиші різким помахом хвоста. Він підкрався до краю скелі й подивився вниз. До нього підсунулася Голубокрила. На відстані менше ніж у хвіст від них гуркотів водоспад.

— Обережно, — тихо попередив її Бурешуб.

Далеко внизу, на стежці, що вела від печери, вигулькнув кіт. Голубокрила впізнала кощавий силует Скелевидця.

— А що таке? — прошепотіла вона Бурешубу. — Може, він просто хоче спокійно побути на самоті та подихати свіжим повітрям.

Бурешуб похитав головою.

— Цілителеві ніколи не можна виходити з печери, — пояснив він. — Хіба для того, щоб проводити церемонії тут, на вершині скелі. А таких церемоній небагато… зазвичай, вони відбуваються, коли помирає кіт. Він повинен увесь час залишатися в печері, щоб отримувати повідомлення від Племені Вічного Полювання.

— Він ніколи не виходить із печери? — луною перепитала Голубокрила, якій раптом стало шкода кощавого старого кота, ув’язненого в стінах із каменю й води.

— Ніколи. Особливо в ті ночі, коли відблиски зірок найяскравіші. Отож якщо він виходить зараз, то кидає виклик предкам і давнім законам свого Племені.

Голубокрила подивилася на Скелевидця, який сидів на краю водойми й дивився на гори. Їй було цікаво, про що він міркує і чому так злоститься через гостини Кланових котів. Чи змінив би він свою думку, якби знав, що Сойкоперові й Голубокрилій була обіцяна сила зір?

«А що, як пророцтво означає, що ми повинні захистити майбутнє Племені так само, як повинні захистити Клани?» — раптом подумала кішка.

Розділ 12

Левожар стрибнув на повалений стовбур дерева й довго вигинав спину, насолоджуючись відчуттям сонячного світла на своєму золотавому хутрі. На деревах з’являлися бруньки, а в купках мертвої коричневої папороті поволі розпускалося соковите зелене листя. Здавалося, гілки сповнені пташиного співу, і чутно метушню маленьких тваринок у підліску.

«Зеленлист майже настав», — подумав він.

Позаду кота на галявині просто неба з’явився його патруль: Попелюшкосерда, чиї вуха й вуса були нашорошені, щоб не проґавити здобич, Жабокрок, який здіймав галасу більше за цілу зграю борсуків, і останньою неквапом ступала Ружопелюстка.

— Дуже добре. — Левожар зіскочив із дерева з другого краю галявини. — Гарне місце. Вогнезір попросив мене та Попелюшкосерду допомогти вам засвоїти наші прийоми полювання, — додав він двом молодшим котам.

— Оце так! — Жабокрок глипнув на Левожара сяйливими очима. — А ви можете навчити нас заразом і деяких бойових рухів?

— Будь ласка! — завзято додала Ружопелюстка.

— Можливо, іншим разом, — махнула хвостом Попелюшкосерда. — Сьогодні ми зосереджені на полюванні. Тож подивімося, скільки здобичі зможемо вполювати для Клану.

Здавалося, Жабокрок був розчарований.

— Ти найкраще за всіх умієш битися, — сказав він Левожарові. — Громовому Кланові з тобою неабияк пощастило. Я навіть не думаю, що ти коли-небудь постраждаєш! — Просвітлівши обличчям, він додав: — Колись я теж буду таким. Я захищатиму свій Клан, і ніхто з моїх ворогів не зможе мене зачепити!

Левожар стримав зітхання. «Якщо він спробує битися так, як я, він дістане серйозну травму», — стурбовано подумав кіт.

— Жабокроку, — незграбно повів вояк, — тобі потрібно битися так, як б’єшся ти сам, а не як я чи будь-який інший кіт.

— Але ж ти такий вправний вояк, то чому б мені не хотіти битися, як ти?

Левожарові шкуру пощипувало від збентеження. Він кинув погляд на Попелюшкосерду, яка синіми очима співчутливо спостерігала за розмовою.

— Кожен кіт вразливий, — наполягав Левожар. — У кожного є слабкі місця. Якщо хочеш бути хорошим вояком, тобі важливо усвідомлювати це й…

— Нумо подивися, як тобі таке?!

Левожар замовк на півслові, бо побачив, як Жабокрок кинувся на повалене дерево, б’ючи його лапами, впиваючись кігтями в кору й хапаючи зубами гілку, що стирчала.

— Стій! — зойкнув Левожар, підскочив до молодшого кота й сердито відтягнув його за загривок. — Кинутися в бійку таким робом — найшвидший спосіб загинути.

Він нависав над молодим вояком, який приголомшено дивився на нього. Левожар відчув, як виливається його гнів, підживлюваний образою через пророцтво, яке забрало його звичайне життя та спотворило його, не залишивши при цьому жодного вибору. «Я відмовився б від своїх бойових навичок, якби міг бути звичайним Клановим котом… якби міг мати таку подругу, як Попелюшкосерда», — гнівно думав він.

— Гей, Левожаре, спокійніше. — Попелюшкосерда підійшла й поклала кінчик хвоста на плече Жабокрокові. — Жабокрок просто трошки захопився, от і все. — Кинувши на кота грайливий погляд, вона додала: — Але мало зиску в тому, щоб намагатися битися з деревом.

— Вибач, Левожаре, — ніяково сказав Жабокрок. — Я тільки хотів тобі показати…

— Я знаю. — Левожар весело сіпнув вусами. — Просто пам’ятай, що кожен кіт має межі можливостей, і ти повинен знати свої.

Жабокрок кивнув, відступаючи на крок чи два до центру галявини, він усе ще дивився на Левожара, наче побоювався, що золотавий смугастий кіт накинеться на нього без попередження.

— Молодий клубок хутра з мишачими мізками, — тихо пробурмотів Левожар Попелюшкосердій із розчарованим гарчанням. — Як гадаєш, як я почувався б, якби з нього зірвали шкуру, поки він просто намагатиметься бути схожим на мене?

Попелюшкосерда з розумінням кивнула.

— Ти зарадиш цьому, — нявкнула вона.

Натхнений її відповіддю, Левожар повернувся до двох молодших вояків.

— Гаразд, перевіримо, чи всю здобич у лісі ми розполохали, — повів він. — Чи відчуваєте ви запах?

Жабокрок миттєво здійняв голову, розтуливши щелепи, щоб покуштувати повітря, а Ружопелюстка обнюхала переплутане коріння поваленого дерева.

— Білка! — вигукнув Жабокрок.

— Гаразд, але не обов’язково розповідати про це всьому лісу, — пробурчав Левожар. — Сенс у тому, щоб здобич і не здогадувалася, що ми тут.

Жабокрок нахилив голову, його передні лапи шкрябали опале листя лісової підстилки.

— Вибач. Я забув.

— То де ж ця білка? — спитала Попелюшкосерда.

Кіт указав хвостом на зарості ожини. Білка була майже повністю прихована пагонами, стирчав лише кінчик її хвоста. Тому Жабокрок відстежив її просто за запахом.

— Молодець, — схвально кивнув йому Левожар. — Тепер нумо подивимося на ваші мисливські присіди. Присядьте обоє.

Жабокрок присів, і за удар серця Ружопелюстка підійшла до нього й присіла поряд. Левожар і Попелюшкосерда критично оцінили їхні пози.

— Непогано, — сказав Левожар Жабокрокові, а потім махнув хвостом на задні кінцівки молодого кота. — Витягни задні лапи трохи далі. Таким чином ти матимеш більше сили, коли нападатимеш.

— Ружопелюстко, усе дуже добре, — додала Попелюшкосерда. — Твоя вага добре збалансована.

— Добре, будемо вправлятися в полюванні парами. Жабокроку, це твоя білка, — вів далі Левожар, перевіряючи, чи звір іще на місці. — Ти підкрадешся до неї. Ружопелюстко, а ти підійди до того дерева. — Він сіпнув вухами у бік порослого плющем дуба. — Тож, якщо білка спробує втекти туди, ти звідси якраз її зловиш.

Молода кішка кивнула й неквапом пішла до дуба, а Жабокрок ковзав уперед на траві. Він майже дістався білки так, щоб атакувати, аж тут одна з його задніх лап торкнулася листя папороті. Білка підвелася й насторожилась, почувши тихий шурхіт, потім відірвалася від заростей і побігла галявиною просто до дуба, під яким стояла Ружопелюстка.

Ружопелюстка простягнула лапу, але білка промайнула повз неї буквально за мишачий хвіст й чкурнула на дерево. Кішка підстрибнула й обернулася в повітрі, але на той час лише тремтливі пагони плюща вказували, де поділася здобич.

— Лисяче лайно! — вигукнув Жабокрок, підскакуючи від люті. — Ружопелюстко, ти мусила її зловити!

— Ружопелюстко, треба зосередитися, — напоумила молоду кішку Попелюшкосерда.

— Так, бо в будь-який час будь-що може статися. — Левожар суворо зиркнув на молоду воячку. — Ми повинні бути до цього готові.

— Та що тут може статися? — Ружопелюстка зневажливо ворушила вухами, озираючись на тихий ліс, на дерева, укриті зеленим серпанком з майбутніх листочків. — Тут навіть бджоли сонні!

Кілька її останніх слів були заглушені вереском кота звідкись неподалік.

— Рятуйте! Собака!

Левожар завмер.

— Це Джмільосмуг!

— Іди! — впевнено мовила Попелюшкосерда. Коли він кинув стурбований погляд на двох молодших котів, вона додала: — Я про них подбаю. Просто йди!

Левожар перестрибнув через повалене дерево й пірнув крізь хмиз назад у напрямку табору. Його серце закалатало, коли він почув гучний собачий гавкіт і зухвалий котячий вереск. Вирвавшись із заростей папороті, Левожар зупинився на краю галявини, де Джмільосмуг, вигнувши спину й розпушивши світле хутро, стояв ніс у ніс з величезним чорним собакою.

— Линяй звідсіля! — кричав собаці Джмільосмуг, простягнувши одну лапу з розчепіреними кігтями. — Геть, або я відірву тобі вуха!

Собача паща роззявилася, а язик висувався між гострими білими іклами. Він кинувся на Джмільосмуга, і, перш ніж Левожар устиг щось вдіяти, молодий кіт кинувся вперед, лишаючи далеко позаду себе зарості ожини, — утікав через галявину, а собака біг за ним, клацаючи зубами біля самісіньких його лап. Джмільосмуг спритно видерся на найближче дерево й балансував там на найнижчій гілці, дивлячись униз. Пес, не припиняючи гавкати, кинувся до кота. Звислий хвіст Джмільосмуга був завдальшки з мишу від смертоносних собачих лап.

Левожар кинувся вперед і пронизливо занявчав. Собака перестав стрибати й метнувся до золотавого кота, витріщаючись на нього жовтими очима.

— А йди сюди, коростяна шкуро! — Левожар аж підскочив, коли поряд пролунав голос, і він, повернувши голову, побачив Жабокрока, що підкрадався збоку. — Іди та спробуй нас дістати!

— Ти мав залишитися з Попелюшкосердою! — рявкнув Левожар.

Очі Жабокрока палали.

— Я хочу тобі допомогти! — заявив він.

— Повертайся! — Левожар заштовхав чорно-білого кота назад у папороть. — Джмільосмуже, з тобою все буде добре, — гукнув він до іншого побратима. — Спробуй піднятися трохи вище.

Він не дивився, чи послухався його Джмільосмуг. Уся його увага була прикута до собаки. На мить пес зупинився, на вигляд спантеличений, його голова поверталася сюди й туди — він зиркав то на Левожара, то на Джмільосмуга, то знов на Левожара. Потім він кинувся на галявину, широко роззявивши щелепи, і Левожар чув його важке дихання.

— Залишайся там! — прошипів він Жабокрокові, який заточився після того, як Левожар його штурхнув, і зараз силкувався звестися на лапи посеред купи папороті.

Вискочивши перед собакою, Левожар звернув на інший бік галявини, сподіваючись, що зможе відволікти пса від побратимів.

— Ні! — скрикнув Джмільосмуг, підстрибуючи на низькій гілці. — Не туди, там Терносяйна!

— Що? — ахнув Левожар.

«А як скалічена кішка могла опинитися в лісі?» Терносяйної він не бачив, але собака буквально дихав йому на хвіст, і не було часу розпитувати. Левожар знав, що міг напасти на собаку й не постраждати, але не хотів демонструвати такої сили перед очима Жабокрока й Джмільосмуга. Особливо Жабокрока. «Він повинен навчитися краще захищатися, а не просто сліпо копіювати мої атаки», — казав собі кіт.

Повернувшись назад, він помітив Попелюшкосерду та Ружопелюстку. Вони стояли на краю галявини — обидві із широко розплющеними від жаху очима.

— Там Терносяйна! — зойкнув Левожар, показуючи хвостом убік.

Попелюшкосерда ахнула, потім заповзялася продиратися краєм галявини. Собака миттєво відволікся й помчав за нею, збуджено гавкаючи. Левожар кинувся вперед, щоб перехопити його, ще не випускаючи пазурів. Пробіг просто впритул до собачої морди, щоб той уловив його запах і збочив від інших. Занурившись у дерева, кіт відвів його геть від галявини й помчав крізь папороть до озера, даючи собаці змогу бігти так близько, що чув його хрипке дихання та стукіт лап об землю. Левожар міг урятуватися, видряпавшись на дерево, але боявся, що тоді собака поверне назад на галявину, де лежала беззахисна Терносяйна.

Крізь дерева він бачив попереду блиск озера. «І що потім? — запитав він себе. — Мені що, плисти?» Його серце калатало, а дихання частішало. Різкий біль пронизав Левожарову лапу, коли наступив на колючку, але кіт уперто мчав далі.

Перед ним з’явилися зарості ожини. Левожар перескочив через крайні пагони. Але він хибно передбачив висоту стрибка: верхній пагін обкрутив його лапу, і кіт гепнувся на землю. З переляканим зойком Левожар котився й котився, зупинившись лише тоді, коли врізався в дерево. Він спробував підвестися на лапи, але пагін досі міцно стискав його ногу. У видноколі з’явився собака, його очі засяяли, коли він побачив, що кіт втрапив у пастку.

«Зоряний Клане, допоможи мені!» — молився Левожар.

Вереск згори змусив його здійняти очі. На свій подив, він помітив Жабокрока, який балансував на буковій гілці. «Він, мабуть, ішов за нами по деревах, як білка!» — здогадався Левожар.

Чорно-білий кіт стрибнув на нижчу гілку просто перед собакою, розмахуючи хвостом.

— Іди й візьми мене, блохлива шкуро! — вигукував молодий вояк.

Пес повернувся спиною до дерева й заходився різкими рухами розкидати задніми лапами торф і землю, намагаючись змусити кота втратити рівновагу та впасти. Жах від думки про те, що зараз його побратима розтерзають, додав Левожарові сили. Він вивільнився з ожини, залишивши на колючках жмутки золотавого хутра. Хутко майнув до собаки, ухопив її хвіст щелепами й сильно вкусив, а потім повернувся й побіг до озера.

Собака зойкнув від болю й кинувся за ним. Левожар озирнувся через плече й побачив, що пес біжить позаду щонайбільше на один хвіст, а за ним — Жабокрок.

— Тікай геть! — зойкнув Левожар, але молодий кіт проігнорував його наказ.

Із собакою на хвості Левожар вирвався з кущів до берега озера. Він думав був кинутися у воду, але знав, що собаки вміють плавати.

«Я ніколи від нього не втечу!» — розпачливо подумав кіт.

Тоді він помітив самця Двоногів, який стояв за кілька лисиць далі вздовж берега. Він щось кричав у напрямку дерев і махав довгим вусиком, який стискав в одній з передніх лап. Щойно він побачив собаку, то закричав щось голосніше й сердитіше. Собака зупинився, потім розвернувся та, понуривши вуха, побіг клусом до Двонога. Той причепив вусик до шиї собаки й потягнув його за собою.

Левожар поспостерігав, як вони йдуть, потім повернувся й підбіг до Жабокрока, який чекав на нього в підліску біля берега.

— Дякую, — важко сказав він, плюхнувшись у купку папороті. — Він мене точно вкусив би, якби тебе там не було.

Жабокрок опустився поряд.

— Я ж не міг полишити тебе самого, — мовив молодий вояк.

— Авжеж. — Левожар зрозумів, що здобув шанс донести до кота думку, яку намагався вселити йому раніше. — Це хороший урок стосовно того, що не варто боротися з ворогами самотужки. Завжди краще битися в команді.

Молодший вояк кивнув, але його очі були широко розплющені від подиву.

— Так і є, але ж ти впав у ті зарості ожини, а на тобі немає жодної подряпини!

— Добре, що в мене товсте хутро, — нявкнув Левожар, радіючи, що знайшов таке пояснення. Оглянувши свої боки, він додав: — А втім, гадаю, тепер більша його частина залишилася на колючках!

***

Коли Левожар і Жабокрок повернулися на галявину, вони побачили, що Попелюшкосерда, Джмільосмуг і Ружопелюстка скупчилися навколо Терносяйної. Кішка незграбно лежала під кущем падуба, і Левожар здогадався, що Джмільосмуг заштовхав її туди, коли собака тільки-но з’явився.

— Він пішов? — розгойдуючись на лапах, спитала Попелюшкосерда, коли Левожар і Жабокрок наблизилися до них.

Левожар кивнув.

— Його забрав Двоніг, — пояснив він. Зазирнувши під кущ, покликав: — Терносяйно, з тобою все гаразд?

— Було б гаразд, якби ви мене звідси витягнули, — відповіла Терносяйна, її голос звучав утомлено й збентежено.

— Ми просто не хотіли зробити тобі боляче, — нявкнула Попелюшкосерда. — А тепер, коли прийшов Левожар і зможе нам допомогти, ми тебе витягнемо.

— Ой, та просто витягніть мене, як стару палицю! — огризнулася Терносяйна. — Дужче я вже від цього не захворію, еге ж?

— Заспокойся. — Попелюшкосерда простягнула лапу під кущ, щоб втішно погладити молоду кішку.

Терносяйна знизала плечима.

— Я знай потрапляю в халепи! — голосила вона. — Але я не можу більше сидіти в тому кублі.

— Це моя провина, — визнав Джмільосмуг. — Я привів тебе сюди.

Левожар подивився на молодого вояка, вражений його відданістю сестрі. Напевно, йому важко було тягнути її від самого табору.

— Я не дозволю жодному котові звинувачувати тебе, Джмільосмуже, — наполягала Терносяйна, її високий голос був напруженим. — Я тебе вмовила!

«Ну, так не піде наша справа в лад», — подумав Левожар. Він почувався ніяково через те, що мав спостерігати емоції молодих котів, але змусив себе сказати:

— Нам потрібно повернути вас обох до табору.

Левожар і Попелюшкосерда вдвох акуратно витягли Терносяйну з-під куща падуба. По тому Левожар присів, щоб інші коти могли закинути її йому на спину. Він здійнявся на лапи, хитаючись під вагою кішки, та рушив до влоговини, а Джмільосмуг і Жабокрок обабіч підтримували товаришку.

— Ось там росте трохи чебрецю, — показала хвостом Попелюшкосерда на кілька зелених листочків біля скелі. — Чебрець заспокоїть тебе, Терносяйно, і допоможе, якщо після цієї вилазки в тебе болітимуть м’язи.

Кішка підскочила до трави й принесла листочки.

— Дякую, Попелюшкосердо, — пробурмотіла Терносяйна, жуючи їх. — Ти так багато знаєш про трави.

Коли показався вхід до табору, Попелюшкосерда спинилася.

— Левожаре, зупинімося ненадовго. — Кішка вказала вухами на місце, де з-поміж каміння била цівка води, утворюючи крихітне озерце. — Ми всі почуватимемося краще, якщо поп’ємо.

Левожар підійшов до води й зсунув Терносяйну зі спини, щоб та могла попити.

— Жабокроку, Ружопелюстко, — нявкнув він, коли коти напилися, — повертайтеся до табору спочатку ви. Якщо ми прийдемо всі разом, здійметься галас.

— А про собаку й згадувати не варто, — додала Попелюшкосерда. — Я не думаю, що він повернеться, тому нема сенсу щоб сполохати всіх котів.

— Жабокроку, — нявкнув Левожар, коли молоді коти рушили, — ти сьогодні був дуже сміливим.

— Дякую, Левожаре, — просяяв молодий вояк.

— Ти засвоїв гарну науку про бійку в команді, — вів далі Левожар. — Пам’ятай, що жодному воякові не обов’язково бути героєм. Найгероїчніші вчинки потребують більших зусиль, ніж зусилля одного кота.

Жабокрок серйозно кивнув, а потім кинувся за Ружопелюсткою й прослизнув крізь терновник.

— Дякую Зоряному Кланові, — пробурмотів Левожар Попелюшкосердій. Йому полегшало від того, що він мав нагоду поговорити з кішкою, яка розуміла його побоювання стосовно інших котів, що намагаються наслідувати його. — Я думаю, він збагнув суть.

Попелюшкосерда щось пробурмотіла на знак згоди й звернулася до Терносяйної, яка знову плескалася у воді.

— Що ти робила так далеко від табору? — лагідно запитала воячка.

— Я хотіла пошукати трави, допомогти Листоплесій і Ясносердій, поки Сойкопера нема. — У її очах спалахнув бойовий дух колишньої Терносяйної, а голос підвищився до вереску. — Я просто хочу бути корисною!

Левожар відчув у серці укол жалю.

— Я знаю, що мені не поліпшає, — тихіше повела Терносяйна, увіп’явшись кігтями в мох на крайці озерця. — Але я…

— Ти цього не знаєш напевно, — урвала Попелюшкосерда. — Ще рано доходити такого висновку.

— Я знаю, — похитала головою Терносяйна. — І я повинна знайти спосіб жити напівкішкою.

— Ти не напівкішка! — запротестував Джмільосмуг, проводячи кінчиком хвоста по боці сестри. — Ти просто… інакша.

— Так, але не в хорошому сенсі. — Тон Терносяйної був щирим. — І я не розумію, чому Клан повинен піклуватися про мене, коли я нічого не даю навзамін. Я не старійшина. Я не прожила життя, у якому б полювала та билася, за що була б гідна винагороди. Я щойно стала воячкою!

— Ми знайдемо спосіб, у який ти зможеш бути корисною, обіцяю, — урочисто нявкнула Попелюшкосерда. — Ти направду інакша, — додала вона, глянувши на Левожара. — Тому що ти рішучіша й сміливіша за будь-якого іншого кота з тих, кого я знаю.

Терносяйна аж вирячила очі від збентеження.

— Не можу обіцяти, що все зміниться за одну ніч, — попередила Попелюшкосерда, — але я поговорю з Вогнезором і Сойкопером, коли той повернеться, і вони помізкують щодо того, на що ти здатна.

— Але більше не полишай табору, не попередивши інших котів, — додав Левожар.

— Я обіцяю, — кивнула молода кішка.

— А наразі, — нявкнула Попелюшкосерда, — ми просто скажемо, що ти недалечко відійшла. І не згадуймо про страшну зустріч із собаками! Якщо Міллі почує про це, вона більше ніколи не випустить тебе з гнізда.

— Гаразд, — погодилася Терносяйна.

— Я нагадаю Ружопелюстці й Жабокрокові, щоб вони не базікали зайвого, — докинув Левожар.

— Мені дуже шкода, що я взагалі допоміг їй вибратися з табору, — нявкнув Джмільосмуг, ніжно лизнувши сестру за вухом.

— Ні, ти добре вчинив, — сказав йому Левожар. — Ти прислухався до того, чого хоче саме твоя сестра, коли решта Клану намагалася вирішувати все за неї.

Джмільосмуг присів біля сестри, і та обхопила передніми лапами його шию.

— Зараз ми відведемо тебе додому, — пробурмотів він і поволі потягнув кішку в напрямку входу до влоговини.

Серце Левожарові боліло за поранену кішку, коли він спостерігав, як вони повільно рухаються.

— Ти дібрала найвлучніші слова, — нявкнув він Попелюшкосердій. — Ти дала їй надію.

— Ти теж, — відповіла Попелюшкосерда. — І я рада, що мені не довелося бачити, як ти бився з тим собакою!

— Дякувати Зоряному Кланові, до цього не дійшло! — На мить Левожар уявив, що знову чує гавкіт собаки й відчуває гаряче дихання на своїй шкурі. — Знаєш, я б’юся не заради задоволення.

— Я дуже рада, що це так, — пробурмотіла Попелюшкосерда.

— Ну, — ніяково нявкнув Левожар, — я краще подивлюся, чи не хоче Ожинокіготь відрядити мене в якийсь патруль.

— Я теж, — погодилася Попелюшкосерда.

Сіра кішка йшла поруч із ним, поки вони продиралися крізь терновий живопліт. Левожар перечепився й злякався, щоб їхні шкури випадково не торкнулися одна одної. Попелюшкосерда й собі ніби втискалася в тернові кущі, наче і їй було ніяково. У таборі Левожар помітив Джмільосмуга, який обережно усадив Терносяйну біля кубла медикотів, а Міллі вискочила з вояцького кубла та кинулася до доньки.

— Де ти була? — тривожно спитала вона, присідаючи біля Терносяйної, і заходилася її облизувати.

— Я просто хотіла трохи прогулятися, — відповіла Терносяйна. — Чесно, зі мною все гаразд.

Левожар ззирнувся з Попелюшкосердою.

— З нею все буде добре, — нявкнула сіра воячка.

— Ти впевнена?

— Я подбаю про це. — Голос Попелюшкосердої був рішучим. — Вона ж моя посестра.

Коли вони з Левожаром попрямували до вояцького кубла, щоб пошукати Ожинокігтя, вона звернулася до золотавого вояка:

— Ох, до слова, Левожаре. Здається, ти так і не втямив, що тобі хотів сказати Жабокрок. Для багатьох котів ти справжній герой.

Розділ 13

Навколо Сойкопера ширяли темні силуети, і здалеку він чув лемент невидимих котів. «Хто ви? Чого вам від мене треба?» — подумки питав він їх.

Але відповіді не було, а тужливий звук тривав і тривав. Поступово гуркіт водоспаду перебив далекі крики, і Сойкопер відчув тихий шепіт, значно ближчий до нього. Силуети зникли в темряві, заледве він прокинувся від тяжкого сну.

— Не хвилюйся, Чикулівко. — Сойкопер упізнав голос Кедра, кошеняти Студні. — Він сліпий! Він не дізнається, що ми підкрадаємося до нього.

«О, та невже?» — подумав медикіт.

Сойкопер напружив м’язи, коли зачув стукотіння подушечок крихітних лапок на кам’яній долівці печери й почув придушене сміхотливе муркотіння. Він чекав, поки запах кошенят посилиться, і нарешті відчув, як від м’якого дихання потріскують кінчики їхніх вусів.

— Шукаєте щось? — різко запитав Сойкопер, скочивши при цьому на лапи.

Два пронизливих писки пролунали в печері. Кіт із задоволенням прислухався до звука лапок, що мчали геть.

— Мамо, цей дивний кіт нас налякав!

— Він нас з’їсть!

Сойкоперове задоволення згасло, а його шкіру обсипало жаром від збентеження. «Вони ж лише малеча, — нагадав собі кіт. — Вони аж ніяк не хотіли мені нашкодити».

— Вибачте! — гукнув він їм услід. — Я не зробив би вам боляче, кошенята!

Він досі відчував страх від малих котів і чув ніжний голос Студні з іншого боку печери, яка їх заспокоювала.

— Мишаче лайно! — пробурмотів медикіт.

— Не хвилюйся щодо них, — почув він інший голос ближче до себе, і, трохи поміркувавши, упізнав звіролова Писка. — Я бачив, як вони підкрадаються до тебе. Кілька уроків поваги піде їм тільки на користь. — Відвернувшись, він додав: — Їм складно. Вони сильні та жваві, але їх узагалі не випускають із печери, доки вони не стануть першаками.

Сойкопер кивнув, нагадуючи собі, що пізніше слід буде вибачитися перед Студнею. Він виліз із западинки в долівці печери, де спав, і взявся вилизувати шкуру, роздратовано шиплячи на пухнасте пір’я, яке пристало до його хутра.

«От би знову спати на моху!» — подумав він.

— Гей, Сойкопере! — Його думки урвав схвильований голос Голубокрилої. — Щовб покликав нас із Лисострибом піти на кордон.

Сойкопер відчував, як їй кортить вибратися з печери та взятися досліджувати все навколо.

— Добре, — нявкнув він. — Але ж дивися в обидва й прислухайся обома.

— Я завжди так і роблю, — зітхнула Голубокрила.

З’явилася Вивіркострибка разом зі Студнею. Двійко кошенят трималися позаду кішок. Сойкопер міг уявити, як вони дивляться на нього круглими очима з безпечного місця за спиною своєї матері.

— Ми зі Студнею рушаємо на полювання, — оголосила Вивіркострибка.

— Іде й Бурешуб, — додала Студня. — Пазур і Птаха доглядатимуть за малими, Сойкопере, тож вони не повинні тебе більше турбувати.

— Ми не хочемо сидіти в печері, — пискнула Чикулівка.

— Так, цей сліпий кіт може знову нас нажахати, — додав Кедр.

— Дурниці! — нявкнув Бурешуб, підійшовши до них. — То ви просто налякали Сойкопера, от і все. Ви повинні перепросити.

— Вибач, — пробурмотів Кедр.

— Більше не будемо, — нявкнула Чикулівка, а потім пошепки додала, звертаючись до брата: — Зате було весело!

— Поки нас не буде, — провадив Бурешуб, звертаючись до кошенят, — ви можете попросити Пазура розповісти вам історію про Гострозуба й про те, як я вперше потрапив у гори з Клановими котами.

— Так! — підскочила Чикулівка.

— Це найкраща історія! — пискнув Кедр, і обоє кошенят помчали до гнізд старійшин.

Сойкопер зауважив, що в печері панувала вранішня метушня, поки коти збиралися в патрулі та виходили. Жоден кіт не давав ніяких наказів. Здавалося, всі вони знали, що робити і які в кого обов’язки, навіть не доповідаючи про свої плани старшим членам Племені.

«Де Скелевидець? — дивувався медикіт. — Хіба він не повинен контролювати все це?»

Але старого цілителя Племені не було й знаку. Сойкопер навіть не міг вловити його запах.

— З тобою ж усе буде добре, еге ж? — спитала Вивіркострибка в Сойкопера, коли її патруль вирушав.

— Так, звичайно, — відповів Сойкопер, дивуючись цьому запитанню. — Ніхто не заподіє тут мені жодної шкоди.

Медикіт відчував ніяковість Вивіркострибки й дивувався, чому вона зволікає, адже Студня й Бурешуб уже чекали на неї біля водоспаду, збираючись піти стежкою, що вела на гору.

— Сойкопере… — тихо повела воячка за кілька ударів серця, — ти вже зрозумів, чому ми тут?

Сойкопер похитав головою.

— Ні, — зізнався він. — Поняття зеленого не маю.

Вивіркострибка стримала зітхання. Він розумів, що вона хотіла запитати ще щось, аж тут Студня покликала її з іншого боку печери.

— Іду! — крикнула їй Вивіркострибка. — Поговоримо пізніше, — кинула вона Сойкоперові та побігла.

Щойно патрулі пішли, у печері запанувала тиша, яку порушувало хіба ревіння води. Сойкопер уже так звик до цього звука, що майже не помічав його. «Цей табір так відрізняється від нашого, — подумав медикіт. — У нашому завжди щось відбувається, навіть коли йдуть патрулі». Він прислуховувався далі, відтак почув, як малі коти вистрибом біжать у середину печери, а за ними повільніше ступають Пазур і Птаха.

— Гаразд, побавимось у гру, — поважно мовив Пазур, підвищуючи голос, щоб перекричати завзятий писк кошенят. — Цей жмут пір’я буде пташкою.

— Якою пташкою? — пронявкала Чикулівка. — Чикулівкою, як я?

— Орлом! — запропонував Кедр.

— Байдуже, якою пташкою, — сказав їм Пазур. — Нехай це буде крук, гаразд? І ви його зловите.

— Так!

Сойкопер почув шарудливий звук і зрозумів, що Кедр уже намагався накинутися на пір’я.

— Зачекайте хвилинку, — пролунав тихіший Пташин голос. — Усе не так просто. Ви повинні підповзти до крука через цей камінь. — Сойкопер почув ковзний звук гальки долівкою печери. — Якщо в цей час шуміти, крук відлетить.

— О, чудова гра! — вигукнула Чикулівка. — Закладаюся, що зможу це зробити.

— Я теж, — заявив Кедр. — Адже я збираюся бути звіроловом.

Залишивши кошенят, що бавилися у свою гру, Сойкопер перетнув печеру та дістався тунелю, який вів у Печеру Шпилястих Каменів. Каміння зусібіч оточило кота, коли той просувався вперед. За кілька кроків він врізався в стіну й мало не звалився на вологу долівку.

Медикіт зашипів. Йому дуже не подобалося протискуватися крізь вузький прохід, а ще було складно визначати, де саме він перебуває, за луною крапель води, позаяк решту звуків заглушав гуркіт водоспаду. Щойно відновив рівновагу, він повільніше попрямував уперед, розчарований тим, що кожен крок лапи відчувався однаково. Медикіт сумував за лісом, де покриви моху, гілок, папороті й трави могли розповісти йому все, що він хотів знати про те, де перебував.

Нарешті Сойкопер відчув, що стіни тунелю розширюються, відкриваючи більшу печеру. Шум водоспаду тут слабшав, а краплі води відлунювали гучніше. Його вуса заворушилися від прохолодного повітря. Він знав, що подув лине з отвору в склепінні, куди проникає місячне й зоряне сяйво, приносячи знаки від Племені Вічного Полювання. Покуштувавши повітря, він зрозумів, що Скелевидець сидить у дальній частині печери.

— Хто там? — гаркнув старий кіт. Перш ніж Сойкопер устиг відповісти, він додав: — А, це ти.

Сойкопер пішов уперед, оминаючи камені та калюжі, поки не опинився перед Скелевидцем.

— Чому ти тут? — гаркнув цілитель. — І не кажи мені цих дурниць про бажання дати молодим котам змогу набути досвіду. Ти можеш бути зі мною чесним.

Сойкопер ретельно добирав слова.

— Мені наказали сюди прийти.

На його подив, Скелевидець не запитав, хто саме наказав.

— Нам не потрібна твоя допомога, — наполягав він. — Ти однаково ніяк не зможеш зарадити.

— Ти не вибрав наступника, — виклично кинув йому Сойкопер. — Це тому, що ти не віриш, буцімто твоє Плем’я виживе без тебе?

Скелевидець зневажливо форкнув.

— Їхнє виживання від мене не залежить. Навіть поки я живий, я нічим не можу їм зарадити. Не можуть і наші предки, — додав він із гіркотою.

Сойкопер знав: старий кіт відчував, що його зрадило Плем’я Вічного Полювання, яке відмовилося допомагати, коли в гори прийшли волоцюги-порушники.

— Треба дати Племені шанс вижити! — запротестував Клановий медикіт. — Здатися тільки тому, що вперше щось пішло не на гаразд, — це найлегше, що можна вдіяти.

— Це не вперше! — огризнувся Скелевидець. — Хіба ти забув, як на багатьох із нас полював Гострозуб, немов на якусь здобич? А нашу нескінченну боротьбу з холодом і снігом? Небезпеку від орлів, через яку половина Племені має стояти на варті, поки друга половина полює? Ми могли б ловити вдвічі більше здобичі, якби не було орлів. Королеви навіть не можуть спокійно вигодувати кошенят, бо їм доводиться патрулювати. — Він махнув хвостом. — Тут не місце для котів!

Поки Скелевидець говорив, Сойкопер відчув слабке світло, яке лилося згори, освітлюючи одну стіну печери, слизьку від води, і один звужений кам’яний шпиль, що підіймався з долівки назустріч іншому, який стирчав зі склепіння. Між їхніми кінцями була відстань завдовжки з два мишачих хвости. Якщо він міг це бачити і водночас не спав, то це означало лише одне…

Тремтіння пронизало Сойкопера від вух до лап, коли він у промені місячного сяйва розгледів силует Скелі. Древній лисий кіт стояв, похиливши голову. Тоді підвів свої незрячі очі й перевів їх на Сойкопера.

— Насправді це місце для котів, — прохрипів він. — Колись тут була моя домівка, ще до того як коти жили біля озера, до того як вони повернулися сюди, щоб оселитися знову.

Скелевидець ніяк не відреагував. Здавалося, він і гадки не мав про те, що до його печери завітав Древній кіт. Сойкопер роззявив щелепи, щоб поставити запитання, але не встиг заговорити, як Скеля повів далі.

— Я був першим Скелевидцем, хоча моє провідництво пішло в непам’ять ще до того часу, як мої побратими пішли шукати озеро. Якщо Плем’я Стрімкої Води піде звідси, воно однаково не піде назавжди. Позаяк коти повинні завжди тут жити.

— Ти був першим Скелевидцем? — прошепотів Сойкопер, але видіння вже тьмяніло, і темрява знову вкривала його очі.

— Звісно, ні, — спантеличено сказав чинний Скелевидець. — Мене обрав мій виховник.

— Тоді тобі доведеться обрати наступного!

— Чому це? — оборонявся Скелевидець.

Сойкопер розчаровано шкрябав кігтями по мокрому камінню.

— Тому що коти повинні жити в горах.

— Коти й живуть у горах, — сухо відповів Скелевидець. — І, здається, набагато краще за нас. Саме тому нам доводиться щодня гаяти час на патрулювання, щоб не дозволити загарбникам полювати на нашу здобич.

— Але ж це не ті коти! — запротестував Сойкопер. — Не їх привело сюди Плем’я Вічного Полювання.

Скелевидець зневажливо форкнув.

— Я просто хочу, щоб мені далі спокій, — пробурмотів старий кіт. Здавалося, він дуже зморений. — Усе, чим я пишався, пішло в небуття. Час Племені добіг кінця. Коли я помру, мої побратими покинуть гори й знайдуть інші домівки, де вони будуть у безпеці.

Коли старий кіт замовк, Сойкоперові вуха наповнилися звуком гуркоту води, і він раптом знову міг бачити. Медикіт побачив навколо себе сіру воду та білу піну. Він був у водоспаді! На один удар серця завмер, чекаючи, що от-от упаде разом із водою, і потік підкине його, мов опале листя. Але він досі відчував, як його лапи стоять на твердій долівці печери.

Відтак він стримав нажаханий зойк. Навколо нього вирував водоспад із темною водою, і там було повно котів. Вони безпорадно махали лапами й хвостами, їхні щелепи широко розтягувалися в беззвучному вереску. Вони падали вниз, вниз, вниз, у вир темряви й піни, а потім зникали.

«Але… я знаю цих котів! — подумав Сойкопер і затремтів. — Там і Жовтоікла… і Кривозір… і Левосерд… Невже Зоряний Клан буде знищено?»

Мрячкозірка… і Боривітер… Коти Племені теж там. Студня… Щовб…

— Ні! — задихаючись від паніки, вигукнув Сойкопер, коли помітив Вогнезора, провідника Громового Клану, який перетворився на клаптик помаранчевого хутра, кинутий у бурхливий потік.

Порохошуб… Мишовус… Ожинокіготь…

Усі його побратими, усі коти Племені падали, падали та зникали у воді й темряві.

Сойкопер побачив, як повз нього проноситься Левожар. Він скрикнув і кинувся вперед, витягнувши кігті, щоб ухопити брата за шкуру й відтягнути в безпечне місце. Натомість темрява знову накрила його очі, і він знову опинився в Печері Шпилястих Каменів. Ошелешений від жаху, він побіг уперед і врізався в один із шпилів. Його коліна підсіклися, і він упав набік у калюжу води.

Скелевидець заговорив до нього, але Сойкопер не слухав. Підхопившись на лапи, він утік і цього разу зумів одразу потрапити в тунель. Він пронісся повз вузькі стіни і, засапаний, вискочив у загальну печеру. Навколо нього було прохолодно й сіро, сріблясте сяйво проникало крізь водяну мрячку. Коти неспокійно метушилися довкола або тулилися до печерних стін, і на мить Сойкоперові здалося, що повернулися патрулі.

Потім, коли кіт намагався відсапатися та заспокоїти серцебиття, він зрозумів, що досі може бачити та просто зараз дивиться на печерних котів.

«Це що, інше видіння?» — намагався збагнути медикіт.

Коли він вагався біля входу в тунель, молода біла кішка промчала долівкою печери й зупинилася біля нього. Її щелепи роззявилися від подиву.

— Сойчине Крило!

Сойкопер витріщився на неї.

— Півповня!

Коти в печері стали здаватися невиразно знайомими, коли його погляд метляв від одного обличчя до іншого. Думками він повернувся до того моменту, як вийшов із тунелів під Громовим Кланом за часів Древніх котів, що жили біля озера багато сезонів тому. Саме їхні відбитки лап викарбувалися на стежці, що вела до Місячного Ставу.

«Поки я жив із ними, вони вирішили піти, бо жити біля озера для них було надто небезпечно, — згадав він. — Я сказав їм, що вони знайдуть домівку в горах… і тепер вони тут!»

Півповня досі дивилася на нього, її зелені очі широко розплющилися й скидалися на два маленькі місяці.

— Ти зник, коли ми вирушили в дорогу та пішли з озера. Я думала, ти більше не хочеш бути зі мною… з нами.

Сойкопер боровся з панікою, а в голові його думки металися, немов миша, яка намагається втекти від мисливського патруля.

— Я залишився. Я злякався, — випалив він. — Утім, коли ви всі пішли, я почувався самотнім. І вирішив піти за вами.

Півповня кліпнула помутнілими очима.

— Ти… ти навіть не попрощався, — нявкнула вона. — Я думала, що вже ніколи тебе не побачу.

Перш ніж Сойкопер устиг відповісти, він помітив Камінного Співа, могутнього сірого смугастого кота, який повів Древніх котів від озера. Він стояв посеред печери поряд зі Щербатою Блискавкою, досить близько, щоб Сойкопер почув, про що вони розмовляли.

— Я досі переконаний, що прийти сюди було правильним рішенням, — пронявкав Камінний Спів. — Там, звідки ми прийшли, ми втрачали занадто багато котів. Борсуки, Двоноги…

— Це все дуже добре, — перебив Щербата Блискавка, змахнувши чорно-білим хвостом. — Але чи нам тут краще? Ми всі голодні та виснажені, і мені ніколи за всеньке життя ще не було так холодно. Усе, що ми із Совиною Пір’їною могли зробити, — це народити кошенят. А Темні Вуса навіть не встиг побачити своїх, — додав він із ноткою виклику в голосі. — Якби ми залишилися біля озера, його не знесло б з уступу під час крижаної бурі!

Камінний Спів схилив голову.

— Можливо, ми повинні бути вдячні долі, що втратили лише одного кота, — пробурмотів він.

— Спробуй сказати це Боязкій Лані! — огризнувся Щербата Блискавка. — Вона чекає кошенят від Темних Вусів! Як вона виховає їх у цьому крижаному так званому кублі?

Камінний Спів дивився порожніми очима, наче не знав, що сказати. Його врятувала Східний Місяць, яка квапливо підійшла та заговорила до нього, махаючи хвостом у напрямку котів, котрі лежали біля стін печери.

— Хмарний Лет щойно приніс здобич, — нявкнула вона. — Але Боязка Лань відмовляється їсти. Подушечки Захмареного Сонця кровоточать, а Стрімкий Скакун каже, що повернеться до озера, заледве вщухне буря.

— Ось бачиш? — запитав Щербата Блискавка, розтуляючи вуха. — Камінний Співе, ти мусиш визнати, що це катастрофа.

Камінний Спів журливо зітхнув.

— Ні, не визнаю, — відказав він. — Східний Місяць, коли закінчиться буря, чи не могла б ти піти й пошукати листя щавлю для подушечок Захмареного Сонця? Я поговорю зі Стрімким Скакуном. Це просто неможливо, щоб старійшина блукав цими горами самотою, і на дні душі він це розуміє. Щодо Боязкої Лані, ми повинні дати їй час погорювати.

Щербата Блискавка взявся щось відповідати, але саме тоді з іншого боку печери пролунав схвильований зойк.

— Сойчине Крило!

Сойкопер помітив Плюска Риби, молодого смугастого кота, з яким затоваришував біля озера. Той навскач перетнув печеру та привітно штовхнув Сойкопера головою в плече.

— Де ти був? — запитав він. — Ми думали, що втратили тебе.

— Я… е-е… я передумав, — затинаючись, відказав Сойкопер.

Він розумів, що Камінний Спів помітив його й уже прямує до нього, а за ним назирцем йдуть Щербата Блискавка та Східний Місяць. Шелест Вітру підбігла подивитися, що відбувається, її срібляста шкура виблискувала у світлі, що сіялося від входу в печеру. Інші коти замовкли й витріщалися на Сойкопера так, що йому здалося, буцімто їхні погляди от-от пропалять йому дірки в шкурі.

— Хіба це не чудово? — вигукнула Півповня. — Сойчине Крило повернувся до нас!

Погляд Камінного Співа пробіг по Сойкоперу, його очі підозріливо примружились.

— Як ти сюди потрапив? Подорож була досить важкою для всіх нас укупі. А одному котові й поготів було б важко.

— Хіба це важливо? — нявкнув Плюск Риби. — Адже він зараз тут.

Сойкопер знизав плечима.

— Я йшов за вашими слідами більшу частину шляху, а решту вгадував навмання.

— А як ти потрапив у печеру? — гаркнув Щербата Блискавка. — Та так, що жоден кіт тебе не побачив? Мені все це не подобається, бо скидається на те, що ти чомусь хотів таємно прокрастися.

— Я не крався! — відповів Сойкопер, відчуваючи, як на його шиї хутро поволі стає сторч. — Якщо ви надто втомилися, щоб помітити мене, це не моя провина. І ще я досліджував менші печери поблизу цієї, — додав він, бажаючи змінити тему. — Вони можуть стати нам у нагоді для чогось.

Сойкопер помітив, що Півповня підійшла до нього ближче, ніби ладна була захистити. Її солодкий запах лоскотав його ніс, і він згадав, яка порожнеча залишилася в його душі, коли він повертався через тунелі у свій час і йому довелося її залишити.

— Ну? — підштовхнула його плечем Шелест Вітру. — Що ти знайшов у тих печерах?

— Е… шпилясте каміння в тій, що позаду мене. Багато каміння, — відповів Сойкопер. — І калюжі з водою. Але там не дуже добре спати, тому що в склепінні діра.

— А як щодо іншої печери? — буркнув Камінний Спів. — Чи можемо ми в ній спати?

Сойкопер кинув швидкий погляд на прохід, що вів до кубла Скелевидця.

— О… е… ця чудова, — повідомив він.

«Якщо Скелевидець там спить, то вона має бути бодай захищеною від дощу», — розмірковував він про себе.

Шелест Вітру звернула свій блакитний погляд на Камінного Співа.

— Ти ж не збираєшся тут залишатися? — вражено запитала вона. — Принаймні довше, ніж буде потрібно?

Камінний Спів указав на печеру, де Хмарний Лет чистив свою сіро-білу шубу від льоду.

— Ти ж сама бачиш, буря ще не скінчилася, — нявкнув він. — Нам треба влаштуватися зручніше, поки ми її пережидаємо.

— Зручніше? — Хутро на шиї в кішки настовбурчилося. — Ти, мабуть, божевільний, якщо справді думаєш, буцімто якомусь котові тут узагалі може бути зручно.

— Не треба було нам полишати озеро, — долинув м’який голос із темряви в глибині печери.

Той голос був уривистий від горя та втоми. Відтак вийшла, накульгуючи, Зламана Тінь. Сойкопер відчув жаль. Мати Опалого Листя була ще більш виснаженою, ніж тоді, коли він бачив її востаннє, її руда шкура витончилася, а бурштинові очі потьмяніли.

— У жодному разі нам не треба було йти, — повторила вона. — А що, як Опале Листя знайде вихід із тунелів, а нас там не буде?

Півповня підійшла до Зламаної Тіні й обережно провела хвостом по її боці.

— Цього не станеться, — пробурмотіла вона.

— Ти цього не знаєш! — прошипіла Зламана Тінь. — Він подумає, що я його покинула. Він буде геть сам! — Вона відірвалася від Півповні й накинулася на Сойкопера. — Це все твоя провина! Ти все порушив! Ти змусив мене залишити сина!

Розділ 14

— Чому мені взагалі так кортіло йти від нашого озера? — бурчала Голубокрила, важко дихаючи та підіймаючись вузькою балкою. Лапи її ковзали по твердому снігу. — Я не можу повірити, що тут живуть коти!

Лисостриб, який незграбно шкандибав у балці на хвіст попереду, просто гекнув у відповідь. Двоє Громових котів пленталися майже у хвості патруля. Лише Піке, одна з вартових печери, ішла за ними, озираючись та впевнено пересуваючись по кризі. Бурешуб та інші двоє звіроловів, Сірий і Рибка, ішли шерегою поперед них, а Щовб ступав на чолі. Голубокрилій вони здавалися лише розмитими силуетами, які вона силкувалася розгледіти крізь шквал снігу.

«А в лісі зараз майже зеленлист!» — подумала вона, тремтячи.

Біля неї замайоріла чиясь постать.

— З тобою все гаразд? Чи не хочеш ненадовго спертися на моє плече?

Голубокрила впізнала Бурешуба.

— Ні, усе гаразд, — видихнула вона. — Я можу йти далі.

Бурешуб опустив голову, його бурштинові очі були теплі й привітні. Вони сяяли, мов два крихітні сонечка в цій білій пустелі.

— Просто скажи, якщо тобі знадобиться допомога.

— Вони, звісно, ще не снігоходи, — зауважила Рибка, зупиняючись та чекаючи, поки Бурешуб, Лисостриб і Голубокрила наздоженуть її. — Не хвилюйтеся, — додала вона з тихим сміхотливим мурчанням. — Ви й не стямитеся, як станете сніговими котами.

— Тепер я вже точно сніговий кіт! — нявкнув Лисостриб тремтливим голосом, струшуючи зі своєї шкури грудки снігу.

«От якби Сойкопер розгадав, що ми тут мусимо робити, — подумала Голубокрила, вилазячи із чергової ями. — Тоді ми всі зможемо піти додому».

На її полегшення, сніг став падати тихіше, а потім і зовсім припинився. Хмари теж почали розсіюватися — вітер розтерзав їх буквально на шматки. Трохи далі схили балки звужувалися, і коти видерлися на відкриту гостру вершину гори. Голубокрила задихнулася від вітру, заледве вийшла з того прихистку. Їй здавалося, що вітер шпичками коле горло, а наступний порив мало не зніс її з лап. Вчепившись кігтями в лід і пісок, вона підвела голову й озирнулася. Їх оточували нескінченні гірські вершини, укриті снігом. У нерівних формах і яскравих кольорах була своя краса, але все це було геть не схоже на її домівку.

— Дивіться!

Різке нявкання Щовба змусило Голубокрилу стрепенутися. Стежачи за поглядом вартового печери, вона помітила дві крихітні цятки, що кружляли далеко над ними у блідому небі.

— Що це? — спитав Лисостриб.

— Напад орлів! — коротко відповіла Піке.

Дві цятки збільшувалися. Голубокрила зрозуміла, що птахи кружляють дедалі нижче, націлюючись на групу котів.

— Що нам робити? — нявкнула вона, намагаючись подолати паніку.

Кішка швидко роздивлялася довкола, шукаючи укриття, а Лисостриб присів і випустив кігті, наче був готовий до бою.

— Сюди!

Щовб і Піке заштовхнули двох Кланових котів назад у гирло балки під прикриття навислої скелі. Бурешуб, Сірий і Рибка присіли біля них, а Щовб і Піке позадкували під зовнішній край звису, вискаливши зуби.

За мить орли злетіли вниз, їхні широкі коричневі крила торкнулися скелястого отвору гирла балки, де сиділи коти. Голубокрила встигла побачити блискучі жовті очі та жорстокі гачкуваті дзьоби, перш ніж птахи знову полетіли геть. Їхній сердитий вереск ще довго лунав серед скель.

— Наша здобич нас же й атакує! — сказала вона.

— Ми нечасто полюємо на орлів, — спокійно пояснила Рибка. — Але ми полюємо на орлину здобич, наприклад на зайців, мишей і дрібніших птахів.

— Тож ми конкуруємо, — додав Сірий.

«А птахи вже напевно кордонів не поважають», — здригнувшись, зрозуміла Голубокрила.

Щовб визирнув з-під навісу.

— Вони пішли, — повідомив він. — Гайда в дорогу.

Голубокрилій, коли та вийшла з-під скелі, було дуже лячно перебувати на видноті. Вона уявила, як ці жорстокі пазури впиваються їй у плечі, і птахи здіймають її в небо. Поки кішка перетинала вершину та спускалася в балку по той бік хребта, вона далі дивилася вгору, намагаючись відкинути туди свої відчуття та відстежити розташування орлів.

Наступної миті вона зрозуміла, що земля зрушила під її лапами. Вона тривожно зойкнула, але крик обірвався, коли вона приземлилася на м’який сніг. Розгублено кліпаючи очима, Голубокрила зрозуміла, що впала у вузьку розколину посеред стежки. Лисостриб дивився на неї згори, його голова й вуха чітко окреслювалися на тлі неба.

— З тобою все гаразд? — стурбовано запитав він.

Голубокрила заточилася, сніг був надто рихлий, щоб на нього можна було належним чином спертися.

— Думаю, так, — нявкнула вона. Глянувши на суцільні кам’яні стіни, що простяглися навколо неї, вона додала: — Але не думаю, що зможу звідси вибратися.

— Гаразд, не панікуй, — озвався Щовб, що заступив місце Лисостриба. Його голос був бадьорим і впевненим. — Ми тебе витягнемо.

«Як?» — безсило дивувалася Голубокрила. Вона згадала, що сталося, коли Кригохмара в лісі впала в яму. Вони використали гілку та пагін плюща, щоб витягти її. Але тут немає ні гілок, ні плюща!

— Ось, я тобі допоможу. Я найменша, — нявкнула Рибка. — Вона позадкувала до краю щілини, чіпляючись за землю передніми лапами. Її хвіст при цьому звисав аж до Голубокрилої. — Можеш ухопити мене за хвіст?

— Але я зроблю тобі боляче! — вигукнула Голубокрила.

— Ні, зі мною все буде добре, — запевнила її Рибка. — Просто чіпляйся.

Голубокрила витягнулася, наскільки могла, і впилася зубами у Рибчин хвіст. На щастя, стіна щілини була не такою прямовисною, як їй спочатку здалося, траплялися виступи та заглибинки, на які можна спертися лапами, щоб тримати рівновагу й зняти принаймні частину ваги з Рибчиного хвоста.

Щовб і Бурешуб ухопили Голубокрилу та підтримали її, коли вона перелізла через край щілини й завалилася на бік.

— Дякую тобі! — ахнула вона. — Мені дуже шкода!

Рибка кілька разів махнула хвостом, демонструючи, що все добре.

— Будь ласка, — відповіла вона. — Жодної шкоди.

— Наступного разу я дивитимуся, куди ставити лапи, — пообіцяла Голубокрила.

Тремтячи, вона підвелася. Хутро в неї було вкрите снігом та піском, і їй здавалося, що ніколи більше воно не буде чистим чи теплим.

— Може, хочеш повернутися до печери? — запитав Бурешуб. — Піке проведе тебе.

Голубокрила похитала головою. Вона не хотіла ставати за тягар котам і залишати патруль всього з одним вартовим печери в місцині з орлами.

— Ні, я можу йти далі, — наполягала юна воячка.

Лисостриб підійшов і швидко лизнув їй вухо.

— Просто скажи мені, якщо тобі потрібна допомога, — прошепотів він.

М’язи у Голубокрилої боліли, а подушечки пекло через те, що їй довелося дряпатися зі щілини, але вона не відставала від інших, поки Щовб вів патруль униз балкою та через хребет. Потому вони зупинилися перед високим кам’яним шпилем. Там з-поміж двох скель виривався вузький струмок і звивався вдалину. Поверхня була замерзла, але Голубокрила чула, як під нею сочиться вода.

— Це позначка кордону, — сказав Щовб котам Клану, кивнувши вухами на кам’яний шпиль. — Сірий, ти не міг би оновити запахові мітки?

Поки вони чекали, Голубокрила дивилася на пагорби, а вітер тріпав її хутро.

— Де наступна позначка? — запитала вона Щовба.

Вартовий печери показав хвостом убік.

— Бачиш те мертве дерево біля струмка? Оце вона і є.

Потойбіч долини, від них на значній відстані, що майже дорівнювала відстані між табором Громового Клану та кордоном Тіньового, на краю вузької балки чіплялося за каміння крихітне низькоросле деревце. Голубокрила витріщилася на Щовба. Досі вона не усвідомлювала, що територія Племені така велика.

— Але ж це так далеко! То як ви перевіряєте кордони? На одне патрулювання треба витратити цілий день.

— Ми патрулюємо лише певні ділянки, — пояснила Піке, підходячи до Щовба. — Інші патрулі контролюють решту кордону.

Голубокрила кивнула, подумавши про себе, що ворогам не знадобиться багато зусиль, аби зрозуміти, що між патрулями є проміжки. Вона відкинула свої відчуття й майже одразу вловила далеко за кордоном звуки котів.

«То, мабуть, і є порушники, про яких завжди згадує Плем’я. Але наразі вони наче не становлять жодної загрози. Вони полюють, але не вторгаються на територію Племені».

Кішка напружилася, почувши хрипкий крик орла, й інстинктивно підвела очі, але птах зараз був не більше ніж цяткою в небі та ширяв далеко від місця, де стояв їхній патруль. Ще далі вона почула вереск орленят і побачила їх, лисих і худих, у гнізді на вершині гори.

Аж тут Голубокрила почула шкрябання набагато ближче. Вона впізнала полівку, яка продиралася крізь мох на краю замерзлого струмка. Мох був прихований льодом, що нависав над берегом. А також відчула її запах — ледве помітний під чистим різким запахом снігу.

— Полівка! — гукнула кішка, стрибаючи до струмка.

На її подив, Бурешуб різко відкинув кішку вбік. Голубокрила завалилася на лід біля крайки води.

— Що?.. — заговорила вона, підводячись.

— Якщо ти провалишся крізь сніг у струмок, то змерзнеш, а можливо, навіть промерзнеш до смерті, — пояснив Бурешуб. — Вибач, якщо я тебе образив.

Голубокрила похитала головою.

— Усе гаразд.

«Він каже, що я можу померти, просто промокнувши?» — здивувалася вона про себе.

— Але там є здобич, — додала вона вголос, здогадуючись, що ніхто з котів не вчув полівки.

Прислухавшись іще раз, вона зрозуміла, що полівка перестала рухатися. «Мишаче лайно! — вилаялася кішка про себе. — Вона нас почула. Тепер зловити її буде значно складніше».

Сірий і Рибка підійшли, нашорошивши вуха й розтуливши щелепи, щоб уловити найменший знак здобичі.

— Молодець, що помітила, — пронявкала Рибка Голубокрилій. — А зараз ти її чуєш?

Голубокрила напружила всі свої відчуття й нарешті почула слабке, обережне штовхання, яке свідчило, що полівка знову рухається. Вона мовчки кивнула в бік того місця на березі, де, на її думку, ховалася полівка.

— Просто під берегом, — прошепотів Сірий, і Рибка кивнула.

Зайнявши позиції обабіч від полівки, двоє звіроловів Племені зарилися в сніг сильними тонкими ногами. Щовб і Піке стояли насторожі в кожного з товаришів.

— Вартові печери залишаються зі звіроловами, — пояснив Бурешуб Голубокрилій і Лисострибу. — Бачите, як вони дивляться на небо? Вони попередять Сірого й Рибку, якщо з’являться орли.

Голубокрила помітила, що обоє мисливців за здобиччю продиралися крізь сніг під кутом так, що верхній шар залишався непорушним.

— Вони наближаються до полівки якомога ближче, а вона того не помічає, — тихо нявкнула юна воячка. — Ми можемо спробувати полювати так удома, якщо наступного гололисту буде сніг.

— Саме так, — нявкнув Бурешуб. — І коли полівка все-таки усвідомить небезпеку, то там, куди вона вирішить утекти, на неї чекає кішка.

У той момент, коли він говорив, почувся сплеск: то обоє котів досягли струмка. Вони відскочили назад, і з’явилася полівка, що мчала берегом за течією повз Рибку. Кішка ринулася, але полівка майнула вбік, і Рибчині лапи вдарилися об крижану поверхню струмка.

— Мишаче лайно! — гаркнула Рибка.

— Невдача! — гукнув їй Лисостриб.

Тим часом полівка втекла назад угору за течією, де на неї чекав Сірий. Він кинувся з берега простісінько на неї та загриз, швидко вкусивши в потилицю.

— Дякую Племені Вічного Полювання! — нявкнув він.

— Ви чудово працюєте в команді! — вигукнув Лисостриб.

Голубокрила теж нявкнула щось схвальне, але в глибині душі була дещо вражена тим, що знадобилося аж чотири коти, щоб зловити одну жалюгідну маленьку полівку.

— А тепер ти приховаєш її, поки ми патрулюватимемо? — спитав Лисостриб, прямуючи далі. — Принаймні так ми робимо в лісі.

Сірий похитав головою.

— Якщо ми її тут залишимо, вона геть замерзне, — зазначив він. — Я краще віднесу її назад у печеру. Ми в Племені любимо їсти здобич тепленькою.

Він підхопив полівку й помчав туди, звідки вони прийшли. Щовб спостерігав, поки кіт не пішов і його гнучка сіра фігура не зникла за скелями. По тому попрямував до наступної прикордонної позначки. Голубокрила слідувала за ним. До неї підійшла Рибка.

— Тобі тут, певно, дуже дивно, — повела смугаста кішка. — Як воно — жити в Клані?

Кілька ударів серця Голубокрила мовчала, не знаючи, з чого розпочати.

— По-перше, нас більше, — нарешті відповіла вона. — Чотири Клани, а не один. У нас спільні кордони, але ми живемо за Вояцьким правильником, і нам переважно не потрібно турбуватися про те, що інші Клани вторгнуться до нас. А наші території не такі великі, як ваша, тому патрулювання кордону забирає не так багато часу.

— Нам потрібна велика територія, — захищаючись, заявила Рибка. — Здобичі тут мало, і ми повинні якось виживати.

— О, я це розумію, — запевнила її Голубокрила. — А ще в нас немає вартових печери чи звіроловів, — вела далі вона. — У Клані кожен кіт вчиться виконувати всі обов’язки.

— Бурешуб нам про це розповідав, — кивнула Рибка. — Але напевно має сенс, коли кожен кіт знається на тому, що йому вдається найкраще?

Голубокрила зніяковіла. Вона аж ніяк не намагалася сказати, що Кланове життя набагато краще, ніж життя Племені, хоча Рибка, здавалося, була сповнена рішучості захистити своє Плем’я.

— Тут коти живуть багато-багато сезонів, — тихо нявкнула Рибка, наче вгадала думки Голубокрилої. — Я не могла б жити ніде більше. Я належу саме цьому місцю — між снігом і небом.

— Я так само ставлюся до лісу, — зізналася Голубокрила. — Мені потрібна трава, і земля під лапами, і шелестіння гілок над головою.

Рибка кинула на неї довгий, зважений погляд.

— Мені здається, тобі було б непогано жити й тут, — нявкнула вона. — Подивися, як ти почула ту полівку під снігом!

— Я не змогла б покинути домівку, — відповіла Голубокрила. — Принаймні не назавжди.

Рибка зітхнула, зупинившись на мить, щоб подивитися на засніжені вершини.

— А мені, можливо, доведеться залишити свою, — сумно нявкнула вона.

— Ти маєш на увазі, якщо Скелевидець помре, не обравши наступника? — запитала Голубокрила. — А чи не можете ви самі його обрати?

Рибка витріщилася на неї широко розплющеними від шоку очима.

— Та ніколи! Це вирішує Плем’я Вічного Полювання. Вони ж наглядають і за вами теж?

Голубокрила похитала головою. Наддавши ходи, щоб не відставати від решти патруля, вона пояснила:

— Ні, за нами наглядає Зоряний Клан. Це духи наших предків-вояків. Вони посилають знаки нашим медикотам, і коли коти помирають, вони йдуть до Зореклану.

Рибка кліпала очима.

— Таж саме так усе влаштовано й у Племені Вічного Полювання, — збентежено мовила вона. — Може, це ті самі коти?

— Не думаю, — нявкнула Голубокрила. — І вже точно Зоряний Клан не обирає нового провідника в жодному Клані. Він дає дев’ять життів провідникові, якого обере Клан.

— Ну, у нас не так заведено, — заперечила Рибка, і Голубокрила знову відчула в її голосі захисні нотки. — За нами доглядає Скелевидець. Так було завжди. — Озирнувшись, вона побачила на снігу жмуток пір’я. — О, подивися! Кошенятам вони сподобаються, — нявкнула вона, кидаючись у той бік.

«Вона не хоче говорити про Скелевидця, — подумала Голубокрила, дивлячись услід кішці. — Але очевидно: вона налякана тим, що станеться з Племенем, якщо він не обере наступника».

Розділ 15

— Годі, — Камінний Спів став між Сойкопером і Зламаною Тінню. Його голос був твердим, але він дивився на засмучену кішку очима, сповненими співчуття. — Ти була серед тих котів, які вирішили прийти сюди, Зламана Тіне. І ми всі разом знищили наше старе життя. — Закинувши кішці свого хвоста на плече, він повів її на край печери. — Нумо, знайдемо тобі свіжини, — нявкнув він. — А потім тобі варто відпочити. Ми всі почуватимемося краще після того, як гарненько поспимо.

Східний Місяць пішла за ними й залишилася зі Зламаною Тінню, а Камінний Спів повернувся до Сойкопера.

— З тобою все гаразд? — запитав він уже привітніше. — Тобі, мабуть, було нелегко йти за нами самотужки. Чого ти не пішов із нами зразу?

— Я злякався. — Сойкопер запропонував котові ту саму брехню, що й Півповні.

— Ти? — недовірливо перепитав Камінний Спів. — Але ж саме ти хотів звідти піти! Переконав мене, що наше місце серед цих кам’яних пагорбів.

— Я знаю. — Сойкопер ніяково шкрябав передніми лапами по твердій кам’яній долівці печери, сподіваючись, що Камінний Спів сприйме його розгубленість за почуття провини та збентеження. — Саме це мене й налякало. Я начебто взяв на себе відповідальність, але не міг із нею зіткнутися впритул. Мені шкода.

— Але ти зараз тут, — пронявкала Півповня. — Зрештою, ти не схотів залишати нас.

У її голосі була надія.

— Це так. І хоча мені було страшно, я ніколи не сумнівався в тому, що ми робимо. Саме в цьому місці ми повинні бути.

Раптом Сойкоперовим тілом прокотилася хвиля знемоги. Світло в печері сіріло, це міг бути світанок або сутінки, наскільки він знав. Він гадки не мав, як опинився тут, серед Древніх котів, і що йому тепер робити.

Поки він стояв, намагаючись зібрати хаотичні думки докупи, підійшов Хмарний Лет: його хутро все ще було вологим і злиплим від бурі надворі.

— Нам потрібно більше свіжини, — оголосив кіт. — Це означає, що треба йти полювати.

Сойкопер подумав, що сіро-білий кіт на вигляд такий утомлений, аж здавалося, що будь-яка миша здатна збити його з лап. Проте в його блакитних очах сяяла рішучість.

— А як щодо гнізд? — запитала Шелест Вітру. — Де тут мох? Чи трава, чи пір’я? Ми що, повинні спати на голому камені?

— Ми подивимося, що можна вдіяти, коли закінчиться буря, — пообіцяв Камінний Спів. — Але, щиро кажучи, я не знаю, що ми знайдемо тут для гнізд.

Шелест Вітру сердито смикнула вусами, але більше нічого не сказала. Дивлячись на неї та на решту котів, які кружляли в розпачі, Сойкопер запанікував. «Як вони тут виживуть? Адже вони повинні залишитися, чи не так? — запитував себе він. — Вони нащадки Скелі. Вони повинні оселитися тут і сформувати Плем’я Стрімкої Води».

Ніби сама думка про Скелю викликала Древнього кота. Сойкопер раптом усвідомив його присутність біля плеча, дарма що нікого не побачив. Тихе дихання заворушило шерсть навколо його вуха.

— Ти допоміг їм залишити озеро, — пробурмотів Скеля. — Тепер це їхній дім. Ти повинен змусити їх залишитися.

«Як?» — Сойкопер хотів вигукнути це слово вголос, але знав, що не варто чекати від Скелі прямої відповіді. Крім того, присутності Древнього кота він уже не відчував. Сойкопер ще раз озирнувся. Не міг уявити, як цю жалюгідну купку виснажених, знесилених котів можна було перетворити на Плем’я, яке зробило б ці гори своїм домом. «З чого мені розпочати?» — міркував він.

— А як щодо мисливського патруля? — урвався в його міркування голос Хмарного Лета.

— Я піду з тобою, — нявкнув Камінний Спів. — Півповне, а ти?

Біла кішка кивнула.

— Я підтримую.

— Я теж піду, — додав Сойкопер, дивуючись власним словам.

«Ти ж не вмієш полювати, мишачий мозку, — нагадав він собі. — Однак тут я все бачу, — сперечався він сам із собою. — І наскільки важким узагалі може бути полювання?»

Півповня кинула на нього сяйливий погляд і вийшла з печери. Перед водоспадом Сойкопер повернувся й озирнувся. Двоє старійшин, Захмарене Сонце й Стрімкий Скакун, лежали розпростерті, вони або спали, або знепритомніли. Боязка Лань, важко дихаючи, лежала на боці, її живіт роздувся від майбутніх кошенят. Сойкопер бачив, що її малюки мали вже скоро народитися. Вона ніяк не зможе йти назад.

Поки Сойкопер спостерігав, маленька сіра кішка підійшла й щось нявкнула Боязкій Лані. Сойкопер упізнав Голубине Крило — кішку, яка на той час була його сестрою. Щось у її тривожному відчутті відповідальності здалося Сойкоперові знайомим, але кота відволікло те, що Півповня штовхнула його лапою в плече.

— Ти справді хочеш полювати? — нявкнула вона. — Маєш такий вигляд, ніби на тебе звалився борсук.

— Зі мною все гаразд, — відповів Сойкопер і пішов за нею стежкою, що вела за водоспад.

Надворі досі лютувала гроза. Блискучий сірий лід скував гори, а вітер скиглив навколо їхніх вершин, кидаючи в морди котів колючий сніг. Крижані скалки летіли їм в очі й чіплялися за шерсть. Сойкопер слідував за Хмарним Летом угору на крутосхил із сипучої гальки навпроти водоспаду. Коти йшли проти вітру, поопускавши голови, бо від його поривів їм пекло очі. Коли вони переходили хребет, на одну жахливу мить Сойкопер був упевнений, що вітер знесе його з лап. Він, на щастя, видряпався в укриття біля скелі, а решта патруля збилася навколо нього, щоб звести дух.

Сойкопер намагався пригадати все, що міг, про звичаї полювання в Племені.

— Що вони ловлять? — пробурмотів він собі під ніс. — Чи використовують звичайні навички полювання?

— Прошу? — повернулася до нього Півповня, відступаючи, щоб дивитися йому в очі.

— О, я… Я просто думав, що робити, — затинаючись, промовив Сойкопер.

Півповня розтулила щелепи, щоб відповісти, але порив вітру підхопив її і поштовхав по вкритій кригою скелі. Вона стривожено зойкнула, коли ковзнула через край і стала чіплятися передніми лапами, марно намагаючись встромити кігті в тверду поверхню.

— Зачекай! — нявкнув Сойкопер, кинувшись уперед, щоб допомогти кішці.

Він увіп’явся зубами їй у плече й потягнув, заплющивши очі, щоб не бачити провалля, у яке звисала Півповня. Страх за неї додав сили його лапам, а коли він потягнув її від краю, то усвідомив, що поряд із ним стоїть Хмарний Лет і хапає Півповню за друге плече.

Півповня несамовито дряпалася задніми лапами. За допомогою котів їй вдалося видертися назад на скелю, де вона лежала якусь мить, тремтячи.

— З тобою все гаразд? — стурбовано спитав Хмарний Лет, нахиляючись до кішки, щоб вона могла схопитися за його плече та знову звестися на лапи. У його синіх очах світився гострий страх. Сойкопер згадав, що то батько Півповні.

— Дякую вам обом, — задихаючись, відповіла Півповня та вдячно подивилася на котів. — Зі мною все гаразд. Але зійдемо-но із цього хребта, поки нас усіх не поздувало.

Хмарний Лет кивнув і знову повів перед, спустившись крутосхилом у долину, де крізь сніг пробивалися зубчасті скелі. Сойкопер пішов за ним і зрозумів, що поряд ступає Камінний Спів.

— Можливо, ми припустилися помилки, — зізнався темно-сірий кіт, дивлячись на Сойкопера з тривогою в блакитних очах. — Як коти можуть жити там, де навіть вітер стає ворогом?

— Це не помилка! — наполягав Сойкопер. — Ми повинні бути тут.

Але Камінний Спів вагався.

Сойкоперів живіт зсудомило від тривоги, коли він спускався в долину крізь сніг і крижаний вітер. «Якось я повинен змусити їх залишитися! — міркував він. — Я повинен показати їм, як полює Плем’я». У голові він ніби почув глузливий голосок: «Ти збираєшся навчити цих котів полювати? Ти геть мишомізкий?» Глибоко з горла в Сойкопера вирвалося гарчання: «Хто це зробить, якщо не я?» — сердито думав він.

Вдивляючись у засніжену далину, він помітив вузьку балку, що збочувала від головної долини. Круті скелясті схили захищали її від найсильнішого вітру, а далі він розгледів темну, густу купу якихось колючих кущів.

— Агов! — гукнув він патрулю, який випередив його на кілька хвостів. — Здається, для початку можна спробувати пополювати тут.

Інші троє котів підскочили до нього й пішли слідом, спустившись у балку. Сойкопер неабияк збадьорився, коли перестав відчувати пориви вітру, хоча земля тут була вкрита глибокими пухкими сніговими заметами, які немов чіплялися за їхнє хутро.

— Там, можливо, ховається дрібна звірина, — нявкнув він, махаючи хвостом у бік колючих заростей. — Принаймні варто спробувати.

— Правда, — нявкнув Камінний Спів. — Це ти добре зауважив.

Обережно підійшовши до кущів, Сойкопер нашорошив вуха, щоб прислухатися до здобичі, і роззявив щелепи із наміром скуштувати повітря. Попри те, що вітер досі бушував серед скель над головою, йому здалося, що він зміг уловити тихі шкрябливі звуки, які означали, що в заростях нишпорять миші чи землерийки.

— Нумо полювати командою, — запропонував він, намагаючись пригадати, що розповідали йому Левожар і Падуболистка про полювання з Племенем під час їхнього останнього візиту. — Двоє з нас можуть піти в кущі й вигнати звідти здобич, а двоє з нас залишаться тут, щоб її зловити.

— Гарна ідея! — пронявчала Півповня, схвильовано випускаючи кігті. — Я найменша, тому можу зайти в зарості!

Присівши, доки хутро на її животі не торкнулося снігу, вона прокралася під крайні гілки. Але, коли намагалася протягнутися глибше, колючки вп’ялись у хутро на її спині, і хай скільки вона смикалася, звільнитися було несила.

— Я застрягла! — заголосила кішка.

— Тихіше, бо перелякаєш усю здобич у кущах, — сказав їй Камінний Спів.

— Таж я думала, що так і було задумано, — пробурмотіла Півповня.

Хмарний Лет учепився в гілку передньою лапою.

— Не рухайся, — нявкнув він, — і я скоро тебе звідти витягну.

Увесь кущ затрясся, коли Хмарний Лет дужче впивався пазурами в гілку, намагаючись відірвати її від доньчиної шкури. Поки Сойкопер спостерігав за ними, він уловив якийсь рух і помітив землерийку, що вибігла з-під куща.

— Так!

Землерийка прямувала простісінько до Сойкопера, а коли він ударив по ній, то відчув, що його лапи повільні й незграбні. Він намагався ухопити здобич розчепіреними пазурами, але промахнувся на вус. Землерийка ухилилася й пірнула в щілину між двома скелями, перш ніж Сойкопер спромігся знову атакувати.

— Лисяче лайно! — вигукнув він.

— Невдача. — На Сойкоперів подив, голос Камінного Співа не здавався ані злим, ані навіть особливо розчарованим. — Принаймні це показує, що тут є здобич, — вів далі кіт. — Більша за крихітне мишеня, що його Хмарний Лет спіймав сьогодні вранці.

Хмарному Летові вдалося визволити Півповню з колючок, і вона позадкувала з-під кущів, тремтячи й витягуючи шию, щоб перевірити, чи не залишила на гілках своє хутро.

— Не думаю, що там ще щось є, — нявкнув Хмарний Лет. — І буря посилюється. Ми всі замерзнемо до смерті, якщо тут заблукаємо.

Камінний Спів кивнув.

— Вертаймося до печери, а там побачимо, чи дорогою, бува, не вполюємо якусь здобич.

Він попрямував назад, угору схилом балки, а потім, замість того щоб піднятися вище на гребінь, з якого Півповня мало не звалилася, став пробиратися між великими каменями. Сойкоперові здавалося, що лапи ось-ось примерзнуть до землі. Він, спотикаючись на кожному кроці, перебирався з каменя на камінь і намагався знайти притулок від вітру. Раптом повітря над ним потемніло, і він застогнав, розмірковуючи, яку ще жахливішу погоду вони можуть побачити в горах. За удар серця його ніс наповнив гіркий запах, а у вухах пролунав крик. Повітря, здавалось, захиталося від стрімких рухів чиїхось крил, і Сойкопер, жахнувшись, звів очі й побачив величезного коричневого птаха, який летів просто на них, витягнувши пазури до Півповні.

— Обережно! — заревів він.

Хмарний Лет і Камінний Спів відкинулися вбік зі шляху птаха. Півповня чкурнула шукати притулку до скелі, але послизнулася на льоді та впала, безпорадно цокаючи кігтями по снігу. З переможним криком птах кинувся вниз і вп’явся пазурами в її спину. Сойкопер відчайдушно дерся до кішки, його лапи ковзали на скрижанілому камінню. Здавалося, що пташині розпростерті крила затулили все небо, коли Сойкопер дістався Півповні, яка нажахано дивилася, та схопив її.

— Я тебе не відпущу! — видихнув він, відчуваючи, як птах, знову намагаючись злетіти, підіймає їх обох угору.

Аж повітря розітнув довгий гул — то Хмарний Лет кинувся на птаха та вп’явся кігтями й зубами в одне з крил, відтягуючи його від доньки. Птах відпустив кішку. Сойкопер і Півповня звалилися суцільним клубком із ніг і хвостів та вдарились об землю так, що Сойкоперові забило дух. Глянувши вгору, він побачив, як птах, обернувшись у повітрі, скинув зі свого крила Хмарного Лета. Поки великий кіт лежав напівоглушений, птах знову кинувся вниз і схопив його жорсткими пазурами за плечі.

— Ні! — скрикнула Півповня.

Разом Сойкопер і Камінний Спів підскочили до Хмарного Лета й повисли на його ногах, коли птах намагався здійнятися в небо. На мить Сойкопер подумав, що той віднесе усіх трьох. Тоді вони з Камінним Співом впали на землю, а Хмарний Лет важко приземлився зверху. По його блідому хутру текла багряна кров там, де гострі колючі пазури роздерли шкуру.

Шалений крик птаха загубився в гучнішому гуркоті. Сойкопер звів голову, запаморочившись від шоку, і побачив сніг, що відривався від скель над його головою, стрімко падаючи на них білою хмарою.

— Біжімо! — кволо прохрипів Сойкопер.

Але тільки-но коти встигли підвестися на лапи, як на них зрушився сніг. Сойкопер заточився та впав, скочуючись дедалі нижче. Снігова маса загриміла навколо, змітаючи його з гори. Птах зник. Але й інших котів він утратив із виднокола. Не залишилося нічого, окрім білої бурі, яка ревіла дедалі гучніше, аж поки не знищила все навколо.

«Що відбувається? — подумки зойкнув Сойкопер. — Невже це кінець?»

Розділ 16

— Ну ж бо, Мишовусе, воруши хвостом! Ми не можемо змарнувати на це всенький день!

Вуха Плющоплесої смикнулися та нашорошилися, коли вона почула веселе нявкання Ожинокігтя. Кішка сиділа серед папороті біля входу до новацького кубла, дивлячись, як м’яке молочне світло посилилося в небі над улоговиною. Вояки вирушали у світанковий патруль.

Воєвода Громового Клану, сміхотливо муркочучи, виштовхував перед собою Мишовуса з кубла та далі між букових гілляк. Молодший кіт обернувся й пустотливо замахнувся на нього лапою. Подушечка проминула ніс Ожинокігтя буквально на довжину мишачого хвоста. Плющоплеса зітхнула, слухаючи радісний галас котів, які прокидалися в улоговині. День був прохолодним, сірим і вогким, але повітря повнилося ароматами листя й рослин. Останніми днями світило сонечко, на деревах почали розпускатися бруньки, крізь землю пробивалися нові пагони. Кагат свіжини був повний-повнісінький уперше за кілька повень.

Утім, Плющоплеса не змогла розділити радісного хвилювання побратимів щодо настання нового сезону. Відтоді, як Голубокрила пішла в гори, вона погано спала. Кішка не могла звикнути жити самотою в кублі, і неспокій колов її шкуру, немов ціле мурашине гніздо.

Зітхнувши, Плющоплеса вийшла на галявину, де Ожинокіготь призначав котів у патрулі. Хмарохвіст неквапом виходив із кубла вояків, широко розтягнувши щелепи у величезному позіханні. Порохошуб вислизнув швидше, але надворі довго вигинав спину. Білокрила та Орлякошуб ходили одне навколо одного так, ніби маневрували для імітаційної бійки. Карохвістка спостерігала за ними, облизуючи лапу та проводячи нею по вухах.

Плющоплеса обвела поглядом галявину, але Цвітопалої не помітила. «Де вона? — думала кішка. — Чи ходила вона минулої ночі до Темного Лісу?» Плющоплеса впилася кігтями в землю галявини. Вона дуже мало спала, отож не відвідувала Темний Ліс останні кілька ночей, але була впевнена, що криваві тренування досі тривають. Поки що вона не мала нагоди поговорити із Цвітопалою про те, що та робить в Місці Без Зірок.

«Либонь, сьогодні я повинна це зробити», — вирішила вона.

— Гей, Плющоплесо! — покликав її Левожар. — Ми з Попелюшкосердою вирушаємо в прикордонний патруль. Хочеш піти з нами?

— Чудово. Дякую.

— Ми рушимо вздовж кордону Тіньового Клану… — повів Левожар, але тут Плющоплеса відволіклася, бо помітила Цвітопалу, яка, шпортаючись, ішла з кубла вояків разом із Джмільосмугом.

Молода кішка мала схвильований і виснажений вигляд й намагалася не кульгати.

«Упізнаю всі ознаки», — подумала Плющоплеса, скривившись.

Ліщинохвоста ступила вперед, щоб перехопити Цвітопалу, яка прямувала до Ожинокігтя.

— Цвітопало, з тобою все гаразд? — спитала вона, занепокоєно оглядаючи посестру.

Цвітопала зупинилася.

— Так, зі мною все гаразд.

— Щось мені так не здається, — різко відказала Ліщинохвоста. — Гей, Міллі! — Вона помахала хвостом матері Цвітопалої, яка перетинала галявину, прямуючи до кубла медикотів. — Мені здається, Цвітопала занедужала.

— Що? — Міллі мимохідь глянула на Цвітопалу. — О, та з нею все добре. Я мушу подивитись, як там Терносяйна.

Плющоплеса помітила спалах гніву в очах Цвітопалої, коли молода кішка почула материні слова, проте Міллі цього вочевидь не завважила, бо просто відскочила геть і зникла за ожиновим плотом.

— Цвітопало, я збирався послати тебе патрулювати кордон Вітряного Клану разом із Джмільосмугом, Піскоштормою та Шипокігтем, — повідомив Ожинокіготь, підступаючи до черепахово-білої кішки. — Але в тебе такий вигляд, буцімто ти й опалий лист налякати не годна. Нехай краще ваш патруль піде полювати.

Цвітопала кивнула, але Джмільосмуг розчаровано опустив хвіст.

— Я вчора двічі ходив на полювання, — заявив молодий кіт Ожинокігтеві. — Я з нетерпінням чекав саме прикордонного патруля.

Ожинокіготь суворо витріщився на молодого кота.

— Якщо я не помиляюся, то організовує патрулі воєвода.

Джмільосмуг щось пробурмотів собі під ніс, невдоволено шарпаючи передніми лапами пухку землю. Скориставшись шансом, Плющоплеса підскочила до нього.

— Я в прикордонному патрулі з Левожаром і Попелюшкосердою, — нявкнула вона. — Я могла б помінятися — якщо, звісно, Ожинокігтю, ти не заперечуєш.

— Завжди будь ласка, — сухо відповів воєвода. — То, може, мені просто слід піти та сидіти собі у своєму гнізді, а ви тут самі розберетеся?

— Дякую, Плющоплесо!

Джмільосмуг пожвавішав і побіг до Левожара й Попелюшкосердої, які збиралися йти. Плющоплеса спостерігала, як двоє їхніх колишніх виховників пліч-о-пліч прямують до тернового живоплоту, і заздрила легкій привітності, що витала між ними. Джмільосмуг наздогнав котів, і всі втрьох вони зникли в лісі.

— Гаразд, — махнула хвостом Піскошторма. — Вирушаємо. Думаю, нам варто пополювати довкола гнізда Двоногів. Мені здається, там ніхто не нишпорив останніми днями.

Коли вони зайшли в ліс, Піскошторма та Шипокіготь повели перед, тоді як Плющоплеса опинилася на старому Громошляху біля Цвітопалої. Молода черепахова кішка важко дихала й досі намагалася не кульгати. Плющоплеса помітила, що на одній з її передніх лап відірвано кіготь.

— Чи важко було минулої ночі в Темному Лісі? — запитала вона, почуваючись трохи ніяково через те, що доводиться розпитувати досвідченішу воячку. — Чи ти була?..

— Тихіше! — вигукнула Цвітопала, смикнувши вухами в бік двох котів попереду. — Ми не можемо тут говорити.

З виразним зусиллям вона наддала ходи, щоб вирватися вперед, але Плющоплеса не відставала, розмірковуючи, чи не вийде якось залишитися із Цвітопалою наодинці.

Поза старим гніздом Двоногів Піскошторма пробиралася крізь купки трав, які посадив Сойкопер, і обережно нюхала нові паростки.

— Котяча м’ята починає проростати, — нявкнула вона. — Але її було б значно більше, якби Тіньовий Клан не змусив нас поділитися.

— Вибач, — пробурмотіла Плющоплеса.

Вона досі почувалася винною через те, що Тіньовий Клан тримав її у полоні, аж поки побратими не обміняли її на трави.

«Принаймні Голубокрила більше не бачиться з Тигросердом. — розмірковувала кішка. — Ми не можемо йому довіряти, позаяк він у Темному Лісі. Але ж я так само, — думала вона, відчуваючи, як крижана цівка жаху тече по спині. — А Цвітопала…»

— Плющоплесо, не лови ґав! — Вона підскочила, коли Шипокіготь махнув хвостом біля її вуха. — Годі вже мріяти. Ти чула, що тобі сказала Піскошторма?

Зніяковіла Плющоплеса похитала головою.

— Вона хоче, щоб ви піднялися схилом потойбіч Громошляху, — пояснив смугастий вояк, показуючи хвостом. — Там має бути чимало білок, які шукають під дубами свої запаси горіхів.

— А ми обшукаємо гніздо Двоногів, — додала Піскошторма, і її зелені очі заяскріли. — Там обов’язково повинні бути миші, закладаюся. Якщо ні, то я борсучиха.

Вона неквапом рушила до входу в гніздо, майже одразу налякавши мишу, яка кинулася до щілини в стіні. Шипокіготь кинувся слідом, відрізавши її від тієї стіни. Миша, повернувшись, побігла назад і налетіла просто на Піскошторму.

— Що я вам казала? — нявкнула кішка, її голос був сповнений задоволення, коли вона дряпала землю, закопуючи здобич.

— А чого чекаєте ви двоє? — Шипокіготь хвостом підштовхнув Цвітопалу й Плющоплесу. — Це вам що, тренування новаків?

— Він такий суворий! — пробурмотіла Плющоплеса, прямуючи крутосхилом.

Цвітопала видихнула на знак згоди, уже напружено пробираючись крізь густий підлісок. Коли вони зникли з виднокола котів, які полювали біля гнізда Двоногів, Плющоплеса зупинилася.

— Не хочеш трохи відпочити? Я знаю, яким важким може бути нічне тренування, — насторожено додала вона.

Цвітопала з нею ззирнулася.

— Я не думаю, що ми повинні про це говорити.

«Хто змусив її присягти зберігати таємницю? — здивувалася Плющоплеса. — Тигрозір? Шулікокриг?» Вона розчаровано сіпнула хвостом. Якщо Цвітопала відмовляється говорити про Темний Ліс, не було шансу витягнути її звідти.

Цвітопала вже продиралася крізь хмиз, і Плющоплеса мусила йти за нею, проминувши купу кропиви й пригинаючись попід низькими гілками ліщини. Плющоплеса підійшла до товаришки, відкинувши пагін ожини, щоб стати обличчям до неї.

— Як ти дізналася про Темний Ліс?

В очах Цвітопалої спалахнув гнів.

— Мене туди запросили, гаразд? — різко відповіла кішка. — Запросив Шулікокриг. Він сказав, що це шанс стати кращою воячкою, ніж якщо просто тренуватимуся з побратимами, і він мав рацію. Закладаюся, що він сказав тобі те саме. — Вона відвернулася й знову попрямувала вгору схилом, а озирнувшись через плече, додала: — Тепер ми можемо просто далі полювати?

Плющоплеса поспішила за нею, але думки її кружляли, наче бджоли. Невже Цвітопала не знає призначення Темного Лісу? Що він збирається йти війною проти всіх Кланів? Вона хотіла розповісти Цвітопалій правду, попередити, щоб вона трималася подалі від Темного Лісу заради себе самої. Але якби вона це зробила, їй довелося б зізнатися, що вона — зрадниця Темного Лісу і шпигує на користь Громового Клану.

«Якщо я збираюся рятувати Клани, чи доведеться мені дозволити Цвітопалій далі тренуватися, а може, й померти там?» — розпачливо думала юна воячка.

— Стривай!

Від темних думок Плющоплесу відвернув голос Цвітопалої, що пролунав попереду. Черепахова воячка зупинилася в тому місці, де дерева рідшали. Швидко побігши вперед, Плющоплеса незабаром опинилася на краю галявини, де Кригохмара впала була в тунель. Вона побачила купу палиць, які туди помістили Порохошуб і Орлякошуб, посплітавши їх разом, щоб затулити яму.

Її подушечки пощипувало від цікавості. Раніше вона проходила тут під час патрулювання, але це її перша можливість роздивитися місце ближче. Вони перезирнулися із Цвітопалою, і Плющоплеса зауважила відбиток власного хвилювання в очах іншої кішки.

— Ми подивимося? — запитала вона.

Цвітопала кивнула, і воячки побігли навскач схилом униз. Діставшись ями, Плющоплеса витягнула шию, щоб понюхати загороду. Цвітопала штовхнула головою переплетені палиці й здивовано занявкала, коли вся та загорода зсунулася набік.

— Гей, подивися, — нявкнула вона, штовхаючи пліт далі. — Ми тепер бачимо просто вхід у тунель! Нумо досліджувати!

Дивне відчуття охопило Плющоплесу, коли вона дивилася на ту діру. Вона відчула дивне небажання підходити до ями.

— А як же полювання? — поспиталася вона.

— Пополюємо пізніше, — відповіла Цвітопала, блиснувши очима. Підживлена хвилюванням, вона, здавалося, позбулася попередньої втоми. — Гайда досліджувати!

Поки Плющоплеса стояла біля ями, борючись зі страхом, що її охопив, Цвітопала щось шукала у високій траві й нарешті повернулася, волочачи гілку.

— Допоможи її опустити, — пирхнула вона, просовуючи один кінець у яму. — Тоді ми зможемо по ній повернутися нагору.

Заледве вони з Плющоплесою встановили гілку на місце так, щоб вузький кінець упирався в край діри, вона туди спустилася.

— Гайда! — покликала вона Плющоплесу. — Цей тунель довжелезний, він тягнеться й тягнеться, аж під пагорб!

Досі неохоче Плющоплеса стала спускатися в яму, відчуваючи, як гілка пострибує під її лапами. Кішка увіп’ялася в неї пазурами, але кора була суха й розсипалася попід ними. Уже дійшла кудись до середини, коли гілка хруснула, і вона відчула, як лапи кудись вислизають. Злякано скрикнувши, Плющоплеса впала в яму, а гілка звалилася просто на неї. Видершись крізь сухе листя та галуззя, вона подивилася вгору, на клаптик синього неба в себе над головою. Вилізти тепер не було як.

— Ми в пастці! — прошепотіла Плющоплеса.

Тіні оповили її, і кожна шерстинка на шкурі стала сторч. Вона не могла цього пояснити, але була певна, що тут щось жахливо не так. Холодна темрява дмухала на них зі входу в тунель, і чомусь юна воячка збагнула, що вони не самі.

Очі Цвітопалої блищали в напівсвітлі.

— Тепер ми вже напевно повинні продовжувати, — радісно нявкнула вона.

— Але ж це небезпечно! — запротестувала Плющоплеса.

— Що найгіршого з нами може тут статися? — пирхнула Цвітопала. — Ми зморимо наші лапи?

Вони пішли далі в тунель, а світло, що долинало з отвору, поступово згасало за ними. Цвітопала озирнулася туди, де можна було розгледіти залишки гілки, що лежала на долівці тунелю.

— Нема сенсу повертатися, — заявила вона. — Ми можемо чекати багато сезонів, поки якийсь кіт проходитиме повз яму, — зазначила кішка. — І навіть коли це відбудеться, ми опинимося у великій халепі. Має бути інший вихід, чи не так?

Ідучи за посестрою в темряву, Плющоплеса сподівалася, що вони не чинять великої помилки. Одначе, попри побоювання, вона неабияк розділяла і хвилювання Цвітопалої. Коли Кригохмара впала в яму, її відразу витягли. Вона ніколи не була так глибоко під землею.

«Ми перші кішки, які взагалі поставили тут лапу!» — міркувала воячка.

Вони рухалися в цілковитій темряві, торкаючись шкурами стін тунелю. Їхній шлях звивався й кривуляв, доки Плющоплеса не втратила жодного уявлення, куди вони взагалі повертають. Час до часу розуміла, що є й інші тунелі, котрі вели від головного, і тремтіла від думки про те, що вони, можливо, занурилися ще глибше в пагорб.

— Я відчуваю легке дмухання вітерця, — доповіла через деякий час Цвітопала, що вела перед. — Він має привести нас до виходу.

Вони прямували далі. У Плющоплесої боліли подушечки від ходьби холодним твердим камінням, аж тут вона зрозуміла, що бачить голову своєї посестри, а її нашорошені вуха чітко окреслені на тлі блідого світла попереду.

— Ми майже дійшли кудись! — нявкнула вона.

Цвітопала наддала ходи, а Плющоплеса помчала за нею. І мало не врізалася в кішку, коли та різко зупинилася й застигла. Визирнувши з-за своєї товаришки, Плющоплеса побачила, що тунель закінчується величезною печерою, стіни якої височіють над їхніми головами. Через нього текла темна річка, а з протилежного боку на скелі було видно широкий виступ.

— Це найдивніше місце, яке я коли-небудь бачила, — прошепотіла Цвітопала, наважуючись пройти ще трохи.

Світло падало крізь крихітний отвір у склепінні печери, надто високо розташований над їхніми головами, щоб кішкам могло спасти на думку вибратися через нього. Сторожко ступивши вперед, Плющоплеса нахилила голову й відпила великий ковток води з підземної річки.

— Вона холодна! — вигукнула юна воячка, відступаючи й посмикуючи вусами, щоб струсити краплі.

Поки пила Цвітопала, Плющоплеса роззирнулася, і в неї з’явилося потужне відчуття, ніби за нею спостерігають, ніби котячий погляд впивався їй у спину з виступу на стіні печери. Вона різко повернулася. Виступ був порожній, але чуття її не полишало. Здалося, що аж шкура на ній ковзає від тривоги.

— Нам не можна тут перебувати, — нявкнула вона, її голос прозвучав неприродно голосно в печері, де відбивалася луна.

— Чому не можна? — Цвітопала звела очі, проводячи язиком по щелепах. — Тут немає жодного кота, який міг би нас вигнати.

— Тоді хто залишив оце? — хрипко нявкнула Плющоплеса, побачивши раптом за кілька хвостів від місця, де вони із Цвітопалою стояли, свіжі відбитки лап на вологому піску на березі річки.

Кожна шерстинка на її шкурі стала сторчма, вона випустила кігті та зашкрябала ними по кам’яній долівці.

— Тут живуть коти! — нявкнула вона.

Розділ 17

Густа, важка тиша оточувала Сойкопера. Скрізь було темно, і на мить йому здалося, що він знову осліпнув. Відтак зрозумів, що його очі заліплені снігом. Попри біль, він змусив себе їх розплющити, але побачив навколо лише мерехтливу білизну′. Коли спробував просто вдихнути повітря, у горлі йому закололо від сніжинок.

«Я похований!» — нажахано подумав медикіт.

Здавалося, світло сочилося звідкись над його головою. Сойкопер пошкрябав сніг, намагаючись пробратися до світла. І вже за кілька ударів серця став куштувати повітря, відтак озирнувся. Буря минула. У долині панувала тиша. Вершини гір здавалися темними фігурами, що врізалися в яскраво-синє небо, на якому поволі зникали останні багряні смуги призахідного сонця. Він був зовсім сам.

Жах через те, що інші коти могли загинути під час лавини, притиснув Сойкопера до землі, але він змусив себе рухатися. Відштовхнувшись задніми лапами, виліз зі снігу й трохи постояв, струшуючи порошини з хутра.

— Сойчине Крило! — пролунав ззаду крик.

Він обернувся й побачив Камінного Співа, який трохи далі долиною виривався із замету. Сойкопер виборсався крізь пухкий сніг і витягнув товариша. Спершу сірий смугастий кіт не міг здобутися на слово. Просто втупився в гори, наче не пам’ятав, де вони перебувають.

— З тобою все гаразд? — спитав Сойкопер. — Ми повинні розшукати інших.

Камінний Спів похитав головою, щоб отямитися.

— Зі мною все гаразд, — нарешті нявкнув він, задихаючись. — Ти когось бачив?

Сойкопер похитав головою.

— Вони мають бути десь тут, — пробурмотів Камінний Спів. — Треба їх знайти.

«Як, перекопавши весь цей сніг?» — приголомшено подумав Сойкопер. Затим помітив темну кольорову пляму на снігу за кілька лисиць від себе. Підступивши ближче до неї, він побачив, що то кров.

— Сюди! — покликав він Камінного Співа. — Хмарний Лет був поранений, це, мабуть, його кров.

Об’єднавши зусилля, двоє котів розгрібали сніг, поки не показався Хмарний Лет. Сойкоперове серце забилося швидше, щойно він побачив, як непорушно лежав кіт, буцімто млявий клаптик хутра, відкинутий сніговою стихією.

Тоді Хмарний Лет кахикнув і розплющив очі.

— Що сталося? — спитав він.

— Нас накрило сніговою лавиною, — пояснив Камінний Спів. — Я думаю, що ми, певно, порушили сніг, коли боролися з тим гігантським птахом. Ну ж бо, ми дістанемо тебе звідти.

Сойкопер і Камінний Спів витягли Хмарного Лета з ями. Той присів на сніг, усе ще приголомшений на вигляд. Час від часу він намагався облизати оголену шкіру на плечі там, де птах вирвав його хутро.

— Півповне? — покликав Сойкопер. — Агов, Півповне!

Відповіді не було, але його увагу привернув легкий рух на поверхні за кілька хвостів далі. Він заходився пробиватися вгору по снігу. Із полегшенням він побачив, як з-під білого покриву виринули вуха й ніс Півповні, а за удар серця — уся її голова.

Сойкопер енергійно шкрябав сніг навколо себе, поки кішка не змогла виборсатися.

— Дякую, — видихнула вона. — Ти знайшов…

Побачивши батька, вона замовкла, зойкнувши від болю самими губами. Насилу видершись до кота, вона присіла поряд і стала зализувати його рани. Сойкопер бачив, що в неї на спині теж є подряпини від пташиних пазурів, але якщо їй і було боляче, то вона цього не виказувала, надто охоплена турботою про Хмарного Лета.

У тьмяному світлі Сойкопер помітив, що в ямі, де лежала Півповня, стирчать якісь паростки. Нахилившись, понюхав і впізнав запах жовтозілля. «Це допоможе набратися сил, — подумав він, пригадуючи, що дізнався про гірські трави під час попереднього візиту до Племені. — А також має допомогти заспокоїтися».

Витягнувши шию, він зумів відкусити кілька стебел й відніс їх до інших котів.

— Ось, з’їжте це, — наказав він, кладучи трави перед ними. — Завдяки їм ви почуватиметеся краще.

Усі троє котів подивилися на нього, а потім нахилили голови, щоб злизати трави.

«Вони надто багато пережили, щоб дивуватися, звідки я знаю про рослини, які тут ростуть», — припустив Сойкопер, думаючи, чи немає навколо павутиння, щоб зупинити кровотечу. Найкраще було б пошукати його в печері.

— Ми повинні повернутися, — нявкнув він. — Коли жоден з котів так і не поворушився, він штовхнув Камінного Співа. — Ну ж бо. Ти що, хочеш померти тут? Здатися, коли ми вже зайшли так далеко? Нам потрібно мати віру.

Камінний Спів дивився на нього й не розумів.

— Віру? Віру в що? — спитав він.

Сойкопер здригнувся. Йому хотілося сказати про віру в Зоряний Клан або Плем’я Вічного Полювання. Але ці назви нічого не важать для цих котів. «Чи є якісь предки, що спостерігають за нами зараз?» — подумав кіт.

— Ми повинні вірити в себе, — сказав він їм, силкуючись, щоб голос звучав достатньо переконливо. — Ми так далеко дійшли. Ми виживемо. Ми повинні дати собі час.

Камінний Спів закліпав очима.

— Ми можемо не встигнути. Гори уб’ють нас раніше.

Сойкопер думав про всі майбутні покоління котів, про всі сезони, які Племені належить жити в горах, доки їх не виявить патруль, який вирушить відвідати місце Сонцеспаду.

— Ви маєте час, — нявкнув він. — Я обіцяю.

***

Коти в печері були нажахані, коли Сойкопер і Камінний Спів намагалися протиснутися через вхід, майже несучи Хмарного Лета між собою, а Півповня шкутильгала позаду.

— Що сталося? — нетерпляче запитав Щербата Блискавка. — На вас напала лисиця?

— Ні, птах, — відповів Камінний Спів.

— Птах? — Інша кішка стала позаду Щербатої Блискавки та нажаханими синіми очима дивилася на рани Хмарного Лета. — Це з тобою скоїв птах?

— То був справді великий птах, — пробурмотів Хмарний Лет.

Навколо збиралося дедалі більше котів, вони штовхали одне одного, щоб добре роздивитися, і видавали вигуки страху й розпачу. Кошенята Совиної Пір’їни, підскочивши, зацікавлено обнюхували Хмарного Лета, а потім, вловивши присмак крові, притиснулися до матері.

— Я ж бо вам казав! — буркнув Стрімкий Скакун. — Ми ніколи не повинні були приходити сюди.

Східний Місяць відвернула голову, наче не могла на це дивитися. Сойкопер згадав, як ще в лісі він дізнався, що вони з Хмарним Летом пара.

— Ця місцина вб’є нас усіх, — прошепотіла вона.

Роздратування вкололо Сойкоперові шкуру й змусило його хвіст засмикатися. Невже вони всі стоятимуть, стогнатимуть і нічого не вдіють? Якби це сталося в Клані, він уже відніс би пораненого кота просто до кубла медикотів. Але ж тут не було медикота. «Здається, його порятунок залежить від мене», — сказав собі кіт.

Камінний Спів допоміг Хмарному Лету м’яко опуститися додолу й проштовхнувся поміж переляканих котів.

— Годі вже! — гукнув він. — Заспокойтеся. З Хмарним Летом усе буде добре. Зосередьмося на тому, що можна зробити, щоб допомогти йому.

Але, попри ці слова, нажахані вигуки майже не вщухали. Сойкопер помітив у тисняві Півповню. Він вухами зробив їй знак вийти за ним.

— Нам потрібне павутиння, щоб зупинити кровотечу, — нявкнув він, коли вони обоє вибралися з-поміж котів. — Можливо, у маленьких печерах щось можна знайти.

Півповня кивнула й потупала за Сойкопером, коли той прямував до печер. Вона проскочила в ту, яка мала колись стати кублом Скелевидця, а Сойкопер ішов тунелем, що вів до Печери Шпилястих Каменів. Печера на позір Сойкоперові здалася такою самою, як і тоді, коли він бачив її у видіннях у своєму часі: гостроверхі камені підіймалися з долівки, стикаючись із такими самими каменями, які звисали зі склепіння. Калюжі води виднілися тут і там. У них відбивалося бліде місячне сяйво, що сочилося крізь отвір у склепінні. Сойкоперове хутро стало сторчма, і він затремтів.

«Наскільки давня ця місцина? Скільки сезонів тут громадиться це каміння, що аж встигло скупчитися, немов листя на лісовій підстилці?»

Потім кіт струснувся та постановив опанувати себе. Просуваючись уперед, шукав павутиння з країв печери та в щілинах скелі. Не знаходив його, але біля однієї з мілких калюж натрапив на смужку моху. Підхопив її лапою та занурив у воду. Мох був найкращим засобом після павутиння для того, щоб прикласти до ран Хмарного Лета. Набравши повний рот моху, Сойкопер повернувся до головної печери.

Півповня вийшла з іншого тунелю.

— Я нічого там не знайшла, — нявкнула вона. — Там так темно!

Коти біля входу почали розходитися, і Хмарний Лет за допомогою Камінного Співа ступив, хитаючись, у центр печери. Сойкопер озирнувся. Не було де облаштувати справжнє котяче кубло, але він уздрів піщану ділянку землі під великим валуном.

— Веди його сюди, — промимрив кіт із повним ротом моху, підкликаючи Камінного Співа.

Ще кілька котів теж пішли були за ними, але Півповня ступила вперед, щоб їх перехопити.

— Зараз йому потрібна тиша, — нявкнула вона. — Можете навідати його пізніше.

Східний Місяць, здавалося, збиралася була заперечити, але Шелест Вітру обійняла її за плечі хвостом та повела геть. Сойкопер і Камінний Спів посадили Хмарного Лета на піщану ділянку, а Сойкопер поклав розмоклий мох йому на плечі, саме туди, де птах здер хутро.

— Трохи краще! — гекнув Хмарний Лет.

Коли рана очистилася, Сойкопер поклав на неї ще моху, поплескуючи з країв, щоб переконатися, що він прилипнув.

— Поводься спокійно, щоб не зрушити примочку, — сказав він Хмарному Летові. — А найліпше — поспи, якщо можеш.

Йому здалося, що в очах Камінного Співа майнуло здивування. Того направду приголомшив упевнений Сойкоперів тон, проте медикіт лише знизав плечима та подумав: «Я не знаю, скільки Сойчине Крило знав про лікування, але я ж бо знаю. Я роблю те, що повинен».

— Тепер ти, — нявкнув він Півповні.

Коли зачищав подряпини білої кішки, Сойкопер помітив посеред печери Зібганого Орляка, а більшість інших котів купчилася навколо.

«Що за халепа?» — здивувався Сойкопер, утім нічого не сказав і не припиняв ретельно чистити рани Півповні.

Зібганий Орляк був провідником Древніх котів, коли Сойкопер уперше зустрів їх біля озера. Він наполягав тоді, що слід залишитися, і коли коти ухвалили інше рішення, то поступився провідництвом Камінному Співові.

— Гадаю, більшість із нас погоджується, що прихід сюди був помилкою, — пронявкав Зібганий Орляк. — Ми ніколи не повинні були залишати озеро. Тільки-но негода закінчиться, я поведу назад тих котів, які захочуть повернутися.

— Ти вчасно це запропонував! — вигукнув Щербата Блискавка. — Я піду з тобою.

— Я теж, — пронявкав Плюск Риби. Я достеменно ніколи не хотів сюди йти.

Боязка Лань підійняла хвіст, прохаючи слова.

— Зібганий Орляче, не всі підтримують це рішення. — Її голос ставав рішучішим, коли вона повела далі: — Невже батько моїх кошенят помер марно? — Вона провела кінчиком хвоста по роздутому животу й додала: — Я не зможу нікуди йти, поки мої кошенята не народяться й достатньо не зміцніють, щоб здійснити подорож.

— Я теж хочу залишитися, — сказала Голубине Крило. — У нас були проблеми біля озера, і вони ніде не дінуться.

— Але, можливо, там буде Опале Листя, — припустила Зламана Тінь із таким яскравим блиском в очах, якого Сойкопер ніколи не бачив. — Відведи нас додому, Зібганий Орляче.

Шелест Вітру зітхнула.

— Я була за те, щоб піти, — нявкнула вона. — І зараз я гірко про це шкодую. То була помилка. Ми повинні вертатися додому.

— Я теж хотіла йти сюди, але тепер хочу повернутися. — Совина Пір’їна хвостом наблизила до себе кошенят. — Я боюся, що мої кошенята загинуть, якщо ми залишимося тут.

Від цих слів кошенята перелякано занявкали. Їхня мати вигиналася навколо них, заспокоюючи ніжними облизуваннями.

— Тож ми погоджуємося, що… — почав Зібганий Орляк.

— Ні! — відрубав Сойкопер. Очі кожного кота в печері звернулися до нього, сяючи в тьмяному сірому світлі. — Ви не можете повернутися! Я маю на увазі, ми не можемо повернутися!

Совина Пір’їна підтягнула кошенят ближче й зиркнула на Сойкопера.

— Тобі легко говорити, — прошипіла вона. — У тебе нема кошенят.

Раптом Сойкопер відчув, що біля нього стоїть Півповня. Кинувши на неї погляд, він повів далі:

— Ми не можемо здатися так скоро. Нам варто принаймні почекати, доки закінчиться буря, щоб побачити, чи зможемо ми знайти спосіб ловити здобич.

Східний Місяць рішуче підійшла до нього, хльоснувши хвостом.

— Але ж ми тут теж здобич! — гаркнула вона. — Як ми полюватимемо, якщо на нас самих полюють?

Думки Сойкопера закружляли швидше.

— Ми повинні знайти інший спосіб полювання. — Він раптом згадав, як Плем’я розділило котів на вартових печер та звіроловів і кожна група мала свої обов’язки. — Деякі з нас полюватимуть, а інші захищатимуть їх — і нашу здобич — від великих птахів.

Коти перезирнулися й замурмотіли. Сойкопер бачив, що вони не вірили в його ідею. «Але це спрацює! — міркував він. — Я ж бачив, як це на ділі!»

— Можна було б спробувати, — нявкнула Півповня, підходячи ближче до Сойкопера так, що їхні шкури торкалися одна одної.

Від її дотику Сойкопер відчув цівку тепла. Було добре мати принаймні одну кішку, яка підтримує його.

— Дякую, — прошепотів кіт, торкаючись носом її вуха.

— О, так, ми це спробуємо, звісно, щоб ще більше котів опинилося з роздертою шкурою! — Щербата Блискавка люто глипнув на Сойкопера, і хутро його стало сторчма.

Пролунали згодні викрики. Хвиля ворожості, яка ринула на Сойкопера від натовпу котів навколо Зібганого Орляка, мало не збила його з ніг. Підтримки самої Півповні було недостатньо.

— Тоді вирішено. — Зібганий Орляк озирнув решту котів. — Ми почекаємо, поки закінчиться буря, а потім вертаємося до озера.

Сойкопер стояв, недовірливо кліпаючи очима на котів, які почовгали до країв печери й стали шукати місця для сну. «Цього не може бути!» — у розпачі думав він.

— Вибач, — промовив Камінний Спів. Увесь час, поки тривала суперечка, він стояв мовчки. — Ми намагалися. І це не наша провина, що ми зазнали невдачі. Можливо, ми все-таки не повинні жити на кам’яних пагорбах.

Сойкопер подивився в його блакитні очі й побачив там щирий жаль. Він був котом, найбільше відданим ідеї переходу… І тепер він також здався! Не маючи що йому сказати, Сойкопер пошкандибав геть. «Камінний Спів не розуміє, — думав він. — Ми зазнали невдачі… Я зазнав невдачі!»

— Якщо ці коти так скоро підуть, — пробурмотів він, — то як Плем’я Стрімкої Води опиниться в горах?

Навряд чи усвідомлюючи, що робить, він поплентався до Печери Шпилястих Каменів. Позаду пролунали тихі кроки, і він, озирнувшись, побачив, що Півповня пішла за ним. Вона зупинилася біля входу в тунель, широко розплющивши очі, й дивилась у печеру.

— Ого! — видихнула вона.

Сойкопер заразився її подивом, озираючи навколишні гостроверхі білі камені, що здіймалися з долівки та звисали зі склепіння. Чомусь тільки зараз, коли він тут був із Півповнею, він збагнув, як у печері красиво.

— Гайда досліджувати! — нявкнула Півповня, злегка підстрибнувши, немов збуджене кошеня.

Сойкопер слідував за нею, коли вона стрибала навколо калюж і витягувала передні лапи, щоб дотягнутися до краю одного зі шпилястих каменів.

— Дивися! — вигукнула вона. — Цей камінь росте з долівки, і він майже стикається з кам’яною бурулькою, що звисає зі склепіння.

— Два камені зустрілися.

— Це так дивно! — Півповня стрибнула далі в кам’яні хащі, завернувши за один із каменів і грайливо висунувши голову з другого боку.

Сойкопер кинувся на неї з удаваним гарчанням, але не встиг добігти, бо його лапи послизнулися на гладкому камінні біля однієї з калюж. Вода бризнула вгору, коли він занурив туди лапу. Він майже плюхнувся, але встиг незграбно відскочити вбік.

— Ой, у тебе мокра лапа! — піддражнила Півповня.

— Я тобі покажу мокру лапу! — гаркнув Сойкопер.

Зачерпнувши трохи води, він хлюпнув на Півповню. Кішка скрикнула та втекла. Сойкопер помчав за нею, на мить утративши її з виднокола серед громади шпилястих каменів. Раптом вона кинулася на нього, і вони зіткнулися. Сойкопер виявив, що дивиться їй в очі, які скидалися на блискотливу зелень лісових озер. Її тепле хутро торкнулося його хутра.

— Місяць зійшов, — нявкнув кіт, відриваючись від неї, щоб стати на край калюжі. — Надворі, мабуть, ніч.

Коли його дихання вирівнялося, він помітив котів, які неспокійно ворушилися в головній печері. Кошенята Совиної Пір’їни плакали від голоду. Стражденний смуток пронизав Сойкопера, гострий, як кіготь. «Я розумію, чому вони не хочуть тут залишатися», — подумав він.

— Поглянь! — Півповня підійшла та стала поруч. — Можна побачити місяць у воді.

Дивлячись у калюжу перед собою, Сойкопер побачив відображення крихітного молодика, що світив в отвір склепіння. Півповня не могла відвести очей.

— Це так красиво! — прошепотіла вона. — Такий крихітний, як подряпина кігтиком.

Вона поплескала по поверхні води лапою, і місяць затріпотів, як срібне крило, а потім знову завмер, коли брижі на воді зникли. Тихенько ахаючи від подиву, Півповня знову й знову поплескувала. І хай там як часто вона тривожила поверхню, місяць досі залишався у воді.

— Він не здається, еге ж? — спитала Півповня, поглянувши на Сойкопера. — Він завжди там, постійно, як каміння в цій печері. Можливо, ми повинні бути такими, як те місячне відбиття, — міцно триматися, хай що з нами трапиться?

Пройшовши далі в печеру, кішка знову озирнулася на каміння, і в її очах майнуло нове розуміння. Сойкопер відчув поколювання в шкірі.

— Вони тут стільки сезонів, — тихо мовила Півповня. — Якщо ми залишимося, чи проживуть наші нащадки стільки само, скільки ці шпилясті камені?

Сойкопер підскочив до неї.

— Так, проживуть! Я обіцяю.

Півповня сторожко глипнула на нього.

— Звідки ти знаєш?

— Просто знаю, — відповів Сойкопер. — Довірся мені.

Її зелений погляд потеплішав, коли вона подивилася йому в очі.

— Я тобі довіряю. Завжди. — Сойкопер відчув, як його хвіст сплітається з її хвостом. — От якби й інші теж тобі довіряли, — нявкнула Півповня.

За її плечем Сойкопер помітив рух. Здригнувся, коли побачив, як Скеля вийшов з-за дальнього гостроверхого каменя, а місячне сяйво освічувало його лисе тіло. Він спрямував вирячені очі на Сойкопера й кивнув.

— Півповне! — раптом долинув різкий голос від входу в печеру.

Видіння зі Скелею згасло. Сойкопер і Півповня відійшли одне від одного та побачили Східний Місяць, яка стояла біля виходу з печери.

— Півповне, що ти тут робиш? — спитала Східний Місяць крижаним голосом і несхвально зиркнула на доньку. — Сойчине Крило, Хмарний Лет хоче поговорити з тобою. Я всюди тебе шукала.

Сойкопер ввічливо схилив голову й протиснувся повз кішку, щоб знову вийти до головної печери. Хмарний Лет лежав там, де його залишив Сойкопер, у неглибокій піщаній западинці. Він звів голову, коли Сойкопер підійшов.

— Ти врятував мені життя, — прохрипів він. — Дякую тобі.

Сойкопер ніяково шарпав передніми лапами по печерній долівці.

— Ми всі боролися, — пробурмотів кіт.

— Не можу повірити, що ми відбилися від того птаха! — голос Хмарного Лета став дужим, а очі гордовито заблищали.

— Ну, ти вже точно відбився, — сказав йому Сойкопер. — І міг би зробити це знову. Будь-хто з нас міг би, якби достатньо старався.

— Удруге може не вийти! — озвалася Східний Місяць, яка стояла досить близько, щоб слухати їхню розмову. — Це надто небезпечно.

— Вона має рацію, — сказав, підійшовши до сіро-білої кішки, Щербата Блискавка. — Чому ми повинні ризикувати життям, аби просто зловити здобич?

— Тому що це єдиний спосіб тут вижити, — рішуче кинула Півповня старшим котам. — І якщо ми правильно тренуватимемося, ми щоразу не ризикуватимемо життям.

В очах Східного Місяця спалахнула злість. Вона розтулила щелепи, щоб відповісти, але Камінний Спів перебив її:

— Дивіться, ми всі виснажені. Це не найліпший час для ухвалення рішень. Трохи поспимо й повернемося до цієї розмови завтра.

На мить здалося, що Східний Місяць і Щербата Блискавка хотіли заперечити, але потім відвернулися й попленталися в інший бік печери. Камінний Спів і Півповня знайшли западинки на долівці й згорнулися там, лаштуючись поспати.

Сойкопер трохи завагався, а потім ступив кілька кроків до Півповні. Вона подивилася на нього й приязно замурчала. Лежати поряд із нею здавалося природним і правильним. Зазвичай Сойкопер спав біля кота, лише якщо він був настільки хворий, що міг опинитися в кублі медикота. Але навіть тоді вони спали в окремих гніздах.

«Так уже краще, — подумав Сойкопер, позіхаючи, і заплющив очі. — Затишно, навіть без моху та пір’я, які ми мали б в улоговині…»

Слухаючи ніжне дихання Півповні, він поринув у сон.

***

Жалібний зойк розбудив Сойкопера, прорізаючи нескінченний грім водоспаду. Сіре світло, що просочувалося крізь стіну води, стало яскравішим, і він здогадався, що надворі небо блідне та наближається світанок. Звівши голову, помітив на іншому боці печери кошенят Совиної Пір’їни, які стукали по маминому животу маленькими лапками, намагаючись здобути трохи молока.

— Вибачте, кошенята, — сумно нявкнула Совина Пір’їна. — У мене більше немає для вас молока, тому що я не їла.

Жалюгідний лемент тривав. Інші коти теж ворушилися. Світанкова Річка облизувала хутро, але більшість просто сиділа на долівці печери. Сойкопера огортав їхній відчай, як холодний, задушливий туман.

— Ми не зможемо повернутися до озера, — пробурмотіла Шелест Вітру. — Це місце вб’є нас раніше.

Щербата Блискавка висунувся із западинки на долівці печери й підійшов до Совиної Пір’їни, ненадовго торкнувшись мордою її голови.

— Ми повинні полювати, — оголосив він. — Я не дозволю, щоб кошенята голодували.

Плюск Риби повернувся до Сойкопера та поманив його хвостом.

— Сойчине Крило, що ти вчора говорив про полювання в парах?

— Ні, знадобиться більше котів, ніж пара. — Сойкопер виліз зі свого гнізда й подався через печеру до інших. Потурбована його рухом, Півповня підвелася на лапи, швидко потягнулася й пішла слідом. — Нам потрібен цілий патруль, щоб охороняти мисливців, — вів далі кіт. — Потрібні двоє чи троє найкращих мисливців, щоб зловити здобич, і кілька найсильніших котів і найкращих бійців, щоб звіролови не остерігалися нападу птахів.

— Ти маєш на увазі, що нам доведеться боротися з птахами, які здатні підняти в небо кота? — спитав Щербата Блискавка із недовірою в голосі. — Хотів би я це побачити!

— О ні! — Совина Пір’їна збентежено звела очі. — Вони вкрадуть кошенят!

— Тоді кошенята не повинні залишати печеру. — До них підійшов Камінний Спів. — Тут є де гратися.

— І хвилюватися не варто, — додала Світанкова Річка. — Ми не залишимося тут надовго.

— А як щодо інших? — вимогливо спитала Східний Місяць. — Як на мене, це мишача ідея — боротися з тими птахами.

— Ну, я б так не казав, — відповів Камінний Спів. — Ми відбилися від птаха вчора. Гаразд, Хмарний Лет постраждав, але цього не має повторитися, якщо ми знайдемо найкращий спосіб, щоб захистити себе.

Східний Місяць недовірливо пирхнула.

— Я думаю, що нам варто спробувати ідею Сойчиного Крила, — нявкнула Голубине Крило. — Навіть якщо ми вирішимо повернутися до озера, ми далеко не зайдемо з порожніми животами.

— Але як ми здолаємо таких великих птахів? — запитав Плюск Риби. — Ми ж бо не можемо злетіти й атакувати їх у повітрі.

— Ні, нам доведеться заманити одного до себе… — Камінний Спів говорив неохоче, наче заздалегідь знав, як інші сприймуть його пропозицію. — Тоді зможемо відпрацювати потрібні нам навички.

— Я не дозволю використати кошенят як приманку! — зиркнула на нього Совина Пір’їна, захищаючи лапами й хвостом трьох малюків.

— Звісно, не їх, — заспокоїв кішку Камінний Спів.

— Я буду за приманку, — запропонувала Півповня. — Вдаватиму поранену.

Сойкопер відчув, як його серце стиснулося.

— У жодному разі, — нявкнув він. — Я вдам. Це була моя ідея.

Камінний Спів кліпав на нього очима.

— Ти надзвичайно ризикуєш.

— Хтось повинен, — відповів Сойкопер, змушуючи себе говорити спокійно, дарма що всередині він тремтів. Було надто легко уявити, як тебе забирають у небо, стискаючи в міцних пазурах. — То що, ми йдемо чи ні? Нам потрібна їжа негайно.

Хоча деякі коти досі здавалися невпевненими, навколо Сойкопера зібралося вдосталь кішок і котів, щоб скласти патруль. Сойкопер дивився на них: Камінний Спів, Щербата Блискавка, і — на його подив — Зібганий Орляк. Також стояли Півповня, Плюск Риби та Голубине Крило. Усі коти неабияк нервували, але були рішучими.

— Ходімо, — нявкнув Сойкопер, подавшись до виходу з печери.

Виринувши з-за водоспаду, він зрозумів, що буря закінчилася. Жахливий скигливий вітер змінився просто сильним вітром, а в сірих хмарах над їхніми головами виднілися проблиски неба. Патруль продирався крізь сніг і дряпався каменями біля водоспаду, поки не опинився на вершині скелі.

Сойкопер глибоко вдихнув. Йому ніколи не доводилося навчати інших котів, тим паче бойових навичок. Безпека цих котів була його відповідальністю — не лише сьогодні, коли вони навмисне заманювали птаха, а й для всіх наступних поколінь. «Невже це й означає мати силу зір у своїх лапах?» — міркував він.

— Я залишуся тут, поки ви сховаєтесь, — наказав він. — Пам’ятайте, ви повинні сховатися так, щоб вас не можна було бачити згори, бо саме звідти прилетить птах. Камінний Співе, Щербата Блискавко та Зібганий Орляче, ви готуйтеся вискочити та нападати. Плюску Риби, Голубине Крило, Півповне, ви залишайтеся в укритті й спостерігайте за тим, що відбувається. Тоді ми пізніше зможемо обговорити тактику.

— Я не сидітиму за каменем і не дивитимуся, як тебе роздирають, — заперечила Півповня.

Її занепокоєння зігріло Сойкопера.

— Ви можете вийти на допомогу, якщо виникнуть проблеми, — сказав він їй.

Півповня хльоснула хвостом.

— Спробуй мене зупинити!

— А що ми робитимемо, коли він прилетить? — запитав Плюск Риби. — Не можна кидатися на нього, наче це дрізд!

— Гадаю, нам варто атакувати його крила, — запропонував Камінний Спів. — Він не забере когось із нас, якщо не зможе злетіти.

Зібганий Орляк кивнув.

— Стрибнути йому на шию теж було б непогано, — додав він. — Це слабке місце будь-якого птаха, і байдуже, наскільки він великий.

— Гарна думка, — погодився Сойкопер. — А тепер геть із виднокола, поки він вас усіх не помітив.

Решта патруля прокралася геть, ставши на позиції посеред скель.

— Це спрацює, — підбадьорила Півповня Сойкопера перед тим, як піти. — Я просто знаю!

«Сподіваюся, що спрацює», — подумав Сойкопер і відчув, як страх, наче шматок льоду, холодить його живіт. — Я повинен зробити це заради Племені Стрімкої Води», — нагадав він собі.

Стоячи на березі річки, Сойкопер почувався дуже самотнім. Інші коти зникли. Усе, що він бачив, — кінчик хвоста Плюска Риби, коричневий на тлі білого снігу. Він подивився на небо, воно було сіре й нескінченне, жодної ознаки птахів. У животі відчувалися порожнеча й біль.

— Дивися! — долинув до нього з-за сусідньої скелі тихий голос Півповні.

Кліпнувши, Сойкопер знову поглянув у небо. З’явилася крихітна цятка, яка ліниво кружляла далеко у височіні. Сойкоперові лапи, здавалося, примерзли до скелі, коли він дивився на неї. Птах підлетів досить близько, тож можна було його роздивитися: орел, подібний до тих, про яких кіт чув у Племені Стрімкої Води. Він був навіть більший за птаха, який напав на них учора. Кіт приготувався, що зараз той налетить на нього, аж тут птах гайнув геть, ніби втратив інтерес.

«Ні! — хотів крикнути йому Сойкопер. — Я соковита здобич! Приходь і візьми мене!»

Він пошкутильгав уперед, підійнявши одну лапу, наче був поранений, а ще зойкав. Орел пронісся небом, ковзнувши вниз у широкому колі, й став опускатися, і Сойкопер навіть зумів уже розгледіти його гачкуваті пазури та жовті очі.

«Великий Зореклане, та він величезний!» — подумки ахнув кіт.

Він присів на сніг, жалібно нявкаючи. Тінь крила вкрила його й розлилася навколо. Кіт міцно заплющив очі, відчувши, як його охопив потужний пташиний запах.

«Маю надію, інші готові кинутися…» — сподівався він.

Шум від ударів орлиних крил був схожий на грім. Тоді страшні пазури вп’ялися Сойкоперові в плечі, і він скрикнув. У той самий удар серця повітря довкола пронизало кричання інших котів. Коли його лапи відірвалися від землі, то здавалося, що скелі ожили.

— На крила! — зойкнув Камінний Спів. — Не дайте йому відлетіти!

Наказ потонув у котячому вереску й шумі від помахів крил. Сойкопер помітив, як Зібганий Орляк кинувся до пташиного горла, розтинаючи пазурами повітря, але промахнувся на довжину мишачого хвоста. Півповня вкусила орла за край крила, проте птах відкинув кішку геть. З повним ротом пір’я вона вдарилась об камінь. Плюск Риби схопив Сойкопера за хвіст і спробував утримати.

— Ні! Відпусти! — скрикнув Сойкопер, відчуваючи, що від цього з нього ніби здирають шкуру живцем.

Плюск Рибі відскочив, і на мить Сойкопер подумав, що орел переміг, бо той став підніматися з вершини скелі. Кіт нічого не міг удіяти, хіба безсило махав лапами. Тоді Камінний Спів і Щербата Блискавка миттю підбігли з обох боків і стрибнули на орлині крила. Обидва увіп’ялися в нього кігтями. Орел люто скрикнув, але не зумів здійнятися в повітря з вагою кота на кожному з крил. Поки його тримали, Голубине Крило пірнула під нього, близько до Сойкопера, і швидко вкусила птаха за кожну лапу.

Знову пронизливо скрикнувши, орел відпустив Сойкопера. Той, приголомшений, упав на скелю й спостерігав, як Камінний Спів і Щербата Блискавка вдарили птаха по плечах, пронизавши кігтями його пір’я, а потім відскочили в безпечне місце. Орел звівся в небо, гублячи на льоту пір’я, з його лап капала кров. Сойкопер дивився, важко дихаючи, як птах зменшився в небі до цятки, відтак зник.

— З тобою все гаразд? — Півповня, важко дихаючи, присіла на край скелі, але її зелені очі сяяли, коли вона дивилася на Сойкопера.

— Зі мною все гаразд, — видихнув Сойкопер, дарма що плечі аж палали в місцях, де його схопив орел.

Півповня підвелася на лапи й підійшла до кота, обнюхавши його рани.

— Треба до них прикласти мох, як ти вчора ввечері приклав до ран Хмарного Лета, — нявкнула вона. — Цікаво, чи тут росте щавель? Він добре зупиняє кровотечу.

Решта патрульних заходилася хитко підводитися на лапи й перевіряти власні подряпини.

— Ми зробили це! — прохрипів Плюск Риби.

— Так, зробили. — Погляд Камінного Співа зупинився на Сойкопері. — Сойчине Крило, твій план захисту наших звіроловів може спрацювати. Принаймні щоб знайти достатньо їжі, поки ми не підемо звідси. — Помахавши хвостом решті патруля, він додав: — Гайда. Ходімо розкажемо іншим.

Він повів патруль скелями біля водоспаду вниз, залишивши Сойкопера й Півповню самих на вершині скелі.

— Я так за тебе злякалася, — пробурмотіла Півповня, проводячи мордою по його боці. — І я так пишаюся тобою! Якби в нас були кошенята, тільки подумай, якими вони були б сміливими!

«Кошенята!» — ахнув про себе Сойкопер.

— Півповне… — ніяково нявкнув він.

Перш ніж устиг сказати більше, він побачив іншого кота, що вийшов із-за одного з валунів на березі води. Скеля! «Не зараз, будь ласка!» — подумки звернувся до нього Сойкопер.

Сліпий кіт стояв і чекав, дарма що дивився в їхній бік. Півповня й гадки не мала, що він там.

— Чому б тобі не піти разом з іншими? — запропонував їй Сойкопер. — Я дожену тебе за хвильку.

— Гаразд.

У зелених очах Півповні спалахнула краплинка розчарування, але вона без заперечень попрямувала зі скелі.

— Чого ти хочеш зараз? — запитав Сойкопер.

Скеля не відповів. Якусь мить вони стояли пліч-о-пліч на краю провалля. Далека червона заграва на снігу вказувала, де зійде сонце.

— Усе як завжди… — видихнув Скеля. Відтак звернувся до Сойкопера: — Ти не можеш залишатися тут. Ти ж це знаєш, еге ж?

— Чому не можу? — запитав Сойкопер із раптовим уколом болю.

— Ти надто сильний, щоб загубитися в минулому.

— Я можу бути й тут сильним! — запротестував Сойкопер. — Я міг би виростити кошенят, навчити їх усього, що знаю, а потім повернутися до Кланів. — Він витріщився на Скелю. — Я… я не хочу йти.

Розділ 18

— Треба забиратися звідси! — нявкнула Плющоплеса, адже передбачала, що на них будь-якої миті можуть вискочити ворожі коти.

— Ми просто досліджуємо, — зазначила Цвітопала, відтак підійшла до відбитків лап та зацікавлено їх понюхала. — Ми не завдаємо нікому шкоди.

— Ну, не схоже, — відповіла Плющоплеса, роздратована безтурботністю Цвітопалої. — Таке відчуття, ніби ми вторглися, і я хочу піти.

Цвітопала знизала плечима.

— Добре, тоді знайдімо вихід.

На протилежному березі підземного струмка відкривалися нові тунелі, що вели в темряву. Плющоплеса перестрибнула через вузьку річку й попрямувала до найближчого тунелю. Але не встигла ступити й кількох кроків, як наткнулася на суцільну стіну засохлого бруду.

— Тут нічого, — сказала вона Цвітопалій, яка йшла за нею. — Цей прохід заблоковано.

Повернувшись у печеру, вони вибрали інший тунель. Цей спочатку здавався більш перспективним, бо вів угору, а ще в його склепінні деінде траплялися щілини, які пропускали світло. Тоді Цвітопала, яка знову вела перед, зненацька зупинилася, бо тунель різко повернув убік.

— Мишаче лайно! — кинула вона.

Плющоплеса витягнула шию, аби роздивитися щось попереду посестри. У тьмяному світлі розгледіла купу валунів і дрібніших камінців, що тягнулися вгору аж до склепіння тунелю. Серце Плющоплесої забилося швидше, коли вони знову повернулися до печери.

— Нам доведеться повернутися тим шляхом, яким сюди потрапили, — нявкнула вона, — і просто сподіватися, що прийде хтось і допоможе нам вибратися з ями.

— Гадаю, що ти маєш рацію, — важко зітхнула Цвітопала.

Утім, коли вони перестрибнули назад через річку, Плющоплеса вперше помітила, що із цього боку від печери веде кілька тунелів.

— Ти пам’ятаєш, звідки ми прийшли? — запитала вона товаришку.

Цвітопала похитала головою.

— Нам доведеться йди за нашим запаховим слідом.

Але на вологому камені не залишилося запаху, а біля крайки води не було й сліду відбитків їхніх лап на твердій долівці.

— Ми заблукали! — зойкнула Плющоплеса.

— З нами все буде гаразд, — заспокоїла Цвітопала, хоча Плющоплеса вчула в її голосі відтінок паніки. — Ми просто виберемо тунель. Гайда!

Помчавши по печері, вона пірнула в широкий чорний отвір. Плющоплеса була майже впевнена, що це не той, але кинулася слідом, налякана тим, що вони можуть загубити одна одну.

— Зажди! — заверещала юна воячка. — Ми не можемо... — І замовкла, адже почула стукіт каміння, яке, здавалося, падало попереду. — Цвітопало! — покликала вона. — Що це було?

Відповіді вона не почула.

Плющоплеса обім’якла від жаху, і їй довелося буквально змусити себе переставляти лапи в тунелі. За кілька кроків вона розгледіла в напівтемряві Цвітопалу. Черепахова воячка нерухомо лежала на долівці, а навколо валялося розкидане каміння. Звівши очі, Плющоплеса побачила свіжу тріщину на склепінні й здогадалася, що звідти, певно, посипалося каміння.

— Цвітопало? — прошепотіла вона, присідаючи біля посестри.

«Зоряний Клане, будь ласка, не дай їй померти!»

Кішку охопило полегшення, коли вуси Цвітопалої смикнулися і вона розплющила очі.

— Плющоплесо? — пробурмотіла воячка. — Що сталося? У мене болить голова.

— Мені здається, камінь зірвався зі склепіння і влучив у тебе, — відповіла Плющоплеса. — Можеш підвестися?

Цвітопала зашкрябала лапами, відриваючи плечі від долівки, потім упала та заскиглила від болю.

— Усе крутиться, — поскаржилася вона із широко розплющеними й переляканими очима. — Ой, Плющоплесо, ти думаєш, що ми тут помремо?

— Звісно, не помремо, — відказала юна воячка.

— А що, як ми помремо? Думаєш, Міллі сумуватиме за мною?

Жалість пронизала Плющоплесу від вух до кінчика хвоста.

— Звісна річ! — запевнила вона Цвітопалу. — Міллі любить тебе так само, як і Терносяйну.

Заспокоюючи товаришку, Плющоплеса здогадалася, що саме так Шулікокриг заманив Цвітопалу: давши їй нагоду отримати стільки само уваги, скільки в її сестри Терносяйної.

«Так само, як він використав наші з Голубокрилою стосунки», — міркувала кішка.

Їй було сумно, що Цвітопала так ревнувала до сестри через той час, який її мати та побратими проводили з хворою кішкою. Адже Терносяйна не могла ходити!

«Проте, — розмірковувала далі Плющоплеса, — я не думаю, що Голубокрилій аж так весело мати її дар. Можливо, ми обидві повинні бути вдячними за те, що маємо…»

Цвітопала завагалася, потім знизала плечима.

— Можливо, Міллі любить мене інколи, коли згадує, що в неї є більше, ніж одне кошеня. — Витягнувши передню лапу, вона заходилася шкрябати нею об твердий камінь долівки тунелю — так сильно, що Плющоплеса здивувалася, як вона не висмикнула собі кігтів. — Ненавиджу себе за те, що ревную до Терносяйної, — зізналася Цвітопала, не дивлячись на Плющоплесу. — Я не можу спостерігати, як вона страждає, і знаю, що Терносяйна віддала б усе, аби знову стати дужою та здоровою. Це все так несправедливо! — Знову вдаривши кігтями по кам’яній долівці, вона додала: — Але я не можу цього не відчувати, і це доводить, що я погана кішка.

— Нічого це не доводить! — вражено вигукнула Плющоплеса.

— Доводить. Хороша кішка не ревнувала б до скаліченої сестри. Саме тому я й опинилася в Темному Лісі. — Вона скоса зиркнула на Плющоплесу. — Я не тупа. Я знаю, куди йдуть коти, якщо їх не пускають у Зоряний Клан. Але я, мабуть, і так у Зоряний Клан не потраплю, бо ненавиджу сестру за те, що її скалічено. Тож Темний Ліс — це підхоже для мене місце, і там я направду отримую хорошу підготовку, кращу за будь-яку, що ми отримуємо тут. — Вона глибоко вдихнула й озирнулася. — Як думаєш, Шулікокриг прийде по нас?

— Я ж казала тобі, ми не помремо! — Плющоплеса вклала в слова кожну краплю переконання, на яку могла здобутися.

«Але що, як ми таки загинемо?» — настрахано подумала юна воячка. Вона не могла знести думки про те, що назавжди залишиться в пастці Темного Лісу.

— Цвітопало, як думаєш, ти могла б іще раз спробувати підвестися?

— Може, спробую.

Цвітопала підібрала під себе ноги й зуміла встати, утім далі на вигляд була хиткою.

Гадаючи, як далеко зможе пройти посестра, Плющоплеса почула, що ззаду наближаються м’які кроки. Кожна шерстинка на її шкурі стала сторчма. Здалося, ніби її облили крижаною водою. Щоб обернутися, кішці знадобилася вся сміливість.

З тіні вийшов дивний кіт, він був сухорлявий і мав руде хутро. Очі в нього широко розплющилися.

— О! — здивовано ахнув чужак. — Я сподівався побачити іншого кота.

— Якого ще? — запитала Плющоплеса тремтливим голосом.

Незнайомець пустив її запитання повз вуха. Він здивовано дивився на неї та Цвітопалу.

— Вас двоє? — нявкнув він. — З вами все гаразд?

— Ні. — Плющоплеса було надто наляканою, щоб марнувати час на роздуми, хто цей дивний кіт або що він тут робить. — Нам треба вийти. Моя посестра поранена!

— Але якщо я покажу вам вихід, — сказав їй дивний кіт, — то знову залишуся сам. Ви завжди обіцяєте повернутися, але ніколи не повертаєтеся.

Плющоплеса витріщилася на нього.

— Таж ми ніколи тут не були! — нявкнула вона. — Будь ласка, ти повинен вивести нас звідси.

Рудий кіт поворушив вухами.

— Нема потреби кричати. Вам не слід було сюди приходити, якщо не збиралися тут залишитися. Небезпечно робити те, про що й гадки не маєте.

— Ну, ми не знали, куди йдемо, — відповіла Плющоплеса, розмірковуючи, що вона може вдіяти, аби змусити його дослухатися до її благань. — Ми просто хочемо повернутися додому.

Незнайомець підійшов ближче, підозріло зіщуливши очі. Плющоплеса напружилася, коли він понюхав її, потім Цвітопалу. Його запах налякав кішку: від нього пахло землею, водою і холодним прадавнім каменем.

— Ти маєш рацію, вам тут не місце, — пробурмотів кіт. І жвавіше додав: — Гаразд. Пройдіть оцим тунелем і поверніть за каменем у формі гриба. Ідіть так із десять лисиць, і ви побачите, що тунель розділяється на три. Виберіть середній. Він має вести вгору, відтак дістанетеся купи каміння. Угорі достатньо місця, щоб протиснутися, і звідти видно вихід.

Поки Плющоплеса намагалася запам’ятати маршрут, її розум дзижчав, немовби повне бджіл дупло.

— А ти не можеш нас провести?

— Ні. — Рудий кіт уже вирушав геть. — Ви повинні йти самі.

Не встигла Плющоплеса щось заперечити, як він зник у тіні.

— Коростяна шкуро! — пробурмотіла вона, хльостаючи хвостом. Кілька ударів серця вона дивилася в тунель, де зник кіт, а потім повернулася до Цвітопалої. — Ну ж бо. Ходімо.

Дозволивши Цвітопалій вести перед на випадок, якщо черепахова воячка знову впаде, Плющоплеса попрямувала уздовж тунелю. Вони знайшли грибоподібний камінь, про який згадував рудий кіт, але в тунелі, в який довелося повернути, панувала темрява, тож неможливо було визначити, де вони перебувають.

— Я впевнена, що ми пройшли довше, ніж десять лисиць, — нявкнула Плющоплеса, коли вони сторожко ступали вперед. — Проте ми не знайшли місця, де розходяться тунелі.

— Може, ми не помітили, як проминули те місце, — припустила Цвітопала. — Я думаю, що нам варто повернутися.

— Гаразд.

Плющоплеса розвернулася й пішла в темряву, напружуючи очі в пошуках перших ознак світла. Але тіні так і не закінчувалися.

— Ми вже повинні були дійти до першого повороту, — тремтливим голосом нявкнула Цвітопала.

— Я знаю… — Поки Плющоплеса вимовляла ці слова, вона зрозуміла, що з одного боку її хутро тріпає слабкий вітерець. — Мені здається, це тут, — нявкнула вона з полегшенням. — Сюди.

Але щойно вони звернули в новий прохід, Плющоплеса збагнула, що вони знову помилилися. Не було жодної ознаки грибоподібного каменя. Прохід круто вів униз, і її лапи заковзали на слизькому вологому камінні.

«Сподіваюся, нам не доведеться повертатися, — думала вона. — Я не впевнена, що Цвітопала спроможна піднятися цим шляхом.

Тоді Плющоплеса почала розрізняти слабке сіре світло, що просочувалося з дальнього проходу.

— Ми кудись майже прийшли! — підбадьорливо вигукнула вона, наддаючи ходи.

Цвітопала пошкандибала слідом, і невдовзі кішки вийшли з отвору тунелю. Плющоплеса зупинилася, розчаровано зойкнувши. Вони опинилися в печері з підземною річкою.

— От мишаче лайно! — прошипіла Цвітопала, плюхнувшись додолу. — Ми ніколи не вийдемо!

— Шкода, що я не спитала того кота, як його звати, — нявкнула Плющоплеса. — Ми могли б погукати його. — Сердито посмикуючи вусами, вона додала: — Хоча я не думаю, що він прийде.

Цвітопала лежала на боці, важко дихаючи.

— Вибач, — прошепотіла вона. — Це все моя провина. Саме мені кортіло сюди спуститися.

— Я могла тебе зупинити, — заперечила Плющоплеса.

— Як? — Неймовірно, але в очах Цвітопалої спалахнули сміхотливі жаринки. — Хапаючи за хвіст?

Плющоплеса весело пирхнула. Їй було смішно уявляти, як вона вп’ялася б зубами у хвіст Цвітопалої, а черепахова воячка бовталася б над ямою.

— Ну ж бо! На що ви чекаєте? — почувся голос позаду них.

Плющоплеса напружилася, її хутро здибилося, а лапи закололо від страху. За мить вона змусила себе обернутися, але нічого не побачила, хіба що в найтемнішому куточку печери блиснули очі. Проте вона була впевнена, що це не той рудий кіт, якого вони зустрічали раніше.

— Ви хочете вийти, чи не так? — нетерпляче говорив голос. — Ви знаєте, що вас тут не повинно бути.

— О, так, будь ласка, допоможи нам! — благала Цвітопала.

— Добре. Ідіть за мною.

Плющоплеса помітила силует темного кота, що шмигнув в один із тунелів на відстані кількох лисячих хвостів, але хоч би як старанно вона вдивлялася, не могла розгледіти нічого, що допомогло б його впізнати. Цвітопала підхопилася на лапи й рушила слідом.

Тунель був вузький і темний. Плющоплеса не бачила кота, за яким вони ступали, а здогадувалася про його присутність лише за тихим стукотінням лап, а також за запахом землі, води та зеленого лісу.

Ішли вони довго, звивистими тунелями та перехресними переходами, аж поки Цвітопала не захиталася. Тунель трохи поширшав, тож Плющоплеса тепер могла йти поруч і дати товаришці змогу спертися на її плече.

— Ще довго? — гукнула Плющоплеса котові, який вів перед.

Відповіді не було, але за наступним поворотом показалося яскраве денне світло. Стежка до нього була крута, укрита голою землею. Тут і там на ній виднілися відбитки лап. Але їхній рятівник зник.

— Де він подівся? — спантеличено запитала Плющоплеса.

Цвітопала була надто виснажена, щоб відповісти. Вона вийшла з тунелю, доплелася до галявини просто неба та впала під сонячне світло біля дубового пня. Плющоплеса озирнулася. Їй здалося, що вона помітила рух серед папороті на відстані кількох хвостів.

— Дякую! — крикнула вона.

Відповіді не почулося, і в той самий удар серця рух припинився. Гирло тунелю зяяло серед скель. Поряд стікала вода, утворюючи внизу невелике озерце. Плющоплеса здерла клаптик моху та вмочила у воду, щоб Цвітопала попила.

— Дякую! — вигукнула та, сідаючи. — Овва, те місце було дивним! Приємно знову бути на теплому сонечку.

— Краще повернімося до табору, — нявкнула Плющоплеса. — Чи готова ти йти далі?

— Мені вже краще, — похмуро відповіла Цвітопала.

Плющоплеса глянула на посестру й подумала, що сама вона не така впевнена. Обидві кішки були брудні й виснажені, подушечки лап потріскалися від ходіння по твердому камінню. Понад те, тепер, окрім травм, здобутих під час тренувань у Темному Лісі, Цвітопала мала ще й ґулю на голові, яку дістала через каменепад. Та ґуля майже цілком затуляла їй одне око.

— Будемо йти повільно, — пробурмотіла Плющоплеса.

Вона навіть не знала, де вони. «Забагато дерев, тож навряд чи це територія Вітряного Клану, — подумала вона, озираючи вікові дуби й буки та сплутаний підлісок між ними. — Але припустімо, що ми опинилися посеред території Тіньового Клану? А якщо ми натрапимо на патруль?»

Вона нічого не сказала Цвітопалій про свої побоювання, але вважала, що посестра й сама усвідомлює небезпеку. Вона нервувала, підстрибувала від найменшого шереху в хмизі. У Плющоплесої теж лапи за кожного кроку поколювали від страху. Стало дещо легше, коли попереду вчувся потужний запах Громового Клану, і за кілька ударів серця вони перетнули кордон, опинившись на своїй території.

— Дякую, Зоряний Клане! — вигукнула Цвітопала. — Плющоплесо, як думаєш, що ми повинні сказати, коли повернемося до табору?

— Правду казати не можна, — миттєво відповіла Плющоплеса.

Цвітопала зупинилася, її хутро настовбурчилося.

Відтак Плющоплеса додала:

— Ми й так уже певним чином обманюємо побратимів, не розповідаючи їм про Темний Ліс.

— То інше, — пробурмотіла Цвітопала.

Дарма що Плющоплеса не сперечалася, вона в глибині душі відчувала, що ще одна брехня більш-менш нічого не змінить.

— Треба сказати, що ми заблукали, — вела далі Цвітопала, знову кульгаючи вперед.

«Ну, це теж не зовсім чесно, чи не так?» — подумала Плющоплеса.

— Так, справді ж заблукали, — нявкнула вона вголос.

Щойно вони підійшли ближче до влоговини, їм вдалося наддати ходи, але коли вони пройшли через тернову огорожу в табір, то знову пішли повільніше. Кілька їхніх побратимів сиділо навколо кагату свіжини. Плющоплеса помітила Піскошторму й Шипокігтя, які повернулися з мисливського патруля. Там були Вогнезір і Сіросмуг разом із її матір’ю Білокрилою та іншими старшими вояками. Вона підготувалася до неприємностей. Коли Плющоплеса та Цвітопала рушили вперед, побратими, як за командою, звели очі та витріщилися на них з повними ротами. В Орлякошуба зі щелеп звисав мишачий хвіст, а в Карохвістки до носа причепилося перо дрозда.

— Що з вами трапилося? — запитала Піскошторма, підводячись на лапи та йдучи назустріч двом кішкам. — Ми із Шипокігтем подумали, що ви переслідуєте здобич. Ви що, нічого не вполювали?

Цвітопала похитала головою.

— Ми заблукали.

Плющоплеса зрозуміла, як недолуго прозвучало пояснення. Вона не могла звинувачувати котів у тому, що вони дивилися на них із підозрою, і її серце закалатало дужче, коли Вогнезір підкликав їх до себе помахом хвоста. Провідник Громового Клану дивився на них, зіщуливши блискотливі зелені очі.

— Ви заблукали? — перепитав він. — На території Громового Клану?

— А чого у вас такий вигляд, наче якийсь кіт протягнув вас через кущ ожини та назад? — запитав Шипокіготь. — Ви хіба натрапили на волоцюг? Чи на Вітряний Клан?

— Ні, — нявкнула Плющоплеса. — Ми просто…

— Плющоплесо! — На полегшення Плющоплесої, її мати, Білокрила, підійшла до юної воячки, проштовхнувшись повз Шипокігтя, й сердито зиркнула на Вогнезора. — Чи не байдуже, де вони були? — запитала вона, облизуючи морду та шию Плющоплесої. — Очевидно, що вони постраждали. Я ж бо думала, ти просто відвернулася на зеленлистову здобич, — додала кішка Плющоплесій. — Мені несила думати, що ти вскочила в справжню халепу.

— З нами все гаразд, чесно, — наполягала Плющоплеса.

Білокрила любляче дивилася на неї зеленими очима.

— Мені вже важко від того, що одне моє кошеня далеко і я не можу її бачити, — нявкнула вона. — Я не можу загубити з виднокола ще й другого.

Плющоплеса помітила, як Міллі вийшла з кубла медикотів, допомагаючи Терносяйній дістатися до кагату свіжини.

Вона ніби й не помічала Цвітопалої, аж поки її не покликала Білокрила:

— Міллі, Цвітопала й Плющоплеса заблукали. Схоже, вони трохи постраждали.

Міллі звела очі, потім залишила Терносяйну повзти табором, а сама підійшла до Цвітопалої. Кінчик її хвоста смикався від роздратування.

«Ось це так, — подумала Плющоплеса, відчуваючи муку провини за те, що до неї Білокрила була така добра й співчутлива. — Міллі справді поводиться так, ніби нині в неї лише одне кошеня».

— Де ти була? — накинулася на дочку Міллі. — Ти згаяла цілий ранок, коли могла в цей час полювати! — Озирнувшись на Терносяйну, яка намагалася приєднатися до гурту біля кагату свіжини, вона додала: — Твоя сестра віддала б усе, щоб допомогти нагодувати Клан! Пора тобі подорослішати, Цвітопало, і поводитись як справжня воячка.

Кілька котів широко розплющили очі від подиву.

— Та нічого страшного, — нявкнув Орлякошуб, стурбовано кліпаючи очима на Цвітопалу. — Обидві кішки вдома в безпеці, і це головне, чи не так?

— Це головне? — загарчала Міллі.

Її очі були повні гіркоти, коли вона повернулася до Терносяйної.

Почуваючись ніяково, Плющоплеса підійшла до Цвітопалої.

— Твоя мати не має на увазі… — повела вона.

Цвітопала перервала її помахом хвоста.

— Саме це, — пробурмотіла вона, стежачи поглядом за Міллі, яка допомагала Терносяйній вибрати жирнішу полівку з кагату свіжини. — Саме це вона й мала на увазі. Мені краще звикнути. Принаймні мене помічають у Темному Лісі.

Від її слів Плющоплесу пройняло морозом.

«Цікаво, скільки ще котів ладні були прислухатися до розважливих та переконливих Шулікокригових слів, — запитала вона себе, дивлячись на побратимів, які мирно розташувалися навколо кагату свіжини. — Невже будь-хто з них спроможний обернутися проти власних побратимів, коли відбудеться остання битва?!»

Розділ 19

— Будь ласка, — благав Сойкопер. — Дозволь мені залишитися тут із Півповнею. Це мій єдиний шанс жити так, як усі мої побратими, виховувати дітей і старіти разом із партнеркою.

— Не тому ти повернувся до цих котів, — похмуро нявкнув Скеля. — І не таким має бути призначення Півповні. Вона мусить стати першою Провидицею Шпилястих Каменів.

— Чому вона? — Злість і розчарування охопили Сойкопера, немов орлині пазури. — Чому не якийсь інший кіт?

— Тому що Півповня вміє читати знаки, — відповів Скеля. — Вона бачила знак місяця.

— Його міг побачити всякий кіт!

Скеля похитав головою.

— Їй не судилося мати кошенят і жити таким самим життям, як одноплеменці. Ти повинен допомогти їй це побачити.

— Хіба ти не міг показати їй сам? — Тепер Сойкоперів гнів зростав, виходячи з-під його контролю. — Навіщо я тобі знадобився? Ти знав, що так буде, що я покохаю Півповню?

Скеля опустив голову, немов зізнаючись, що він усе знав.

— Ти маєш силу зір, Сойкопере. Є дещо таке, що належить виконати саме тобі, хай би як складно це здавалося.

— Це несправедливо. — Сойкопер розчепірив кігті. — І ти не можеш змусити мене.

Він відвернувся, маючи намір знов піти до печери й розшукати Півповню, але раптом перед ним опинився Скеля, який зі зловісною силою перегородив йому шлях, дарма що був сліпий і кощавий.

— Я можу змусити тебе, якщо потрібно, — тихо попередив він Сойкопера. — Як ти думаєш, звідки взялося пророцтво? Це твоя доля. Твоя і Півповні.

Тремтячи від люті, Сойкопер проскочив повз нього й спустився біля водоспаду. Через гнів і біль, який досі пронизував кота після боротьби з орлом, він заточився та впав у яму на кілька хвостів від землі. Він приземлився біля водойми так, що йому аж дух забило. Підвівшись, він помітив Східний Місяць, яка стояла в кінці стежки, що вела за водоспад. Коли вона стала підходити до нього, Сойкопер уже ладен був почути нову холодну промову, але, щойно кішка наблизилася, він побачив, що очі в неї сповнені ніжного занепокоєння.

— Дякую тобі за мужність, Сойчине Крило, — нявкнула вона. — Якщо ми зможемо вижити тут, поки станемо достатньо сильними, щоб повернутися до озера, то вважатимемо, що ти зробив нам велику послугу.

Повернувшись за нею в печеру, Сойкопер побачив, що більшість котів з’юрмилася навколо Камінного Співа та решти патруля.

— Отож ми скочили на орлині крила… — Камінний Спів підстрибнув у повітря, коли це говорив.

Троє кошенят Совиної Пір’їни дивилися на нього з роззявленими ротами, забувши й про голод.

— Ну ж бо, Потужний Стрибку, — нявкнув один із них своєму братові. — Я буду орлом, і ви зі Швидкою Лисицею можете напасти на мене.

— Не командуй, Плюску Хвилі, — відповіло інше кошеня. — Я хочу бути орлом! — І воно накинулося на брата, тож усі троє стали боротися разом на долівці.

Сойкопер стримував сміхотливе муркотіння, коли побачив, як крихітні кошенята знову весело бавляться. Він уперше відчув надію і добрий гумор серед цих котів.

— Отож орел відпустив Сойкопера й полетів, — закінчив Камінний Спів. — Ми перемогли!

Серед котів, котрі його оточували, здіймався схвальний лемент. Камінний Спів на мить дозволив йому лунати, а потім підвів хвіст, закликаючи всіх до тиші.

— Нам потрібен мисливський патруль, — вів далі він. — Щербата Блискавко, ти підеш зі мною, Голубиним Крилом та Плюском Риби. Ти найкраще бився з орлом, тому ми зможемо захистити звіроловів.

— Східний Місяць і Світанкова Річка повинні полювати, — нявкнув Щербата Блискавка, кивнувши на знак згоди. — Вони краще за всіх ловили здобич біля озера.

— Правильно. — Камінний Спів хвостом дав знак патрулю зібратися. — Візьмімо ще й Шелест Вітру. Наразі цього має бути достатньо.

Патруль попрямував до входу в печеру, а решта котів згуртувалася, спостерігаючи за ними.

— Хай щастить! — вигукнула Півповня.

— Принесіть нам щось смачненьке! — додав Стрімкий Скакун.

Сойкопер знав, що повинен відчувати надію. Хоча коти досі думали про повернення на озеро, вони принаймні докладали зусиль, щоб адаптуватися до життя в горах. Але в нього не було часу для надії. Усе, про що він міг думати, — про те, як йому навчити Півповню стати Скелевидицею, а потім повернутися в часи Кланів.

Камінний Спів кивнув Сойкоперові, коли патруль проходив повз нього, прямуючи до стежки за водоспадом.

— Ми дуже тобі зобов’язані, — нявкнув він. — Тобі варто залишитися в печері й відпочити після боротьби.

Сойкопер опустив голову на знак згоди, хоча на душі йому було зле. «Вони ставляться до мене як до свого», — сумно думав кіт.

Але весь час він належав іншому Кланові, далеко-далеко звідси.

Півповня підскочила до нього.

— Чи готовий ти знову вийти? Я думала про ті трави, які ти знайшов учора, коли нас засипало снігом. Ми повинні піти подивитися, чи немає там ще.

Серце Сойкопера було важчим за гори, коли він дивився в її нетерпеливі очі.

— Чи можемо ми спочатку піти до Печери Шпилястих Каменів?

Півповня спантеличено поглянула на нього, але потім кивнула.

— Якщо хочеш.

Коли вони перетинали печеру, Сойкопер помітив Боязку Лань, яка лежала біля Совиної Пір’їни, незграбно підперши роздутий живіт. «Її кошенята скоро народяться», — подумав він.

Півповня замовкла й торкнулася кінчиком хвоста до плеча Боязкої Лані.

— Тепер з тобою все буде добре, — пробурмотіла вона. — Патруль принесе тобі здобич.

Боязка Лань вдячно муркнула.

Сойкопер провів кішку тунелем до Печери Шпилястих Каменів. Досвітнє сяйво проливалося крізь отвір у склепінні, перетворюючи калюжі на мерехтливі сріблясті серпанки. Сойкопер дозволив погляду пробігти по гостроверхих каменях. Усе мало такий самий вигляд, як і за Племені Стрімкої Води. Він не міг сказати, чи збільшилися ті камені з часом. Печера здавалася живою від шуму води, що крапала, і світла, що відбивалося від калюж і брижами переливалося по брилах.

— Цікаво, чи бували тут колись іще коти, — нявкнула Півповня, від її голосу пішла луна. — Як гадаєш, місяць щовечора відбивається в калюжі?

Сойкопер судомно глитнув.

— Я маю тобі дещо сказати.

Півповня подалася до нього, її гарні зелені очі вичікувально дивилися на кота.

— Слухаю, Сойчине Перо.

Глибоко вдихнувши, Сойкопер заговорив, зиркаючи в калюжу.

— Я пішов за вами сюди не просто так. Я… я знаю дещо, чого ти не знаєш.

Коли він наважився ще раз глянути на Півповню, то побачив, як вона грайливо розпушує хутро. Очевидно, вона думала, буцімто знає, що він збирався сказати.

— Ні… Не про це. — Сойкопер немов пазурами виривав із себе кожне слово. — Півповне, це те місце, де тобі судилося бути. Тобі і всім котам з озера. Інші коти жили тут раніше й вижили, хоч яким важким здавалося їхнє життя. Ви не можете повернутися. Ваше майбутнє тут.

Півповня витріщилася на нього, наче в нього виросла друга голова. Далі розмовляти з нею було найтяжчим із того, що Сойкопер коли-небудь робив. «Краще б мені зустрітися з усіма орлами в горах, ніж казати їй це», — думав він.

— Ти станеш їхньою провідницею, — провадив він. — Ця печера буде твоїм кублом, і твої пращури керуватимуть вами, показуючи знаки в калюжі, як-от відображення молодика, яке ти бачила минулої ночі. Тебе знатимуть як Провидицю Шпилястих Каменів. Це твоя доля.

На кілька ударів серця запала тиша.

— Ну й ім’ячко — язика зламати можна! — нявкнула нарешті Півповня. Її голос тремтів, а Сойкопер не міг сказати — чи то від обурення, чи від веселощів: — Це що, якийсь жарт?

— Ні. Присягаюся тобі, що не жарт.

Серце Сойкопера стиснулося, коли він побачив, як гнів купчиться в зелених очах кішки; але ж щойно вона так тепло дивилася на нього...

— Ти здолав увесь цей шлях, щоб сказати мені це? — вибухнула вона. — Звідки ти взяв усі ці мишомізкі ідеї? Сойчине Крило, я ж бо відкрилася тобі, показала, що відчуваю! Невже це так жахливо, що я просто захотіла мати від тебе кошенят? Якщо ти того не хочеш, то чому б тобі просто не відмовити мені, як це зробив би всякий нормальний кіт?

Її лють, її почуття зрадженості хвилею обрушилися на Сойкопера.

Приголомшений, потопаючи в цьому вирі, він пробурмотів:

— Це не має до мене жодного стосунку. Це твоя доля! Мені шкода!

Якусь мить Півповня дивилася на нього, потім розвернулась і вибігла з печери.

— Зажди…

Сойкопер кинувся слідом. Коли він вийшов із тунелю, то побачив, як вона мчить іншою печерою до виходу. «Вона не повинна виходити назовні сама! Це небезпечно!»

— Стій! — заревів Сойкопер.

Вона пустила його слова поза вуха. Аж ось із того боку печери, де лежала Боязка Лань, почувся тихий зойк.

— Півповне, допоможи! Мої кошенята народжуються!

Півповня зупинилася, а потім обернулася, шукаючи Сойкопера.

— Сойчине Крило! Сюди! — покликала вона.

Сойкопер поспішив через печеру й побачив, як вона стоїть перед Боязкою Ланню. Совина Пір’їна теж прямувала в їхній бік, але її затримували кошенята, що крутилися навколо лап.

— Залишайтеся там, — наказала кішка малечі. — Це не справа для кошенят.

— Але ми хочемо побачити! — запротестував Потужний Стрибок.

— Ні! Ідіть і бавтеся, не надто галасуйте. Зараз важкий час для Боязкої Лані.

Дивлячись на вагітну кішку, Сойкопер мусив погодитися допомогти. Роздутий живіт Боязкої Лані був величезний як для такої маленької кішки, і йому стало цікаво, скільки кошенят у неї народиться. Її перелякані очі були широко розплющені.

— Будь ласка, допоможіть мені, — прошепотіла вона. — Я не знаю, що робити.

Злість охопила Сойкопера, коли він усвідомив, яка вона налякана. Їй слід було народити серед м’якого моху та папороті у звичайних яслах, а не тут, на цій кам’янистій долівці, де нема потрібних трав.

«Принаймні біля неї є медикіт», — подумав Сойкопер.

— Півповне, — бадьоро повів він, — пам’ятаєш, де ми взяли мох для Хмарного Лета? Можеш узяти ще та змочити водою, щоб Боязка Лань могла напитися?

Півповня кивнула й помчала туди.

— Совина Пір’їно, мені потрібна палиця. Якась хороша й міцна, щоб Боязка Лань змогла її прикусити, коли настане біль. Я думаю, що ти знайдеш таку біля кущів навколо водойми.

Совина Пір’їна здивовано кліпнула очима, почувши такий наказ, але не заперечувала, лише гукнула через плече, ступаючи до входу:

— Пильнуйте, щоб мої кошенята не вискочили слідом.

Сойкопер знову поглянув на Боязку Лань. По її животі пробігли потужні хвилі, і вона задихалася від болю.

— Якомога дужче розслабся, — порадив їй Сойкопер. — Це буде недовго.

Півповня з’явилася зі жмутком мокрого моху в щелепах. Вона сіла біля голови Боязкої Лані, допомагаючи кішці напитися, а потім ніжно лизнула їй вухо.

Ще одна хвиля пробігла животом Боязкої Лані, і кішка, напружуючись, різко скрикнула від болю.

— Усе добре, — заспокоїв її Сойкопер. — У тебе все просто чудово.

Совина Пір’їна підскочила, несучи палицю, яку просив Сойкопер, і поклала її на землю, щоб Боязка Лань могла затиснути її в щелепах.

— Як гадаєш, скільки в неї буде кошенят? — запитала вона Сойкопера.

Сойкопер помацав передньою лапою живіт Боязкої Лані.

— Принаймні трійко, — відповів він, усвідомлюючи, що всім котам дивно бачити, як він допомагає кішці народжувати. — Почекай, думаю, що перший уже пішов.

У Боязкої Лані здригнувся живіт. Сойкопер почув, як палиця тріснула в її зубах, і маленький жмутик мокрого хутра сповз на долівку печери. Півповня потерла його лапами й підштовхнула до Боязкої Лані.

— Це маленький котик, — нявкнула вона. — Хіба він не прекрасний?

Боязка Лань подивилася на кошеня, і весь страх зникнув з її очей. Вона тепер була поглинена величезною любов’ю.

— Він чорний, як Темні Вуса, — пробурмотіла вона, нахиляючи голову, щоб лизнути його хутро.

Сойкопер тицьнув її лапою в плече.

— Зосередься, — мовив він. — Ще йдуть кошенята.

— Так, я… О! — Слова Боязкої Лані перетворилися на зойк, бо біль знову охопив її.

Сойкопер масажував їй живіт, а Півповня гладила по голові.

— Дихай глибоко, — підбадьорила її кішка. — Усе скоро закінчиться.

Поки вона говорила, вислизнуло друге кошеня. Сойкопер обережно затиснув його передніми лапами й поклав біля брата.

— Ще один котик, — нявкнув він. — А наступний іде одразу за ним.

Поки Боязка Лань напружувалася, щоб випустити на світ наступне кошеня, Сойкопер почув радісні вигуки ззовні печери і, повернувши голову, побачив мисливський патруль, що проштовхувався через вхід. Камінний Спів ніс полівку, а Щербата Блискавка — величезного білосніжного зайця.

— Спрацювало! — пролунав голос Плюска Риби всередині печери. — Яструб налетів на нас, але він лише поглянув на наші кігті й знову полетів геть.

— Ми повинні знайти спосіб ловити цих птахів, — нявкнула Голубине Крило. — Одним орлом усі ми могли б харчуватися кілька днів!

Аж тут мисливський патруль затих, бо зрозумів, що відбувається. Камінний Спів кинув полівку й помчав через печеру до Боязкої Лані.

— Її кошенята народилися! — вигукнув він. — З нею все гаразд?

— З нею все буде добре, — відповів Сойкопер.

З’явилося третє кошеня Боязкої Лані — маленька кішечка. Дивлячись на виснажену матір-кішку, у Сойкопера виникли сумніви стосовно того, що він сказав щойно, але він не збирався промовляти їх уголос. Боязка Лань була голодною й виснаженою після подорожі, горювала за партнером, і життя в печері досі було доволі похмурим. Але принаймні полювання минуло успішно.

— Принесіть їй чогось поїсти, — наказав Сойкопер. — І коли з’їмо зайця, заяча шкура стане нам у пригоді, щоб зігріти кошенят.

Троє кошенят Боязкої Лані запищали й почали звиватися. Вона намагалася спрямувати їхні морди до сосків, але Сойкопер відсунув малих однією передньою лапою, а другою провів по її животу.

— Ти ще не закінчила, — сказав він їй. — Там є ще одне кошеня.

Боязка Лань зробила останнє зусилля, пронизливо скрикнувши. Останнє кошеня вислизнуло й нерухомо лежало на долівці печери.

— Ти це зробила! — вигукнула Півповня. — Молодець!

Боязка Лань впала, знесилена, і Півповня підсунула кошенят до її живота. Кожен ухопив собі сосок, і їхні пронизливі писки вщухли, заледве вони почали ссати.

Сойкопер обережно обмацав четверте кошеня. То був ще один котик, цього разу із золотавою смугастою шкурою, і, дарма що дуже маленький: він був міцний і дужий на вигляд. Проте досі не рухався.

— Він мертвий? — прошепотіла Півповня.

Сойкопер помічав слабке серцебиття, але кошеня, здавалося, не дихало.

— Він не мертвий, — відповів він. — І я не дозволю йому так легко здатися!

Витягнувши трохи слизу з рота кошеняти, Сойкопер заходився енергійно облизувати його проти хутра, щоб розігріти. Боязка Лань звела голову й тривожно дивилася. Раптом крихітний котик здригнувся між Сойкоперових лап. Він ковтнув повітря й голосно крикнув просто в обличчя Сойкоперові, який дивився на знайому золотаву шкуру, міцні плечі й дивувався силі в крихітному тільці.

— Він заревів, немов лев, — зауважив якийсь кіт позаду Сойкопера.

— Тоді я назву його Лев’ячий Рев, — гордо пробурмотіла Боязка Лань.

«Ні, — подумав Сойкопер. — Це Левожар. Ласкаво прошу на світ, брате».

Він облизав кошеня між вух і посунув його у вигин живота Боязкої Лані, де маля заходилося жваво ссати поряд зі своїми братами та сестрою. Сойкопер озирнувся й побачив Голубине Крило серед котів, що товпилися навколо. Сірі очі кішки здивовано розширилися, коли вона спостерігала, як Боязка Лань доглядає за малечею.

«А ось і ти, — подумав Сойкопер. — Як дивно: Голубокрилою її звати й у наші часи». Переводячи погляд з Голубиного Крила на Лев’ячого Рева, він додав про себе: «Наша Трійка зараз зібралася тут, хай навіть інші двоє цього не усвідомлюють. Сила Трійки почала діяти».

Раптом він відчув знайому присутність біля плеча.

— Уже майже час, — прошепотів Скеля.

Сойкопер напружився й на мить подумав проігнорувати попередження Древнього кота. Тоді зітхнув. Він знав, що боротися з долею не варто. Озирнувшись, він помітив Півповню й пройшов до неї.

— Ходімо. Ходімо подихаємо повітрям, — пробурмотів він.

Півповня кивнула й пішла за ним стежкою, відтак угору скелями побіля водоспаду. На свій превеликий подив, Сойкопер бачив, що короткий день гололисту уже добіг кінця й засяяв місяць, трохи яскравіший і опукліший, аніж попередньої ночі.

Кішка стояла на краю урвища, її хутро тріпав вітерець. Вона дивилася у височінь на тонкий півмісяць.

— Він досі там, — прошепотіла Півповня.

— Атож, і так буде завжди, — відповів Сойкопер. — Так само, як і ваші нащадки будуть тут завжди. Тобі належить змусити їх залишитися, Півповне, переконати, що вони здатні вижити завдяки новому способу полювання. Ти маєш використовувати всі свої навички роботи з травами, щоб доглядати за котами.

Зелені очі Півповні були стурбовані.

— Я не хочу бути провідницею, — запротестувала вона.

— Тоді називай себе їхньою цілителькою.

Кішка відвела погляд, наче не хотіла, щоб Сойкопер побачив біль у її очах.

— Ти справді в це віриш, чи не так?

Сойкопер підійшов до неї ближче й торкнувся мордою кінчика вуха.

— Так. Це все правда. Навіть якби мені надзвичайно хотілося, щоб усе було інакше.

Півповня протяжно зітхнула. Заплющивши очі, вона притулилася до Сойкопера.

— Ти знову залишиш мене, чи не так?

Сойкопер кивнув.

— Мені дуже шкода. Я б хотів залишитися. — Він лизнув її вухо, але це дало мало втіхи. — Ти будеш великою цілителькою, — вів далі кіт. — Нехай місяць і зорі ведуть тебе. Обіцяю, що все буде добре.

Півповня звела на нього очі.

— Я вірю тобі, тому що завжди довіряла, — прошепотіла вона.

Сойкопер відступив, сяйво ще тонкого місяця розлилося навколо них, перетворюючи біле хутро Півповні на сріблясте. Ніби чийсь голос підказував йому — він знав, що мав сказати.

— Відтепер ти будеш відома як Провидиця Шпилястих Каменів. Після тебе будуть інші. Вони народжуватимуться повня за повнею. Ретельно обирай наступників, добре їх тренуй і довіряй їм майбутнє Племені.

— Племені? — перепитала Півповня.

— Так, — відповів Сойкопер. — Тепер ви Плем’я, об’єднане відданістю. Буде нелегко, але інші коти зрозуміють, що потрібно зробити, аби ви завжди залишалися тут у безпеці.

— Я сумуватиму, — сказала Півповня відсторонено.

— І я дуже сумуватиму за тобою. Я ніколи тебе не забуду, обіцяю.

Сойкопер нахилився до неї, і їхні носи торкнулися. «Якби тільки...» — подумав Сойкопер.

Першою відтулилася Півповня. Сойкопер спостерігав, як вона граційно стрибнула біля водоспаду, зупинилася в кінці стежки, щоб коротко поглянути на нього через плече, а потім зникла в печері.

— До побачення, Скелевидеце, — пробурмотів Сойкопер. — Нехай Плем’я Вічного Полювання завжди освітлює твій шлях.

Розділ 20

— Мишаче лайно! І якому котові спало на думку, що нічні тренування — то гарна ідея? — пробурмотів Шипокіготь, відриваючи від себе ожиновий пагін, що тягнувся слідом. На пагоні залишився жмут смугастої шерсті. — Я не бачу своїх лап!

Левожар стримав веселе муркотіння.

— Не повіриш, але це був Вогнезір, — нявкнув він. — І, уяви собі, він хоче, щоб ми зберігали всі наші навички так, щоб скористатися ними будь-якої миті.

Шипокіготь огидливо форкнув, прямуючи за рештою патруля. Левожар нашорошив вуха, прислухаючись до того, що відбувалося позаду, але все, що почув, — ледь вловимі кроки побратимів і шелестіння гілля на вітрі. У лісі було прохолодно й тихо, тільки тоненька місячна смужка освітлювала шлях котам.

Орлякошуб, який очолював патруль, зупинився на сусідній галявині.

— Так, розпочнімо вишкіл, — заговорив він. — Ми розділимося на два патрулі. Я очолюю один. До нього входять Шипокіготь, Джмільосмуг і Березопад. Карохвістко, ти очолиш другий. До нього входять Плющоплеса, Левожар і Бубконіс.

— То що ж ми маємо робити? — спитав Бубконіс, шарпаючи лапами опале листя.

— Кожен патруль має підійти й захопити контроль над старим гніздом Двоногів, — пояснив Орлякошуб. — І, звісно, не дати іншому патрулеві це зробити. Ще краще, якщо зможемо вистежити й захопити в полон когось із патруля супротивника.

— Звучить весело! — вигукнув Джмільосмуг.

Карохвістка підійняла хвіст.

— Орлякошубе, ми ж бо не хочемо серйозно битися? Якщо хтось із нас просто наскочить на ваш патруль, то ми виграли, чи не так?

— Ага, помрій! — Орлякошуб кліпнув на подругу теплими бурштиновими очима. — Але так, хороша думка. Якщо на вас наскочили, ви здаєтесь. Це тренування навичок нічного стеження, а не бійки.

Коли запитань більше не було, Орлякошуб хвостом дав знак власному патрулю рушати. Карохвістка дивилася, як вони йшли, зіщуливши очі. Левожар здогадався, що вона намагається зрозуміти, яким шляхом ті вирушать. Тоді воячка, ворухнувши вухами, підкликала свій патруль і попрямувала до дерев.

Підлісок тут був густіший. Складно було рухатися тихо, а ще складніше — бачити інших котів. Тонка подряпинка місяця та слабке сяйво зірок майже не давали жодної користі. Намагаючись сповзти схилом, укритим папороттю, Левожар урізався в зад Карохвістки й зрозумів, що вона зупинилася.

— Вибач!

Карохвістка коротко кивнула котові, потім хвостом підкликала інших.

— Хтось має пропозиції? — прошепотіла воячка. — Плющоплесо?

Очі Плющоплесої засяяли в напівтемряві.

— Нам потрібно триматися тіні, — нявкнула вона, — і намагатися не торкатися підліску. Треба думати та поводитися так, як на полюванні, коли шукаємо здобич.

— Дуже добре, — схвально кивнула Карохвістка.

Левожар відчув холодок ніяковості, коли почув слова Плющоплесої. Тренування в Темному Лісі давало їй перевагу перед іншими котами щодо нічного переслідування.

— Чому ми тут сидимо? — запитав Бубконіс. — Інші вже могли зайняти гніздо Двоногів.

— Не думаю, — пробурмотіла Карохвістка. — Я знаю, як міркує Орлякошуб. Вони виконають широке коло й спробують підійти до гнізда з іншого боку, щоб ми не могли їх вистежити. — Її очі весело заблищали. — Принаймні він сподівається, що ми не вистежимо. Ходімо!

Патруль попрямував схилом і далі через зарості ліщини. Левожар спостерігав, як упевнено ступає Плющоплеса, пробираючись чагарями, наче тінь. Здавалося, вона інстинктивно знає, коли слід пригнутися під навислими гілками, а коли майже непомітно прослизнути з однієї особливо темної місцини на іншу. Захоплення боролося в ньому з побоюванням. Чи не стала тактика Темного Лісу частиною навичок Громового Клану? Чи не входило це в плани Тигрозора?

«А раптом Плющоплеса матиме неприємності під час наступного візиту до Темного Лісу через те, що викрила їхні секрети? — Левожар зітхнув. — Принаймні зараз вона тут, а не тренується з нашими ворогами у снах», — заспокоював себе вояк.

— Агов! Мишачий мозку! Чи ти спиш?

Левожар підскочив, щойно почувши роздратоване Бубконосове шипіння, й помітив кремового кота за кілька кроків попереду. Бубконіс пильно дивився на нього, озираючись через плече.

— Усе гаразд, я йду, — прошепотів у відповідь Левожар, поспішаючи наздогнати інших.

Карохвістка знов зупинилася на краю старого Громошляху. Гніздо Двоногів розташовувалося з іншого боку, на кілька лисячих хвостів нижче, але його досі не було видно.

— Ми збираємося перемогти й переможемо, жодного сумніву, — ледь чутно проказала кішка. — Бубконосе, ти підеш зі мною, і ми захопимо гніздо. — Молодий кіт роздув груди від гордощів. — Левожаре, ви з Плющоплесою захопите в полон якогось кота з патруля Орлякошуба. Якщо я маю рацію, вони мають бути десь там.

Карохвістка вказала хвостом через Громошлях.

Левожар кивнув, показуючи, що розуміє. Плющоплеса аж тремтіла від нетерпіння. Карохвістка вухами дала їм знак вирушати, а потім кивнула головою, показуючи Бубконосові, щоб він ішов за нею. Вони попрямували Громошляхом, тримаючись ближче до краю, де їх приховувала нависла папороть. За кілька ударів серця Левожар уже їх не бачив. Він покуштував повітря, але не міг помітити жодного сліду іншого патруля. «Добре, — подумав вояк. — Це означає, що вони також не можуть учути нас». Надаючи Плющоплесій сигнали вухами, він крався по незарослому кам’яному Громошляху, так низько присівши, аж торкався долівки хутром на животі.

Він заповз у густі зарості з іншого боку, прямуючи до глибини старого гнізда Двоногів. Пробираючись крізь товсті стебла, усвідомлював власну чималеньку вагу й милувався граційними, спритними рухами Плющоплесої, упевненими й швидкими, дарма що скрізь була темрява.

Левожар знову покуштував повітря й цього разу вловив чіткий слід кота. «Карохвістка мала рацію щодо того, де саме Орлякошуб підійде до гнізда!» Давши знак Плющоплесій вухами, він трохи збочив, намагаючись наблизитися до запаху. Плющоплеса рухалася в темряві швидше за нього, тож вирвалася вперед, а потім підійняла хвіст, попереджаючи, що треба зупинитися. Котячий запах дужчав. Левожар напружив слух, намагаючись почути ознаки руху. Спочатку нічого не було. Потім почувся слабкий хрускіт, наче якийсь кіт наступив на сухий листок.

Плющоплеса теж це почула. І хвостом наказала Левожарові обійти навколо, щоб вони могли атакувати чужий патруль з обох боків. Левожар переповз на нову позицію й став чекати під кущем падуба на краю ожинових кущів. Хоча патруля Орлякошуба він не бачив, але досить добре уявляв, де вони перебувають, і не міг зрозуміти, чому Плющоплеса досі давала йому сигнали чекати.

Він розчаровано сіпнув хвостом. «У яку гру вона грає?» — мимохіть подумав кіт.

Почулося слабке шелестіння, і перший із патруля — Шипокіготь — вийшов із купи папороті. Він прямував до ожини, і Левожар уперше помітив вузеньку стежку, що вела крізь тернові кущі, у напрямку до гнізда Двоногів. Стежкою ковзнув Шипокіготь, а за ним — Березопад і Джмільосмуг. Орлякошуб ішов позаду, час від часу озираючись через плече, ніби перевіряв, чи не йде за ними назирцем патруль Карохвістки.

«Ні, ми не йдемо, мишачий мозку! — радісно подумав Левожар. — Бо ми вже тут!»

Тепер він утямив стратегію Плющоплесої. Глянувши туди, де вона присіла, причаївшись за каменем, він побачив, що кішка ладна кинутися, і зібрав власні м’язи, наготувавшись до стрибка.

Перші троє котів ввійшли в тернові хащі. Вони вишикувалися шерегою і прямували вузькою доріжкою, яка давала їм змогу пройти лише поодинці. Орлякошуб зупинився скраю, щоб востаннє роззирнутися навколо. Він розтулив щелепи, щоб покуштувати повітря, і раптом підозріливо звузив очі.

«Уперед!»

Стрибнувши разом, Левожар і Плющоплеса врізалися в Орлякошуба та збили його з лап. Утворився суцільний клубок із випнутими вусебіч лапами та хвостами. Рудий кіт здивовано закричав.

— Отак тобі! — заявив Левожар. — Тепер ти наш полонений, еге ж?

— Еге, — скрушно визнав Орлякошуб, уп’явшись лапами Плющоплесій у груди.

Із заростей ожини долинули крики. Левожар почув роздратований підвищений голос Шипокігтя.

— Розвертайся, заради Зоряного Клану. Розвертайся!

— Я не можу! — То нявкав Джмільосмуг. — Немає місця!

— Лисяче лайно! Я застряг! — гаркнув Березопад. — Нам доведеться йти вперед.

Левожар весело махнув Плющоплесій хвостом, показуючи, щоб вона дала змогу Орлякошубові підвестися.

— Ну, а про тих ми й поготів не хвилюватимемося, — нявкнув Левожар. — Гайда до гнізда!

Тепер вони могли мчати лісом, не турбуючись, що їх побачать чи почують. Коли вирвалися із чагарників, перетнули соснові дерева позаду кубла Двоногів та проскочили крізь щілину в кам’яній стіні, Левожар утрапив у видноколо інших патрульних.

— Ану, виходьте! Ой… це ти… — Бубконіс вчасно стримався, щоб не стрибнути на Левожара, коли той прослизнув крізь щілину, а за ним пройшли Орлякошуб і Плющоплеса.

Карохвістка, яка кружляла біля стін, намагаючись стежити за всіма можливими входами до гнізда одночасно, зупинилася. Її хвіст здійнявся вгору від подиву та схвалення.

— Чудово! Ви привели полоненого! — Вона підійшла до Орлякошуба й лагідно торкнулася його носа своїм. — Ласкаво просимо до нашого гнізда.

Орлякошуб замуркотів і торкнувся мордою її плеча.

— Молодець!

За кілька ударів серця підійшла решта Орлякошубового патруля і, важко дихаючи, проштовхнулася крізь щілину. У всіх були видерті жмутки хутра, а Березопад мав подряпину на носі. Було видно, що в заростях ожини переможеному патрулеві було непереливки.

— Гаразд, ви нас перемогли, — визнав Шипокіготь та плюхнувся на бік. — Це був розумний крок із вашого боку.

— Варто обговорити те, чого ми навчилися, — нявкнув Орлякошуб, сідаючи поряд із товаришем. — Що ми мали б зробити інакше, якби повторили цю вправу?

— Триматися подалі від ожини, — щиросердо відповів Березопад, облизуючи лапу й проводячи нею по носі.

— Розділитися було гарною ідеєю, — прокоментував Джмільосмуг. — Чому ми самі про це не подумали?

— Так, це була чудова ідея, — погодився Орлякошуб, схвально кивнувши Левожарові. — Ви з Плющоплесою відволікали нас, поки Карохвістка й Бубконіс захопили гніздо.

— Я тут ні до чого, — зауважив Левожар. — Карохвістка запропонувала розійтися, а Плющоплеса — чекати вас біля тієї ожини.

Решта котів була на вигляд вражена, а Карохвістка з Плющоплесою вдоволено замуркотіли.

— Ми також можемо винести досвід із того, що ми зробили не так, — вів далі Орлякошуб, струшуючи з хутра клаптик папороті. — Мені слід було стежити за двома котами в кінці тієї вузької стежки через ожинові зарості.

— Або знайти іншу дорогу, — додав Шипокіготь. — Ми були надто вразливими на тій вузенькій стежці. Коли Левожар і Плющоплеса напали, ми не зуміли вчасно розвернутися, щоб допомогти тобі.

— У нас теж не все вийшло, — зізналася Карохвістка. — Я забула, скільки шляхів ведуть до цього гнізда. Коли ми з Бубконосом дісталися сюди, то просто лапи побили, намагаючись простежити за всіма входами одночасно. У нас були б проблеми, якби ваш патруль прийшов першим, — додала вона Орлякошубові.

Орлякошуб хвостом лагідно поплескав її по вуху.

— Тоді ми всі чогось навчилися, — заявив він. — Вогнезір потішиться, коли я доповім йому вранці.

Махнувши хвостом, щоб решта рушала за ним, вояк підвівся й вийшов із гнізда, а поряд із ним ступала Карохвістка.

Левожар опинився позаду патруля та, підійшовши до Плющоплесої, пішов поряд із нею.

— Гарна робота! — нявкнув він, коротко торкаючись хвостом її плеча.

Плющоплеса збентежено облизнула шерсть на грудях.

— Дякую.

— Ти… ти навчилася більшості цих навичок у Темному Лісі, чи не так? — наважився спитати Левожар.

Плющоплеса різко звела голову. Вона глипнула на Левожара так, немов захищалася.

— Саме так, але я ніколи не використала б їх проти побратимів.

— Звичайно, я знаю, — заспокоїв її Левожар. — Я просто мав на увазі, що вони тобі пішли на користь, от і все.

— Мені… мені дуже не подобається використовувати свої навички, здобуті в Темному Лісі, як воячці Громового Клану, — зізналася Плющоплеса, перестрибуючи через повалену гілку. — Я почуваюся так, ніби зраджую навички, отримані від Клану.

Левожар закліпав, згадуючи власні нічні тренування з Тигрозором і те, як він досі використовував рухи й тактику, що їх навчився від вояка-вбивці Темного Лісу.

— Усяке джерело навчання є хорошим, — нарешті нявкнув кіт. — Битва є битва, а перемога — найголовніше.

Плющоплеса кивнула, хоча досі здавалася невпевненою. Розмірковуючи над тим, що він щойно сказав, Левожар став гадати, чи навчаються таємно ще якісь їхні коти окремо від Клану.

— Чи бачила ти коли-небудь інших котів Громового Клану в Темному Лісі? — запитав він, намагаючись, щоб голос звучав невимушено.

Він відчув, як Плющоплеса напружилася, і минуло кілька ударів серця, перш ніж вона відповіла.

— Нас тренують окремо, — відповіла юна воячка. — Я бачила кота Вітряного Клану — того, хто був поранений, Мурахошуба, — але переважно я тренуюся з іншими котами Темного Лісу. Гадаю, що вони навмисно нас не поєднують.

Левожарові було очевидно, що їй неприємно говорити про Темний Ліс. Побачивши серед дерев улоговину, він кивнув Плющоплесій і помахав хвостом, відпустивши її бігти попереду. Повільніше ступаючи за кішкою, він думав над тим, що вона сказала. Раптом зупинився, його шкуру немов снігом обсипало.

«Вона не відповіла на моє запитання! — збагнув вояк. — Вона так і не сказала, що не бачила інших котів Громового Клану в Місці Без Зірок».

Левожар відчував, як його проймає морозом дедалі дужче.

«Кого ще з наших побратимів тренують коти, які хочуть знищити всі Клани?» — у розпачі подумав він.

Розділ 21

Вуха Голубокрилої завалив сніг, і вони боліли. А ще клятий сніг набивався в її очі й так морозив лапи, аж здавалося, ніби їх пече.

— Я ненавиджу сніг, — буркнула вона. — Я віддала б усе, аби повернутися в ліс.

— Я теж, — погодився Лисостриб.

Голубокрила помітила, що коти Племені набагато легше пересуваються місцевістю. Здавалося, вони інстинктивно знають, де є каміння, на яке можна стрибнути, навіть коли воно вкрите тонким білим шаром снігу. Захоплюючись легкою грацією Рибки, Голубокрила забула пильнувати, куди сама ставить лапи. Сніг піддався під нею, і вона відчула, що занурюється в замет.

— Ні! Рятуйте! — зойкнула вона, махаючи лапами, наче намагалася проплисти крізь порохоподібні білі пластівці.

Щовб підскочив до неї, нахилився та впився зубами в загривок. «Наче я якесь кошеня!» — сердито подумала Голубокрила, намагаючись утриматися на лапах, коли вартовий печери витягнув її та знову поставив на тверде каміння.

— Дякую! — ахнула вона.

В очах Щовба яскріли смішинки.

— Завжди будь ласка, — промуркотів він. — Звертайся.

— Скільки ще нам залишилося йти? — спитав Лисостриб, смикаючи вухами, щоб обтрусити з них сніг.

— Бачиш отам сосну? — показала хвостом Піке. — Ту, в яку влучила блискавка? Це наступний прикордонний знак.

— Коли ми туди дістанемося, це означатиме, що ми здолали половину кордону, — додав Щовб. — Тоді можемо повернутися. Але ми далі шукатимемо здобич.

Голубокрила зітхнула, подивившись на всохлу сосну. Вона росла потойбіч долини й здавалася дуже-дуже далекою.

— Здобич! — сердито буркнув їй на вухо Лисостриб. — На тому почорнілому дереві живе хіба що кістяк білки.

Попри всі незручності, Голубокрила розвеселилася.

— Ну, хоч кісток погриземо! — нявкнула вона.

Слідом за Щовбом патруль спустився в долину, перетнув замерзлий струмок і підійнявся на дальній схил. Вони майже дісталися дерева, коли Голубокрила почула тривожний зойк, а потім болісний котячий вереск. І ще почула шум крил і стукіт лап по твердому каменю. На мить вона завмерла. Очевидно, її супутники нічого не чули, але звуки тривали, стаючи дедалі голоснішими. Обернувшись, Голубокрила подивилася на долину.

«У Племені проблеми?» — майнуло в її голові.

Значно далі вгору схилом вона помітила з іншого боку купу котів, що борсалися на снігу. Величезний золотаво-коричневий птах завис над ними, б’ючи їх гачкуватими кігтями.

— Дивіться! — зойкнула Голубокрила.

Рибка озирнулася, примруживши очі.

— Схоже, порушники потрапили в халепу через орла. — Її голос був похмурим. — Ну, катюзі по заслузі. Вони на нашій території!

— Може, підемо допоможемо їм? — запитала Голубокрила.

Піке знизала плечима.

— Їм доведеться навчитися захищатися, як це зробили наші предки.

— Але ми не можемо просто дивитися, як їх убивають! — запротестував Лисостриб.

— Усіх їх орел не переб’є, — спокійно нявкнув Щовб. — Можливо, забере одного, і все по тому.

У Лисострибових очах спалахнув войовничий вогник.

— Коли в Кланів з’являється спільний ворог, — нявкнув вояк, — ми об’єднуємося, щоб захистити себе. Ми повинні врятувати цих котів!

Піке досі мала невпевнений вигляд, але Рибка неохоче кивнула.

— Він має рацію, і ви це знаєте. Ми не можемо просто стояти тут і спостерігати. А якщо допоможемо, вони можуть бути винні нам будь-яку спійману здобич!

Щовб повагався, потім кивнув і рушив, даючи знак хвостом, щоб інші пішли за ним. Коли коти підступили ближче, Голубокрила мало не оглухла від болісних та нажаханих криків. Той орел не здавався!

Вони помчали через низький гребінь і видерлися на протилежний схил до місця бійки. Четверо котів змагалися з величезним орлом. Пазури птаха занурилися в шкуру коричнево-білої кішки, вона кволо махала лапами, а інші троє котів стрибали й хапали кігтями пташині крила.

— Це Флора! — вигукнула Рибка.

— Рибко, ви з Піке стрибайте на дальше крило, — наказав Щовб. — Я стрибну на ближче. Чекайте на мій знак.

— А нам що робити? — спитала Голубокрила.

— Триматися осторонь, — відповів Щовб, коли Піке та Рибка мчали до орла. — Ви не навчені для такої бійки.

Голубокрила та Лисостриб стояли щільно одне до одного в укритті валуна, дивлячись на орла, який відкидав котів, що наскакували на нього. Одну молоду черепахову кішку, не старшу за новачку, птах жбурнув об скелю, і вона там лежала непритомна. З одного вуха в неї текла кров.

— Уперед! — зойкнув Щовб.

Коли він кинувся на крило, Піке та Рибка метнулися до другого, намагаючись затиснути птаха між собою. Він видав хрипкий лютий вереск, і Голубокрилій здалося, що його пазури ще міцніше стиснули Флору. Кішка тремтіла від жаху, дивлячись у блискотливі жовті очі хижака. «То ось як почувається здобич?»

Двоє інших волоцюг — один чорний, а другий кощавий коричневий, з великими вухами, — знову кинулися в бій, учепившись кігтями орлові в лапи. Утім вони, поранені, вже виснажилися від боротьби, тож їхні удари видавалися слабкими. Орел був великим і рішучим, йому майже вдалося злетіти з маленькою кішкою, незважаючи на котів Племені, які обабіч обтяжували його крила.

«Їх лише троє, — подумала Голубокрила, і її охопив страх. — Вони не впораються самотужки».

— Ну, з мене годі, — пробурмотів Лисостриб. — Я не стовбичитиму тут, наче нікчемний шматок хутра!

Він кинувся вперед і вп’явся кігтями в орлине крило тієї миті, коли птах із вереском струснув із себе Щовба. Той вивернувся в повітрі й кинувся на голі вузлуваті лапи орла — учепившись пазурами спочатку в одну, потім у другу. З лютим криком орел відпустив Флору, та впала на землю й лежала нерухомо. Піке та Рибка граційно зіскочили долі.

— Добре, Лисострибе! — нявкнув Щовб. — Можеш відпустити!

Утім, Лисостриб не послабив хватки. Серце Голубокрилої закалатало, коли вона зрозуміла, що її побратим застряг. Він звисав з орлиного крила, зачепившись кігтями, звивався та викручувався, щоб звільнитися, поки птах ширяв у повітря.

Перш ніж решта котів устигла поворухнутися, Піке люто скрикнула:

— Ні!

І вона знову підскочила, схопивши однією передньою лапою орлине крило, а другою вдарила по Лисострибу. Його кігті вискочили з крила, і кіт зі стукотом гепнувся на землю.

Щойно Піке знову стала зіскакувати на землю, орел закружляв, утворивши крилами справжній буревій. Заюшені кров’ю пазури раптом впилися кішці в спину.

— Піке! — скрикнула Рибка.

Вона спробувала підскочити в повітря, проте орел уже підіймався.

— Ні! — несамовито кричала Піке, безладно хвицаючи в повітрі лапами. — Рятуйте! Щовбе! Рибко…

Голубокрила ще чула її, коли орел замахав крилами дужче й полетів, аж поки не зник понад далекою вершиною. Нажахані крики Піке ще якийсь час наповнювали їй голову, а потім юна воячка зрозуміла, що більше нічого не чує.

Тремтячи, Голубокрила заткнула вуха лапами.

— Вибач, Піке, — прошепотіла вона. — Я нічого не можу вдіяти…

Запала тиша. Засніжений схил був закривавлений і всипаний пір’ям. Коти Племені стояли мовчки, дивлячись, як Голубокрила звивається, немов в агонії. Волоцюги підійшли ближче. Навіть Флора, яка досить хитко стояла на лапах. Вони ззирнулися швидкими винуватими поглядами, але нічого не промовили.

Голубокрила звела голову, відчуваючи, як холодний жах тече в її жилах. Зараз вона вже не чула, як кричала Піке, і то був найжахливіший звук із усіх.

— Вона мертва, — прошепотіла кішка.

Лисостриб, хитаючись, підвівся на лапи й упритул підійшов до котів Племені.

— Вибачте, — нявкнув він, його голос був сповнений болю. — Це моя провина.

— Так! — зашипіла Рибка, її очі зіщулилися від горя й ворожості. — Вам сказали триматися чимдалі. Якби ти вчинив так, як сказав Щовб, Піке була б зараз жива.

— Я знаю. Вибач, — повторив Лисостриб.

Голубокрила підійшла до нього й притиснулася мордою до його плеча.

— Це не твоя провина, — прошепотіла вона. — Ти лише намагався допомогти. Якби не ти, орел забрав би Флору.

— Краще волоцюгу, аніж кішку Племені! — огризнулася Рибка.

Лисостриб нічого не сказав, тільки заціпеніло стояв, утупившись у свої лапи.

Щовб протяжно зітхнув.

— Звинувачуючи Лисостриба, ми не зарадимо. Нам краще повернутися до печери.

Коли вони рушили, чорний кіт ступив крок уперед.

— Стривайте!

Рибка різко обернулася, випростуючи кігті:

— Що?

— Нічого. — Чорний кіт мав зніяковілий і винуватий вигляд. — Просто… е-е… Дякую.

Кішка Племені з огидою пирхнула й побігла геть, востаннє зиркнувши через плече.

— Навіть не думайте знову перетинати кордон, — прогарчала вона наостанок.

Голубокрила наосліп пошкандибала назад по снігу. Відчувала такий сильний біль усередині, що майже не помічала відмерзлих лап або зболілих вух. Усе, що вона чула, — відлуння жахливих криків Піке, коли орел відносив її із собою.

«Ми ніколи не повинні були приходити сюди, — думала кішка. — Це не має нічого спільного з пророцтвом, нічого спільного із захистом Кланів від Темного Лісу».

Сонце вже занурювалося в неспокійну купу хмар, коли на видноколі з’явився водоспад. Тільки-но патруль нарешті важко ввійшов у печеру, Вивіркострибка підскочила з того місця, де вона розмовляла з Пазуром і Птахою.

— Що сталося? — запитала вона зі страхом в очах, коли стрибнула до Голубокрилої.

— Ми пішли, щоб допомогти… — повів Щовб, але Рибка зупинила його ударом хвоста.

— Піке мертва, — прохрипіла вона. — Орел забрав її, коли вона намагалася врятувати цього кота. — Вона зиркнула на Лисостриба. — Він самохіть утрутився в бійку, коли йому сказали триматися подалі.

Вивіркострибка уклякла на місці. До них підійшли ще коти, з них уперед ступили Бурешуб і Студня.

— Як жахливо! — вигукнув Бурешуб.

Студня кивнула, погладжуючи хвостом Рибчине плече.

— Уже багато повень орел не забирав жодного кота.

— Зараз забрав! — кинула Рибка.

— Я краще доповім Скелевидцеві, — пробурмотів Щовб, кидаючись у глибину печери.

Кошенята Студні, Чикулівка й Кедр, дивилися на матір широко розплющеними переляканими очима.

— Великий птах прилетить і забере нас теж? — заскиглила Чикулівка.

— Ні. — Студня нахилилася й торкнулася кожного з них по черзі. — У печері ви в безпеці.

Голубокрила стояла впритул до Лисостриба, їхні шкури торкалися.

— Ми ніколи не повинні були вирушати в цю подорож, — пробурмотіла вона. — Сойкопер не каже нам, чому ми повинні були сюди прийти, а зараз ще й кішка загинула.

— Я хочу повернутися додому, — кивнув Лисостриб.

Рух у тіні печери привернув увагу Голубокрилої, і вона побачила Скелевидця, який підкрадався до них. Пліч-о-пліч із ним ішов Щовб. Старий кіт зупинився перед котячим гуртом, його бурштинові очі сяяли гнівом і ненавистю.

— Жоден кіт не хотів, щоб ви сюди приходили, — прогарчав він. — І тепер одна з Племені мертва через вас.

— Не можна звинувачувати Лисостриба! — Голубокрила виступила вперед, хутро на її шиї здибилося. — Він учинив дуже сміливо.

— Я не звинувачую Лисостриба, — прохрипів Скелевидець. — Я звинувачую вас усіх. Якби ви ніколи не приходили в гори, Піке була б жива.

Вивіркострибка витягнула хвіст, щоб торкнутися плеча Голубокрилої.

— Він має рацію, — пробурмотіла воячка. — Ми підемо, щойно зможемо. Скелевидцю, нам усім шкода більше, ніж ми здатні висловити.

Коли старий кіт розтулив щелепи, щоб відповісти, позаду них пролунав приглушений звук. Голубокрила обернулася й побачила, як Сойкопер виходить із Печери Шпилястих Каменів. Його сліпі блакитні очі невидюче втупилися в юну воячку.

— Це моя провина, — прохрипів медикіт. — Це я сказав, що ми повинні прийти. Я зроблю те, що мушу, а потім ми підемо.

Розділ 22

Сойкопер відчував такий тягар, ніби вся вага гір лягла на його плечі, але зібрався на силі й повернувся до Скелевидця.

— Ваше Плем’я завжди буде віддане Провидцеві Шпилястих Каменів, — нявкнув він. — Тобі потрібно відповісти на їхню відданість вірою в те, що тобі судилося бути тут. Ваші нащадки виживуть, якщо зараз ви дасте їм надію.

— Але… — заговорив був Скелевидець.

Сойкопер не дав йому говорити.

— Настав час обрати наступника, — заявив він.

Після його слів запала тиша. Сойкопер відчував, як Плем’я Стрімкої Води навколо нього чекало на відповідь свого цілителя.

Старий кіт підхопився на лапи.

— Занадто пізно, — прогарчав він. — Наші предки більше не наглядають за нами. Ми геть самі.

Розвернувшись, він пошкутильгав тунелем у свою печеру. Сойкопер уявив, як його одноплемінники дивляться йому вслід, а потім почув, як із їхнього боку шириться шепіт протесту.

— Що він мав на увазі?

— Плем’я Вічного Полювання покинуло нас?

— Що тепер буде?

— Заспокойтеся, — піднявся над іншими голосами голос Птахи. — Скелевидець дуже старий і слабкий, але він однаково наш цілитель. Він захистить нас. Нехай спить.

Бурмотіння затихло, але Сойкопер бачив, що коти досі неспокійні.

— Я хочу піти додому просто зараз, — Сойкопер почув, як Голубокрила тупцяє лапами по кам’яній долівці.

— Я теж, — додав Лисостриб.

— Я знаю. Я теж хочу піти, — нявкнула Вивіркострибка. — Але ми не можемо вирушати в дорогу проти ночі. Завтра підемо. З тобою все гаразд, Сойкопере? Ти закінчив усе, що мав зробити тут?

Сойкопер кивнув, не звертаючи уваги на нетерпеливе шипіння Голубокрилої.

— Так, ми можемо вирушити завтра.

— Знайдемо вам гнізда. — Вивіркострибка хвостом присунула до себе Голубокрилу, а Лисостриб пішов за ними. — Вам обом потрібно добре виспатися, якщо ми вирушимо завтра.

— Я не хочу спати, — відповіла Голубокрила. — Я далі думатиму про Піке, я знаю, що думатиму.

Сойкопер почекав, доки їхні голоси затихнуть, а потім пішов назад у Печеру Шпилястих Каменів. Дарма, що він знов осліп. Він усе ще пам’ятав гостроверхі камені та тонкий жмут місячного сяйва, яке падало на мілкі калюжі. Він пригадав, як Півповня поплескала й змусила замерехтіти відблиск на воді. Глибоко вдихнувши, він шукав її запах, але відчував лише каміння й воду.

Він знайшов сухе місце біля підніжжя одного зі шпилястих каменів і скулився, затуливши хвостом ніс. Він почувався дуже самотнім, а горе й жаль за Піке глибоко в’їлися в його серце.

«Я знаю, що мав це зробити, аби допомогти Племені. Але чи життя Піке не було занадто високою ціною за наші відвідини?» — міркував медикіт.

***

Очі Сойкопера розплющилися, і він побачив смугу темної води. На її поверхні мерехтіло зоряне сяйво. Підвівшись, кіт зрозумів, що повернувся до кам’яної западини в горах, яку відвідував колись раніше зі старійшиною з Племені Вічного Полювання. Довкола здіймалися стрімкі скелі. На них щільно одне до одного сиділи коти й кішки, а їхні шкури світилися зірками. Вони мовчки дивилися на Сойкопера.

Він звів голову й сміливо відповів на їхній погляд, оглядаючи ряди осяяних зірками силуетів. Упізнав Падолиста та Схила, які розмовляли з ним раніше, а також Доща, який був старійшиною, коли Сойкопер уперше відвідав Плем’я. Далі вгору на скелі розгледів слабші обриси Совиної Пір’їни, Камінного Співа та Східного Місяця. Вони схиляли перед ним голови, але не говорили.

Сойкоперові защемило серце. «А Півповня тут?» Здавалося, що промайнув лише один удар серця, відколи він був із нею на вершині скелі, але він знав, що вона померла багато-багато сезонів тому. Він озирнув скелю, але її витонченої білої фігури не було й сліду.

«Чи вона зовсім зникла? Я запізнився зі своїми спогадами й уже не зможу знайти її тут?»

Він також не бачив Сойчине Крило, Голубине Крило і Лев’ячого Рева, а потім докорив собі за те, що в нього стало розуму шукати їх там. «Звичайно, вони не в Племені Вічного Полювання! Ми живемо в Громовому Клані!» — думав кіт.

Світло-сіра кішка звелася на лапи й стрибнула з валуна біля підніжжя скелі. Обійшовши край водойми, вона зупинилася перед Сойкопером.

— Я Хмара-З-Бурею-В-Нутрі, — представилася вона.

— Я знаю тебе, чи не так? — згадав Сойкопер. — Ти була старійшиною Племені, коли я вперше прийшов у гори.

— Саме так. І ще я мати теперішнього Скелевидця. Настав час моєму синові приєднатися до Племені Вічного Полювання.

Тремтіння пробігло Сойкоперовою шкірою.

— Але він не обрав наступника!

— Я знаю. — Очі Хмари, схожі на крихітні місяці в повні, були прикуті до Сойкопера. — Тому ти зобов’язаний завтра назвати наступного Скелевидця. — Коли Сойкопер налякано глипнув на кішку, вона повела далі: — Не всі ми відвернулися від Племені. Деякі з нас далі вірять, що воно виживе.

— Але… Але як я можу призначити нового цілителя? — затинаючись, спитав Сойкопер.

Хмара нахилилася вперед і прошепотіла йому на вухо:

— Адже ти призначив першого, пам’ятаєш?

Вона обернулася, щоб подивитись на скелю, указавши вухами на ледь помітний сяйливий силует аж на верхівці котячих рядів.

— Півповня… — видихнув Сойкопер.

Він напружився, бо хотів побачити чіткіше, але стояв занадто далеко, щоб розрізнити її риси.

— Ми були вдячні тобі всі ці роки, — провадила Хмара. — Ми завжди знали, що ти повернешся. Те, що ти зробиш нині, вплине на всіх котів, минулих і майбутніх, котів з озера, гір і старого лісу, де ваші Клани жили так довго.

Сойкопер відірвав погляд від Півповні й утупився в Хмару.

— Я не розумію… — промовив він.

— Кінець Зір наближається, — провадила Хмара. — Трійка повинна стати Четвіркою та кинути виклик вічній темряві.

Сойкопер відступив, усвідомивши, що ряди зоряних котів навколо них почали зникати. З усіх боків панувала темрява, яку пронизували лише найдрібніші вогники світла.

— Але нас завжди було троє! — скрикнув він. — Хто четвертий?

Крижане сяйво зоряного проміння від Хмариного хутра потьмянішало. Її голос теж ослабнув, коли вона відповіла:

— Четвертий уже з вами. Вам не доведеться його шукати.

***

Сойкопер різко прокинувся від темряви та нескінченного крапання води в Печері Шпилястих Каменів. Підхопившись на лапи, він побіг у головну печеру тунелем, що вів у кубло Скелевидця. Запах старого кота охопив його, і він зупинився, важко дихаючи. Сойкопер чув, як у Скелевидця вирує дихання, коли той намагався заговорити.

— Я бачу їх зараз! — Кожне слово йому давалося важко. — Мої предки! Вони нас не покинули! Мені дуже шкода…

Його голос згаснув. Сойкопер чекав, поки знову почує хрипке дихання, але була лише тиша. Він стояв, похиливши голову.

— Відпочивай із миром, Скелевидцю, — пробурмотів він. — Плем’я Вічного Полювання чекає на тебе.

Він ступив у печеру й учув запах Тіні. Кішка до нього наблизилася.

— Усе гаразд? — нявкнула вона.

— Ні, — відповів Сойкопер. — Скелевидець помер.

Тінь видала крик горя й жаху. Стурбована шумом, решта котів Племені заворушилася. Їхня тривога хвилями долинала до Сойкопера: горе, втрата — а ще страх залишитися без провідника.

— Чи назвав Скелевидець перед смертю наступника? — запитала Тінь.

У печері запала напружена тиша. Сойкопер зрозумів, що все Плем’я чекає його відповіді. Він глибоко вдихнув.

— Так, — нявкнув кіт. — Так, він назвав.

Сойкопер вийшов з печери на вершину скелі повз водоспад. Плем’я пішло за ним. Кілька котів винесли тіло Скелевидця з його кубла й поклали на камені біля водойми.

Птаха підійшла й стала біля тіла Скелевидця.

— Прощавай, Провидцю Шпилястих Каменів. Нехай ти будеш вічно полювати серед зір із тими, хто наглядає за нами.

Вона відступила, і запала очікувальна тиша. Сойкопер відчував, що погляди кожного кота Племені прикуті до нього. Він знав, що йому робити, але його думки вирували. Він збрехав кожному із цих котів. Скелевидець помер занадто рано.

«Як я можу обрати нового Цілителя?» — думав кіт.

Тоді він опанував себе. Плем’я Вічного Полювання знало, що це станеться. Вони повірили в нього, повірили, що він зробить правильний вибір — уже вдруге. «Цілитель, мабуть, не має бути надто молодим, — подумав кіт. — Племені потрібен досвідчений і сміливий кіт, який бачив усіх у їхні найтемніші часи та вірить, що вони здатні вижити. Кіт, який ставитиме своє Плем’я вище за себе та невтомно працюватиме, аби воно жило в безпеці».

— Щовб-На-Якому-Гніздяться-Орли, — оголосив він.

— Я? — вражено вигукнув Щовб.

Коли він наблизився до Сойкопера, медикіт відчув, як від нього лине здивування й сумнів.

— Відтепер, — заявив Сойкопер, — тебе знатимуть як Провидця Шпилястих Каменів. — Його серце стиснулося від болю, коли він згадав, як минулого разу промовляв ці слова. — Після тебе будуть інші. Вони народжуватимуться повня за повнею. Ретельно обирай наступників, добре їх тренуй і довіряй їм майбутнє Племені.

— Я маю честь бути обраним, — оголосив Щовб. — Я служитиму своєму Племені до скону.

Птаха просунулася вперед.

— Вітаю, Скелевидцю, — нявкнула вона. — Нехай Плем’я Вічного Полювання доглядає за тобою і посилає тобі свою мудрість.

Вона попрямувала вниз зі скелі, стрибаючи з каменя на камінь. Поступово її кроки затихли, а її місце заступив Пазур, привітавши нового Скелевидця тими самими словами. Сойкопер дочекався, поки все Плем’я визнає нового провідника й піде назад до печери.

Нарешті Скелевидець і Сойкопер залишилися вдвох на вершині скелі.

— Я не очікував цього, — зізнався Провидець Шпилястих Каменів. — Останній Скелевидець нічого мені не сказав, ніяк мене не підготував. Але я не можу сумніватися в його виборі. Я зроблю все можливе, щоб ушанувати його та решту Племені Вічного Полювання. — Він глибоко вдихнув і пробурмотів: — Тут так гарно… — Сойкопер зрозумів, що він, либонь, споглядає краєвид гірських вершин. — Але тепер, мабуть, мені не доведеться бачити всього цього деякий час, принаймні поки я не підготую майбутнього Скелевидця.

Він ледь помітно зітхнув, і Сойкопер почув його кроки, що віддалялися, коли кіт попрямував до печери. Раптом Сойкопер відчув легке ворушіння в повітрі поруч із собою. До болю знайомий солодкий запах оповив його.

— Півповня? — прошепотів медикіт.

Він не бачив білої кішки, але знав, що вона біля нього. Її морда злегка торкнулася його вуха, і було відчуття, ніби тіло пронизала блискавка.

— Ти зробив гарний вибір, — прошепотіла вона.

Сойкопер глибоко вдихнув.

— Я тебе не забуду, — пообіцяв він.

— І я тебе ніколи не забувала, — відповіла Півповня. — Пам’ятала про тебе всі сезони від нашої останньої зустрічі. Іди собі, нехай щастить. Повертайся до свого Клану. Знайди четвертого.

Коли її запах зник, Сойкопер зрозумів, що Вивіркострибка, Лисостриб і Голубокрила підійшли до нього на вершину скелі.

— Ми можемо рушати додому? — запитала Вивіркострибка.

— Так, — сказав їй Сойкопер. — Ми зробили те, що повинні були зробити.

Він дочекався, поки коти спустяться зі скель, і зібрався слідувати за ними. Але коли він обережно переходив хребет, то почув за собою голос Півповні, що озивалася до нього.

— Я чекатиму на тебе вічно, Сойчине Крило!

1 До цього Кленодима.