УДК 821.111-3-93=161.1

Г19

Серія «Коти-вояки»

Перекладено за виданням:
Erin Hunter. Warriors: Omen of the Stars

Book Three: Night Whispers

Переклад з англійської Ольги Чалої-Піддубняк

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською
для опису загального устрою котячих кланів
та громадянства була використана термінологія
Національної скаутської організації України «Пласт».

Гантер Е.

Г19 Коти-вояки. Нічні голоси / Ерін Гантер; пер. з англ. О. Чалої-Піддубняк. — Х.: АССА, 2024. — (Серія «Коти-вояки»).

ISBN 978-0-06-155515-2 (англ.)

ISBN 978-617-8131-01-2 (укр.)

© Working Partners Limited, 2010

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2024

ТОВ «Видавництво АССА»
Свідоцтво суб’єкта видавничої справи
ДК № 5981 від 29.01.2018 р.

Анотація

Сойкопер опановує нові обов’язки, Левожар весь вільний час присвячує вихованню своєї новачки, а Голуболапка відточує унікальні навички, намагаючись використати їх суто на благо рідного Клану. Здавалося б, життя триває, утім чорні тіні минулого досі тягнуть свої лапи з глибин Темного лісу до Громового Клану, вдаючись до нових підступів. Чи це не змінить майбутнє так, як жоден кіт не міг передбачити? Навіть жоден із Трійки обраних.

Громадянство

Громовий Клан

Провідник

Вогнезір — рудий кіт із полум’яним хутром.

Воєвода

Ожинокіготь — темно-брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Медикіт

Сойкопер — світло-сірий смугастий кіт.

Вояки

(дорослі коти і кішки без кошенят)

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда кішка із зеленими очима.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Карохвістка — черепахово-біла кішка з бурштиновими очима.

Хмарохвіст — довгошерстий білий кіт із блакитними очима.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Міллі — смугаста кішка зі сріблястим хутром.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Вивіркострибка — темно-руда кішка із зеленими очима.

Листоплеса — світло-кара смугаста кішка з бурштиновими очима, колишня медикішка.

Косариконіг — довголапий чорний кіт з коричневим животом і жовтими очима.

Березопад — світло-коричневий смугастий кіт.

Білокрила — біла кішка із зеленими очима.

Бубконіс — кіт кремового кольору.

Ліщинохвоста — маленька сіро-біла кішка.

Мишовус — сіро-білий кіт.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка (виховниця Плющолапки).

Левожар — золотавий смугастий кіт (виховник Голуболапки).

Лисостриб — рудий смугастий кіт.

Кригохмара — біла кішка.

Жабокрок — чорно-білий кіт.

Ружопелюстка — темно-кремова кішка.

Терносяйна — темно-коричнева кішка з небесно-блакитними очима.

Цвітопала — черепахова кішка з білими плямами у формі пелюсток.

Джмільосмуг — світло-сірий кіт із чорними смугами.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Голуболапка — пухнаста сіра кішка з блідо-зеленими очима (учениця Левожара).

Плющолапка — сіро-біла смугаста кішка (учениця Попелюшкосердої).

Королеви

(кішки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — блідо-сіра (з темнішими плямами) кішка із зеленими очима.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка.

Маколеда — черепахова кішка, мати кошенят від Бубконоса: рудої кішечки Вишеньки та брунатно-кремового котика Кротика.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Мишошубка — маленька темно-коричнева кішка.

Мурко — пухнастий смугастий кіт, колишній самітник із сірою мордою.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Горобинокіготь — рудий кіт.

Медикіт

Дрібнохмар — дуже маленький смугастий кіт (виховник Жарохвоста).

Жарохвіст — рудий кіт (учень Дрібнохмара).

Вояки

Дубошуб — маленький коричневий кіт (виховник Тхоролапа).

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт

Яблукошубка — ряба коричнева кішка.

Крукомороз — чорно-білий кіт.

Щурошрам — коричневий кіт із довгим шрамом на спині (виховник Соснолапки).

Снігопташка — сніжно-біла кішка.

Вохрошубка — черепахова кішка із зеленими очима (виховниця Шпаколапа).

Оливоноса — черепахова кішка.

Совокіготь — світло-коричневий смугастий кіт.

Кротоніжка — сіра кішка з чорними лапками.

Жеврошуб — темно-сірий кіт.

Багроверб — рябий буро-рудий кіт з широкою головою.

Тигросерд — темно-коричневий смугастий кіт.

Світошубка — кішка з кремовим хутром.

Новаки

Тхоролап — кремово-сірий кіт (учень Дрібношуба).

Соснолапка — чорна кішка (учениця Щурошрама).

Шпаколап — рудий кіт (учень Вохрошубки).

Королеви

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить навсібіч.

Плющохвоста — черепахова кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довголапа світло-коричнева смугаста кішка.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгою шерстю, сліпа на одне око.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Бориліт — рябий сірий кіт

Вояки

Воронокрил — темно-сірий кіт.

Совопух — світло-коричневий смугастий кіт (виховник Вусолапа).

Білохвістка — маленька біла кішка

Ночехмара — чорна кішка.

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт з білими лапами.

Зайцестриб — біло-коричневий кіт.

Листохвіст — темний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Мурахошуб — брунатний кіт з одним чорним вухом.

Вугленіг — сірий кіт, дві передні лапи в якого чорні.

Вересохвістка — світло-коричнева смугаста кішка з блакитними очима (виховниця Верхолапки).

Шевловуса — світло-коричнева смугаста кішка.

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима (виховник Галько-лапа).

Діжкохвоста — темно-сіра кішка.

Сонцемітка — черепахова кішка з великою білою міткою на лобі.

Вусолап — світло-коричневий кіт (учень Совопуха).

Верхолапка — сіро-біла кішка (учениця Вересохвістки).

Гальколап — великий світло-сірий кіт (учень Бризошуба).

Старійшини

Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.

Клаптевух — смугастий кіт.

Річковий Клан

Провідниця

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Воєвода

Шуваровус — чорний кіт (виховник Дірколапа).

Медикішка

Мільгокрила — золотиста кішка із поцяткованим хутром (виховниця Вербоясої).

Вербояса — сіра смугаста кішка (учениця Мільгокрилої).

Вояки

Брижохвіст — темно-сірий смугастий кіт.

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка (виховниця Пструголапки).

М’ятошуб — світло-сірий смугастий кіт.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Мілкохвоста — темно-сіра кішка (виховниця Мохолапки).

Ріненіг — рябий сірий кіт (виховник Очеретолапа).

Ружоніс — світло-коричневий смугастий кіт.

Вільшанокрил — черепахово-білий кіт.

Звисловусий — коричнево-білий смугастий кіт.

Хутропелюстка — сіро-біла кішка.

Травошкур — світло-коричневий кіт.

Видросерда — темно-коричнева кішка (виховниця Чмихолапа).

Дощешторм — плямистий сіро-блакитний кіт.

Новаки

Дірколап — темно-коричневий смугастий кіт (учень Шуваровуса).

Пструголапка — світло-сіра смугаста кішка (учениця Сіромрячки).

Мохолапка — коричнево-біла кішка (учениця Мілкохвостої).

Очеретолап — світло-коричневий смугастий кіт (учень Ріненога).

Чмихолап — сіро-білий кіт (учень Видросердої).

Королеви

Смеркошубка — коричнева смугаста кішка.

Мохошубка — черепахова кішка з блакитними очима.

Старійшини

Рябоноса — ряба сіра кішка.

Стрибохвіст — рудо-білий кіт.

Коти поза Кланами

Димок — м’язистий сіро-білий кіт, який живе в сараї на конярці.

Пушинка — маленька сіро-біла кішка, яка живе на конярці.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Пролог

Зірки деінде прозирали через пошматані хмари. Гілки стукотіли під чорним, як ніч, небом та обсипали листям затінену галявину в неглибокій западині. Вітер гуляв тією западиною, а кущі довкола неї дрижали й шелестіли, наче в них блукали вовки.

Посередині галявини від ревучого вітру зіщулилася стара кішка. На її тьмяній сірій шкурі поблискували зоряні лелітки. Вона нашорошила вуха, коли побачила, як до неї вниз схилом ступало двійко кішок.

— Жовтоікло, — заговорила до неї біла кішка. — Ми тебе шукали.

— Так, Левосерд сказав мені. — Жовтоікла підвела мокру від дощу голову та подивилася на свою колишню виховницю. — То що ти хотіла, Шевловусо?

— Ми поговорили, — різко відповіла та.

— Увесь Зоряний Клан про це говорив, — урвала її друга, черепахова кішка. — Кожен кіт вважає, що тобі слід було втрутитися та все припинити.

— Ти маєш на увазі битву між Громовим і Тіньовим Кланами? — Жовтоікла змахнула хвостом. — Невже, Папоротедимо, ти думаєш, що я маю таку силу?

Шевловуса нахилилася до неї.

— Ти могла принаймні надіслати повідомлення Громовому Кланові.

— Якби ти втрутилася, Бурошубка не загинула б. — Папоротедима підійшла ближче. У її голосі було ледве помітне гарчання. — Знаєш, вона колись була моєю новачкою.

— Я пам’ятаю, — хрипко відповіла Жовтоікла.

Папоротедима зіщулила очі.

— Мені доведеться привести її сюди.

Плечі Жовтоіклої опустилися.

— Вона була стара, — прошепотіла кішка. — Можливо, навіть зрадіє, що приєднається до нас.

Шевловуса хльоснула білим хвостом і рішуче сказала:

— Жоден вояк не хоче помирати. А в безглуздій битві й поготів.

Папоротедима скривила губи.

— Ти знала, до чого вдавалися коти з Темного Лісу. Вогнезорові не слід було кидати Чорнозорові виклик через той нікчемний шматок галявини. Ти хіба хотіла, щоб коти загинули?

Вітер кружляв у западині, смикаючи кішок за вуха й хвости. Аж тут із вершини схилу до них долинуло нявкання Синьозірки:

— Годі!

Колишня провідниця Громового Клану спустилася, щоб привітати товаришок. Вона по черзі кивнула Шевловусій та Папоротедимій.

— Битва була невдалою, але це нам наука, яку ми повинні засвоїти, — сказала вона.

Шевловуса зустріла її погляд.

— Що за наука?

Синьозірка стояла, уп’явшись лапами в траву, що колихалася на вітрі.

— Ми тепер знаємо, із чим маємо справу, — відповіла вона. — Коти Темного Лісу можуть змінити долі Кланів. Цієї битви не було б, якби не їхній підступ.

Жовтоікла здригнулася.

— Я мала здогадатися, що Клани постраждають, ще коли побачила в Темному Лісі Зорелома, — зізналася вона.

Шевловуса кивнула головою в бік колишньої новачки.

— І хто винен, що він там? Або що він узагалі народився? Ти порушила правильник і привела його у світ. То чого ще ти очікувала?

Жовтоікла знітилася.

— Якщо ми звинувачуватимемо одна одну, нам це не допоможе, — сказала Синьозірка. Вона підскочила до Жовтоіклої, обійнявши хвостом стару кошлату кішку. — Свого часу ми всі припускалися помилок.

Вуса Папоротедимої сердито сіпнулися.

— Але не всі ми порушували Вояцький правильник!

Синьозірка зустріла її погляд, не кліпнувши.

— На помилках ми вчимося найкраще, — рівно нявкнула вона. — І матимемо із цієї битви науку. Ми повинні відкинути давні образи. Клани мають об’єднати зусилля.

— Зорелом уже покарав мене більше, ніж я будь-коли того заслуговувала, — пробурмотіла Жовтоікла. — Тепер знову намагається покарати мене, знищивши Клани, які я колись вважала своїми.

— Таж не лише тебе! — огризнулася Шевловуса. — Хай там що відбувається в Темному Лісі, воно впливає на всіх нас. Нам треба впоратися з усім, перш ніж це завдасть іще більшої шкоди Тіньовому Кланові!

— Не тільки Тіньовий Клан постраждав! — сердито загарчала Синьозірка. — Вогнезір теж утратив життя!

Спалахнула блискавка. Кішки зіщулилися й закліпали очима, хутро стало сторч. Коли вдалині прокотився грім, на галявину почали тихо сходитися інші коти.

— Левосерде! — покликала Синьозірка.

Коли вона побачила, як її давній друг веде вниз схилом Багношуба й Дубосерда, то відчула полегшення.

— Що відбувається? — запитав Левосерд, зупинившись біля Синьозірки.

— Ми знаємо, що за битвою між Тіньовим і Громовим Кланами стояв Темний Ліс, — відповіла йому кішка.

— Усе розпочав Громовий Клан! — прогарчала Папоротедима.

— Ні, усе розпочали коти з Темного Лісу! — нагадала їй Синьозірка. Вона глянула на Жовтоіклу. — І не лише Зорелом. Тигрозір та Шулікокриг теж винні.

— Ми знаємо, кого саме вони тренують? — зіщулив очі Дубосерд.

Гладке хутро колишнього вояка Річкового Клану було поцятковане краплинами дощу.

Жовтоікла вискалила щербаті жовті зуби.

— Зорелом ладний забрати першу-ліпшу котячу душу, до якої дістанеться.

— А що, як вони завербують провідника Клану? — прогарчала Папоротедима.

Багношуб, старий медикіт Вітряного Клану, похитав головою.

— Ми більше не можемо довіряти жодному котові, — мовив він.

— І навіть жодному Клану, — похмуро пробурмотіла Шевловуса.

Багношуб напружився й покуштував повітря, нашорошивши вуха.

— Хто там? Багнокігтю, це ти? Ми не очікували тебе тут побачити.

Коти обернулися й побачили, що колишній вояк Вітряного Клану мчить униз по схилу.

— Я прийшов, щойно дізнався, що ви тут. То який план? Що ми робитимемо з котами Темного Лісу?

Синьозірка, оголивши пазурі, заповзялася люто видирати траву з-під лап.

— Ми повинні переконати Клани об’єднати зусилля та разом боротися з цією загрозою, — відповіла вона.

Шевловуса нашорошила вуха.

— І як вони дізнаються, з ким боротися?

— Чому б воякам Темного Лісу просто не прийти битися з нами, якщо вони так жадають бійки? — прогарчала Папоротедима.

Левосерд дивився поверх трави, що стелилася під вітром.

— Тому що це було б надто легко, — відповів він. — Вони знають, що завдадуть нам значно гіршої шкоди, якщо атакуватимуть Клани, які ми залишили.

— Хіба немає іншого способу перемогти їх? — питально подивився на Синьозірку Дубосерд.

Вона на мить завмерла, ніби хотіла прочитати його думки. Тоді кліпнула.

— Тигрозір завжди розумів лише мову насильства, — сказала кішка.

Дубосерд відвів погляд.

— Насильство — це все, що розуміє будь-який кіт із Темного Лісу, — з натиском вела далі Синьозірка. — Якщо спробуємо з ними домовитися, вони побачать у цьому слабкість.

— Щось поки ніхто не звинувачує Тіньовий Клан у змові із Зореломом, — пирхнула Шевловуса. Вона глянула на Жовтоіклу.

— Вочевидь, цього разу найбільше постраждав Тіньовий Клан, — додала Папоротедима.

У них над головами пролунав грім.

Шевловуса підштовхнула Папоротедиму:

— Краще ти приведи Бурошубку.

Щойно вона це сказала, небо розчахнулося. Дощ пролився на галявину, і коти розбіглися, кидаючись у дерева, мов у притулок.

— Папоротедимо! — покликала Жовтоікла черепахову воячку.

Папоротедима ковзнула по мокрій траві, зупинилася й озирнулася.

— Що? — озвалася вона.

Дощ затуманив погляд Жовтоіклої.

— Безпечної подорожі. — Її голос надломився. — І перекажи Бурошубці, що мені дуже шкода.

Розділ 1

Відчайдушний крик пролунав над галявиною, заглушивши ґвалт бійки. У цьому крику було більше горя, ніж люті.

Голуболапка ухилилася від Жабонога й розвернулася.

«Вогнезір!»

Провідника Громового Клану волочили галявиною. На траві за ним стелився блискучий багряний слід. Березопад іще глибше встромив зуби Вогнезорові в загривок і перекинув провідника на плечі Косариконога, а потім допоміг віднести його до дерев.

Жах пронизав Голуболапку. Битва навколо поступово вщухала, коти ховали кігті й ошелешено роззиралися. Ожинокіготь, Вогнезорів воєвода, з мокрими від крові плечима підійшов до Чорнозора. Провідник Тіньового Клану не підвів очей. Його голова була схилена над темно-рудою кішкою.

Ожинокіготь кивнув і прогарчав:

— Бій виграно. Галявина наша. Ви погоджуєтеся чи ми битимемося за неї знову?

Чорнозір блиснув через плече поглядом, сповненим палкої ненависті.

— Забирайте, — прошипів він. — Вона ніколи не вартувала крові, яка пролилася тут сьогодні.

Коли Ожинокіготь відступив, Голуболапка впізнала руду шкуру.

«Бурошубка! — ахнула про себе новачка. — Невже вона мертва?»

Воєвода Тіньового Клану лежала непорушно, лише кров цебеніла з губ. Її побратими почали обережно проходити повз вояків Громового Клану й прямувати до смерек. Жеврошуб, Тигросерд і Горобинокіготь зупинилися біля провідника. Жеврошуб підштовхнув Чорнозора та м’яко спрямував його в напрямку дерев, а Тигросерд підхопив тіло Бурошубки й повільно, обережно поклав його на плечі Горобинокігтю. Відтак вони мовчки пішли за своїми пораненими побратимами до оповитого туманом лісу.

Голуболапка дивилася їм услід, її сили вичерпалися, вона лише спостерігала, як зникає в тіні Тигросердів хвіст. Новачка озирнулася, шукаючи Плющолапку. Сестра допомагала Цвітопалій шкутильгати до лісу.

— Ходімо, Цвітопало, — м’яко казала Плющолапка посестрі. — Сойкопер тобі допоможе.

У її нявканні не було й натяку на минулі сварки.

Вивіркострибка оглядала рани Листоплесої, яка роздивлялася бойовище круглими від хвилювання очима.

— З Левожаром усе гаразд, — заспокоїла сестру Вивіркострибка.

Ясносерда, задихаючись, лежала на траві, її єдине здорове око було так широко розплющене, що видно було білу облямівку навколо райдужки.

Хмарохвіст підштовхнув її мордою.

— Ходімо, ти почуватимешся краще, коли почнеш рухатися, — закликав він.

Ясносерда тихо застогнала, намагаючись звестися на лапи.

Джмільосмуг із розірваним вухом оглядав зім’яту траву.

— Я думаю, ми їм показали, — заявив він.

Ліщинохвоста зневажливо зиркнула на нього і притиснулася до Мишовуса, облизуючи скривавлене, скуйовджене братове хутро.

— Показали їм що? — пробурмотіла вона між облизуваннями. — Скільки крові треба пролити в безглуздій битві?

Тільки Левожар на вигляд був неушкодженим. На його боці виднілася пляма крові, але Голуболапка знала, що то не його кров. Вона насупилася, сумніви обсіли її голову, немов шпаки. Левожар був частиною пророцтва, як і вона. Його сила полягала в здатності битися з будь-яким котом, узагалі з будь-якою істотою, і лишатися цілим.

«Чому ж Левожар не міг урятувати Вогнезора? — у відчаї думала Голуболапка. — Який сенс мати всю цю силу, якщо він не зумів допомогти провідникові?»

Навпроти неї пройшовся Ожинокіготь, перетнувши заюшену кров’ю Бурошубки траву, і торкнувся кінчиком хвоста Левожарового плеча.

— Бурошубка була застарою для цієї бійки, — пробурмотів він. — Ти не винний, що вона загинула.

Левожар понурив голову.

«О Зоряний Клане! — подумала Голуболапка. Їй зсудомило живіт. — Невже Левожар убив Бурошубку?» Її виховник здавався розбитим, очі його потьмяніли. Вона поспішила до нього й притиснулася до його боку. Кішка почувалася геть безпорадною. Її сила полягала в здатності чути й бачити те, що відбувалося далеко, значно далі, ніж могли відчувати інші коти, тож вона повинна була передбачити, що задумав Тіньовий Клан. Натомість то її сестра Плющолапка розповіла Вогнезорові, що Чорнозір планує вторгнутися на територію Громового Клану й захопити частину земель для полювання. Невже Зоряний Клан надіслав Плющолапці сон через те, що Голуболапка відмовилася використовувати свою силу, щоб шпигувати за іншими Кланами? Можливо, якби Голуболапка слухала й спостерігала, як просив Левожар, то знала б, що збирався скоїти Тіньовий Клан? Вона могла б попередити Вогнезора про це раніше, а тепер у нього не залишилося іншого вибору, як битися.

«Чи могла я цьому запобігти?» — думала кішка.

Вона відчула тепле Левожарове дихання, коли той торкнувся мордою її маківки.

— Ходімо, — утомлено прошепотів виховник. — Ходімо додому.

Голуболапка притиснулася до Левожара, і вони на важких лапах попленталися крізь шепотливі дерева.

Розділ 2

Сойкопер простягнув лапу в дальній куток свого сховища із цілющими травами. Він відчув несвіжий запах нагідок, залишених під каменем. То були його останні запаси — і такі старі, що він не був упевнений, чи трави досить міцні, щоб вилікувати інфекцію в рані Карохвістки. Але все-таки видер кігтями нагідки й лапою змішав їх із рештками сухого дубового листя.

— Можливо, пектиме, — попередив він Карохвістку.

Черепахово-біла кішка терпеливо сиділа біля гнізда Терносяйної.

— Нічого страшного, — нявкнула вона.

З відлуння голосу Карохвістки Сойкопер зрозумів, що вона дивиться на дрімливу молоду воячку.

— Мені здається, у неї грубе дихання.

Терносяйна заснула перед заходом сонця. Їй навіть не завадив постійний потік поранених вояків і новаків, що знай собі заходили в кубло медикотів. Карохвістка зайшла останньою і наполягала, що почекає, доки не допоможуть іншим, дарма що рана на її плечі була глибокою і з неї досі цебеніла кров.

Сойкопер натиснув на примочку й потягнувся за павутинням, щоб затулити її.

— У неї інфекція в грудях, — пояснив медикіт, закриваючи рану липкими білими пасмами. — Я не впевнений, що краще: загадати їй виконувати важчі вправи, щоб очистити груди, чи навпаки — дати відпочити й чекати, доки організм сам подолає інфекцію.

Карохвістка торкнулася мордою його плеча.

— Ти радився з Листоплесою?

Сойкопер різко махнув хвостом у бік купи закривавленого моху й залишків трав, які всіяли долівку кубла.

— Як ти гадаєш, коли б я встиг?

— Я просто запитала, — відповіла Карохвістка.

— Крім того, — пробурмотів Сойкопер, — Листоплеса теж була зайнята лікуванням поранених.

— Так, звісно. — Карохвістка підвелася за лапи. — Дякую за трави.

Пошкодувавши про свою різкість, Сойкопер торкнувся хвостом її боку.

— Хочеш, дам тобі макового насіння, щоб ти краще спала?

— Ні, дякую, — відповіла Карохвістка, виходячи з його кубла. — Орлякошубове хропіння заколисує мене краще за будь-які ліки.

Сойкопер уже полікував золотистого вояка, вправивши на місце його вивихнуте плече, і відправив його до гнізда із суворими вказівками не рухатися до сходу сонця. Решта Клану не зазнала серйозних поранень. Тільки Вогнезорова рана потребувала ретельної уваги. Дірка на його шиї була міцно затулена павутинням. Вона загоїться, але життя, яке просочилося через неї, ніколи не повернути.

Сойкопер згадав блідий силует, який бачив у Зоряному Клані. Тепер, певно, він був трохи менш прозорим, а його полум’яна шкура здавалася ще яскравішою на тлі зелених мисливських угідь Зоряного Клану.

Коли Карохвістка, накульгуючи, вийшла з кубла, Терносяйна заворушилася

— Який безлад, — прохрипіла вона, розглядаючи кубло через край свого гнізда.

— Як справи?

Сойкопер понюхав її та з полегшенням виявив, що вуха в кішки стали прохолоднішими.

— Спати хочу. Як там Вогнезір?

Терносяйна кліпала очима.

— Спить у своєму кублі, — відповів їй Сойкопер. — Піскошторма наглядає за ним. За кілька днів він одужає.

— Якби Бурошубка на нього не напала… — Терносяйна встигла почути новини від інших вояків. — Тоді з Вогнезором усе було б гаразд, а Левожар не вбив би Бурошубку.

Сойкопер напружився.

— Бурошубка була застарою, щоб воювати!

Зашелестів ожиновий пліт, і Сойкопер вдихнув знайомий Левожарів запах. Вояк важко ввалився в кубло.

— Я мав усвідомити це, перш ніж напасти на неї.

— Що ще ти міг вдіяти? Вона вбивала Вогнезора.

Сойкопер струснув хутро й перетнув кубло, щоб привітати брата.

— З Голуболапкою все гаразд?

— Так, — заспокоїв його Левожар. — Вона якась принишкла. Але все добре.

Коли Голуболапка повернулася з битви, вона вся тремтіла. Від шоку майже нічого не говорила. Сойкопер запропонував їй чебрець, але вона відмовилася, сказавши, що просто втомилася. На відміну від побратимів, які прагнули розповісти іншим про кожен свій бойовий маневр, Голуболапка сиділа мовчки, поки Сойкопер її оглядав. Лише згадала про те, що Левожар урятував її від Світошубки.

«Чи справедливо змушувати новаків битися разом із вояками?» — роздумував Сойкопер. Від хвилювання за Голуболапку йому зсудомило живіт. Іноді вона здавалася такою юною. Принаймні з Плющолапкою все було гаразд. Насправді новачка здавалася навіть доволі задоволеною собою. Тільки забитий хвіст свідчив про те, що їй довелося зіткнутися з найсильнішими вояками Тіньового Клану.

Але вона більше не згадувала про свій сон. Той самий сон, який розповіла Вогнезорові та в якому Тіньовий Клан уторгнувся на територію Громового Клану, через що лісовими струмками потекла вояцька кров. Сойкопер увійшов у думки Плющолапки й побачив, що той сон фактично зник із її голови. Як вона могла забути кошмар, який спровокував битву між Громовим і Тіньовим Кланами?

Сойкопер перевів невидющий блакитний погляд на Левожара.

— Чи воно було того варте?

— Битва? — Левожар напружився. — Звичайно!

— Але втратити два життя через нікому не потрібний шматок галявини!

— Зате це послугує гарним попередженням для Тіньового Клану. Навряд чи вони його забудуть.

— Таж якою ціною? — зітхнув Сойкопер.

— Ми не повинні зараз розм’якати. — Голос Левожара знизився до шепоту, бо він побачив, що Терносяйна стала на них поглядати. — Хтозна, яким може бути наступний удар.

Плечі Сойкопера опустилися, коли Терносяйна знову закашлялася.

Левожар тицьнув брата носом, підштовхуючи його в бік недужої кішки.

— Зараз ми не можемо собі дозволити ігнорувати жодні знаки, — прошипів він. — Іди-но допоможи Терносяйній. Ми поговоримо пізніше.

Коли брат вибіг із печери, Сойкопер заходився лапами масажувати Терносяйній бік. Кашель ущух, і вона поклала підборіддя на край гнізда, її дихання сповільнювалося.

— З нею все гаразд? — пролунало біля входу в кубло тихе нявкання Листоплесої.

Кішка підійшла до гнізда Терносяйної.

— Уже не така гаряча.

Сойкопер чув, як Листоплеса зішкрібала з лап павутиння. За запахом збагнув, що вона накладала примочки на рани Хмарохвоста.

— Як плече Орлякошуба? — запитав він. Медикіт хвилювався, що невдало вправив плече й більше нашкодив, аніж допоміг. — Ти встигла подивитися на нього?

— Та-ак. — Вона вагалася. — А сам ти як думаєш?

Сойкоперові зсудомило живіт. Колись, коли Листоплеса була його виховницею, вона часто ставила такі запитання, щоб перевірити знання. Але тепер голос кішки звучав достоту дуже невпевнено. «І чого вона бурмоче, як перелякана новачка?» — роздратовано подумав медикіт. Можна подумати, вона боялася сказати йому щось зайве. Його думки повернулися до тих часів, коли вона керувала ним у цьому самому кублі. Впевнено ставила запитання, вимагала, щоб він сам питав про все, чого не розуміє. А від її м’яких, але наполегливих порад він тоді казився так, що, здавалося, повітря тріщало.

Згадувати все це було боляче. Сойкопер знав Листоплесу в ті дні, він міг передбачити кожну її заувагу. Але відтоді, як виявилося, що вона його мати, він почувався так, наче геть її не знав.

Проігнорувавши запитання, він випровадив кішку.

— Зайди подивися, як там Вогнезір, будь ласка, — попросив на прощання та підвів лапу, щоб умитися.

Листоплеса так низько схилила перед ним голову, що її вуса торкнулися його пальців на лапах.

— Звичайно.

«Та годі вже тобі поводитися, наче миша», — обурено подумав Сойкопер, витягаючи з пазурів гілочку чебрецю. Зашелестів ожиновий пліт, і він почув, як подушечки Листоплесої швидко потупцювали галявиною.

Сойкопер прислухався до звуків табору: побратими влаштовувалися на нічліг. Маколеда мила Кротика та Вишеньку в яслах. Гуркотливе Муркове нявкання лунало з кубла старійшин. Орлякошуб хропів, як те й передбачала Карохвістка. Цвітопала мостила собі нове гніздо в кублі вояків під поваленим буком. Можливо, вона намагалася відтворити те гніздечко, що в неї було, до того як дерево розчавило кубло.

Медикіт здригнувся, згадавши день, коли впав бук. Через дощ земля стала рихлою та не втримала його коріння. Тож велике дерево сповзло з вершини скелі та впало на табір, розтрощивши кубло старійшин і зруйнувавши терновий кущ, під яким раніше спали вояки. Довгохвіст загинув. Терносяйна покалічилася: у неї зламано хребет і через те вона більше не відчуває задніх ніг. Лише надзвичайні відчуття Голуболапки вберегли решту котів від смерті чи каліцтва.

Пів повні Клан наполегливо працював, щоб відбудувати домівку, прибираючи, скільки було можливо, деревину, листя та гілки. Коти перебудували кубло старійшин, обплівши товсті гілки розколотого бука гнучкими бростками старої жимолості. Звісно, бук досі лежав у таборі, його стовбур скидався на хребет, гілки встромлялися в галявину, а коріння, наче кігті, вчепилося в ожиновий пліт. Ночі більше не були тихими — було чутно, як риплять гілки та шарудить листя. Звісно, вояки намагалися якось цьому зарадити: обсмикували та поправляли зайві гілки, облаштовуючи собі гнізда в новому кублі, які розмістили під найміцнішим гіллям поваленого дерева.

Сойкоперові досі було важко орієнтуватися в таборі, він знай собі спотикався об якесь галуззя, що стирчало з дерева або яке побратими відкинули вбік, але ще не прибрали. Довгохвостові, сліпому старійшині, ще важче було б пристосуватися. Можливо, йому й пощастило вчасно потрапити до Зоряного Клану, пощастило більше, ніж Терносяйній. Зараз вона кашляла, бо в її грудях зібрався слиз, позаяк кішка не могла бігати й полювати, як її товариші. Вона могла лише повзти до галявини та назад, її задні кінцівки тягнулися за нею, як мертва здобич.

Сойкопер здригнувся. Тренування не допомогло Терносяйній. Він ополоснув лапи в калюжі, здригаючись від холодної води, потім поплентався до купи папороті біля гнізда Терносяйної.

Коли Сойкопер загорнувся в гладкі стебла й заплющив очі, усі його думки знов опосів сон Плющолапки. Чому Зоряний Клан розпочав цю битву? Він не міг позбутися настирливої підозри, що Зоряний Клан ніколи б не надсилав сон Плющолапці. Чому вони обрали саме її, а не якогось кота з Трійки?

«Я поговорю про це вранці з Левожаром», — вирішив кіт. Утомлений до кінчика хвоста, він дозволив своєму розуму поринути в сон.

* * *

Сойкопер здригнувся через сморід тліну. Розплющив очі та побачив, що опинився в Темному Лісі. Його оточували тіні, які скидалися на темні шкури. Він нервово озирнувся. Що він тут робить? Невже Тигрозір вирішив його завербувати?

Таж ні, Тигрозір не міг бути таким дурним, щоб вирішити, буцімто йому це вдасться.

Він покуштував повітря. Язик відчув знайомий запах. Напружившись, Сойкопер вдивлявся крізь темряву.

— Привіт! — пролунало веселе нявкання на галявині попереду.

«Плющолапка?»

— О, вибач, якщо я сьогодні тебе налякав, — жваво занявкав хтось у відповідь.

«Та з ким вона розмовляє?» — здивувався Сойкопер.

— Ти мене зовсім не налякав. — Дивно, але голос Плющолапки не здавався зляканим, ба навіть здивованим, дарма що вона опинилася в Темному Лісі. — Я знала, що ти не зробиш мені боляче. Ти ж мій побратим, чи не так?

«Побратим?»

Сойкопер припав до землі, пірнув у туман і поповз уперед. Він побачив Плющолапку, яка стояла від нього на відстані трьох лисячих хвостів. Вуха в неї були нашорошені, хвіст вона тримала високо. Сойкопер упізнав широкі плечі темно-коричневого смуганя, що стояв біля неї.

«Тигросерд!»

Вояк Тіньового Клану притулився до Громової новачки.

— Я бачив тебе з Шулікокригом того вечора, коли тренувався із Зореломом. Я ніколи не думав, що ти станеш однією з нас.

«Однією з нас?»

Здивований Сойкопер підкрався ближче.

Тигросерд обійняв Плющолапку хвостом.

— Ти гарна воячка. — Після цих слів підлещена Плющолапка роздула груди, а Тигросерд повів далі: — Проте шкода, що нашим Кланам довелося битися. Як таке могло статися?

«Ну ж бо, розкажи йому про свій сон!» — подумки закликав її Сойкопер.

У тіні зашурхотіли кроки. Холодок страху пішов Сойкоперовою спиною, коли він почув сердите нявкання, яке урвало розмову двох молодих котів.

— Ходи сюди, Плющолапко! Ти марнуєш час!

У Сойкопера перехопило дух, коли він упізнав, що то за кіт говорив. То був Шулікокриг, син Тигрозора. Шулікокриг був нескінченно розлючений через те, що його зведений брат Ожинокіготь убив його. Шулікокриг намагався позбавити життя Вогнезора, бажаючи залишити Громовий Клан без провідника. Тоді Громовий Клан став би вразливим, і Шулікокриг і Тигрозір змогли б реалізувати свої жорстокі амбіції.

— Ти сьогодні добре билася, — гаркнув колишній вояк Річкового Клану. — Але ти схибила, коли напала на Жеврошуба. Ніколи не обертайся на двох ногах, якщо можеш упоратися на одній!

Він поманив Плющолапку хвостом. Вона без вагань пішла за ним, зникнувши в тумані. З тіні знов долинуло Шулікокригове гарчання:

— Почекай там, Тигросерде. Зорелом незабаром прийде по тебе.

Сойкопер, примерзши лапами до холодної землі, з жахом дивився на те, що відбувалося.

Навколо нього кружляв туман, з тіні стали здійматися звуки нявкання й гарчання. Він чув молоді голоси, які жваво ставили запитання та вимагали схвалення. Він чув голоси старших котів, які щось владно гарчали у відповідь, спонукаючи молодих котів битися, наполягаючи, щоб ті билися завзятіше. Це скидалося на звичайний шум тренувань, який можна почути в будь-якому Клані біля озера — тільки це було не озеро, а Місце Без Зірок. Сойкопер побачив гладкі маслянисті шкури, які борсалися в тіні, й відчув запах Річкового Клану. Поза смугою сірих папоротей було видно фігури котів, що здіймалися й замахувалися одна на одну.

«Невже Вітряний Клан теж тут тренується?» — подумав кіт.

— Випусти кігті!

— Бийся, як вояк, а не як кошеня!

Запахи тліну заполонили язик Сойкопера.

Тоді з тіні долинуло нявкання Бризошуба.

— Хотів би я сьогодні взяти участь у вашій битві, — голос вояка Вітряного Клану був знервованим і розчарованим. — Я бився б на вашому боці, якби мені дали таку нагоду.

«З ким він розмовляє?» — подумав Сойкопер.

Медикіт покуштував повітря, намагаючись спіймати запах кота крізь огидний сморід Темного Лісу, і здригнувся, упізнавши запах Тіньового Клану. Вояк Вітряного Клану Бризошуб присягнув на вірність Тіньовому Кланові!

Між деревами зарухалася інша фігура. Сойкопер помітив довгий темний хребет, що змією звивався крізь туман. Жовтоікла назвала ім’я цього кота під час її останніх відвідин Темного Лісу — ім’я, яке вона виплюнула з язика, немов отруту.

«Зорелом».

— Не хвилюйся, Бризошубе, — прогарчав чорношерстий вояк. — Буде ще багато нагод побитися. Ми знищимо Вояцький правильник. І коли він зникне, наша сила буде безмежною.

Бризошуб схвильовано гарчав, а Зорелом повів далі:

— Не буде жодних мишачих правил, які вказують нам, що робити. І тоді ми зможемо зробити Клани сильнішими, ніж будь-коли.

Страх скрутив живіт Сойкопера, і він здригнувся. Кланові коти, що звичайно жили біля озера, були тут скрізь. Він відчував, як б’ються їхні гарячі серця, запалені брехнею мертвих котів Темного Лісу. Тепер не можна сховатися від того, що відбувалося: вояки Темного Лісу тренували котів із кожного Клану, бажаючи, щоб ті повстали проти побратимів, порушили Вояцький правильник, за який Клани так довго боролися.

Розділ 3

— Мишаче лайно! — буркнув Левожар собі під ніс, коли Березопад, хропучи, утретє перекинув задні лапи йому на живіт.

«От би мені поспати!» — подумав Левожар. Він грубо відкинув Березопадові лапи та підхопився.

— Ой! — нявкнув кіт, бо гостра гілка вколола його між вух.

Дах кубла був низький і колючий, мов їжак, бо весь стовбурчився гілляччям. Зайві гілки ще треба відломити. Усе кубло слід привести до ладу.

Левожар зморщив носа. У повітрі витав запах потомлених боєм вояків. Коли він згадував про бійку, від неспокою йому судомило живіт. Бурошубка не мала померти. Сутичка за галявину Двоногів мала тривати доти, доки найсильніший Клан не захопить територію. Тільки-от при цьому ніхто не очікував чиєїсь смерті.

Левожар проштовхнувся повз Міллі, яка згорнулася калачиком біля входу, і висунувся з кубла, холодне повітря куснуло його за носа. Він кліпав очима, тішачись холодом і звільняючись від гілок, які тягнули його за шкуру. Галявина виблискувала в яскравому місячному сяйві. Іній посріблив урвища, які оточували табір, і земля була твердою, наче камінь. Теплі Левожарові подушечки защипало від холоду, а за кілька кроків вони вже затерпли.

Він мовчки прислухався. У кублі медикотів Сойкопер заспокоював Терносяйну, яка саме розкашлялася. Кротик мурчав у яслах — певно, грівся молоком Маколеди. Здавалося, вчорашня битва відбулася в якомусь іншому світі.

З вершини влоговини почувся слабкий тріск. Левожар різко звів погляд й у світлі місяця побачив, як звідти впав крихітний камінчик. Із легесеньким стукотом приземлився на замерзлу галявину.

«Щось там є», — подумав кіт.

Левожар попрямував до тернового живоплоту. Сойкопер попередив, що Темний Ліс повстає проти них, тому жоден незвичайний знак не можна пустити позавіч.

— Левожаре? — Попелюшкосерда протиснулася слідом за ним із кубла. — З тобою все гаразд?

Він озирнувся. Сіре смугасте хутро Попелюшкосердої після сну скуйовдилося.

— Ти щось почув? — знову спитала вона.

Зашумів терновий живопліт, і в улоговину вийшла Ліщинохвоста.

— Що таке? — спитала кішка.

Вогнезір призначив їх із Сіросмугом охороняти вхід до влоговини. Провідник Громового Клану завжди подвоював варту після боїв.

— Ти зараз нічого не бачила чи не чула?

Левожар озирнувся на вершину влоговини.

Ліщинохвоста простежила за його поглядом.

— Ні.

— А Сіросмуг?

— Хтось мене кликав? — озвався сірий вояк, зазираючи крізь терновий живопліт.

Його шерсть розпушилася від холоду.

— Нічого підозрілого не сталося, поки ви були на варті? — наполегливо питав Левожар.

— Та нібито нічого, — відповів сірий кіт.

Ліщинохвоста потягнулася, стримуючи позіхання.

— Ніч тиха, як зорі, — погодилася вона з товаришем. — А чому ти питаєш? Ти на щось очікуєш?

Впалий камінчик блиснув на мерзлій землі.

— Мабуть, просто здобич гасає, — пробурмотів Левожар.

— Ммм… здобич. — Сіросмуг облизав губи та зник із виднокола.

Ліщинохвоста обтрусилася й пролізла за ним крізь терновий живопліт.

Попелюшкосерда глипнула на Левожара.

— Ходімо перевіримо?

Левожар завагався.

— Таж у лісі дуже холодно.

Попелюшкосерда знизала плечима.

— А ми швидко побіжимо та зігріємося.

— Але зараз глупа ніч, — не здавався Левожар.

Він не хотів ділитися з нею переживаннями. «А якщо там щось є?» — подумав кіт. Відчув, як у грудях здійнялася хвиля неспокою.

— Ти краще залишайся тут. Я сам перевірю.

Очі Попелюшкосердої спалахнули.

— Я не кошеня!

Схвильований Левожар махнув хвостом.

— Та я не мав на увазі…

Попелюшкосерда пройшла повз нього.

— І я не збираюся тут стояти й чекати, поки мої лапи примерзнуть до землі!

Левожар зітхнув, підійшовши до входу в табір. Якщо вже Попелюшкосерда уперлася, немов кілок у плоті, він ніяк не міг цьому зарадити.

Він пішов за нею до тернового живоплоту.

— Нам краще шукати ознаки Тіньового Клану, — попередив вояк. — Вони досі можуть прагнути нам помститися.

Попелюшкосерда різко озирнулася на нього.

— Ти так вважаєш? — спитала вона.

Кішка проштовхнулася через терновий пліт.

Левожар пирхнув, дратуючись сам на себе. Вона мала рацію: він поводився з нею, як із малим кошеням.

— Е, куди це ви зібралися вдвох? — гукнув до них Сіросмуг, щойно вони вийшли з-за тернової огорожі.

— Не можемо заснути, — пояснила Попелюшкосерда.

— То будьте обережні, — застерегла їх Ліщинохвоста.

— Ми недовго. — Коли Левожар вимовляв ці слова, з його рота вихопилася пара. — Занадто холодно.

Він пішов вузькою стежкою через замерзлу папороть і вгору між деревами.

На вершині влоговини вони вийшли з лісу на місячне сяйво. Левожар понюхав траву, що обрамляла вершину скелі. Вона була в’ялою від морозу, і він не відчував нічого, крім запаху мерзлого листя та наморозі.

— Ти взагалі як? — нявкання Попелюшкосердої було притишеним від тривоги.

— Ти про що?

— Про Бурошубку. — Попелюшкосерда схилила голову набік. — Про її загибель.

Левожар напружився.

— Ти маєш на увазі те, що я її вбив?

— Ти мав урятувати Вогнезора.

— Я не хочу говорити про це. — Левожар знову звернув погляд на траву, стежачи за блискучими стеблами на краю влоговини, що росли до впалої гілки. Кіт відчував лише запахи Громового Клану. Жодної ознаки порушників або здобичі.

— Про це треба говорити, — наполягала Попелюшкосерда. — Бо коти пліткуватимуть. І ти не можеш просто вдавати, що цього не сталося.

— Цього не повинно було статися! — Ті слова немовби самі прохопилися в Левожара, і його швидко захлиснув гнів. Він стрибнув на впалу гілку й обернувся на товаришку. — Я не хотів її вбивати! — Він люто роздирав кору, вириваючи кігтями цілі шматки. — Я просто намагався врятувати Вогнезора! Але мені навіть це не вдалося. Він усе одно втратив життя!

Попелюшкосерда здригнулася від чергових друзок кори.

— Ти таки врятував Вогнезора, — твердо сказала вона. — Хто знає, що Бурошубка чинила б далі? Вона могла забрати всі його життя.

Чому вона змушувала його згадувати про це? Кіт раптово повернувся думками до бійки, згадав, як Бурошубка щосили намагалася вирвати життя з Вогнезора. Аж здригнувся, коли відчув, як вона обм’якла під його пазурами. Чому Зоряний Клан дозволив йому вбити її?

Попелюшкосерда, утім, вела далі:

— Кожен вояк знає, що може загинути в битві. То чому ти такий засмучений? Чи ти боїшся, що Тіньовий Клан помститься нам? — У її темно-синіх очах відбивалися зорі. — Та за що їм мститися? Таке трапляється, що вояки гинуть у бійці. Клани мають жити далі попри все.

— Вона була їхньою воєводою! — огризнувся Левожар.

Попелюшкосерда зустрілася з ним поглядом.

— Вона була дуже стара.

Лють Левожара вщухала. Він раптом пошкодував, що дозволив гніву взяти гору.

— Справжній вояк не вбиває, щоб перемогти, — пробурмотів він. — Пам’ятаєш правильник?

Попелюшкосерда кліпнула очима, її хутро, що стояло сторч, тепер розгладилося. Потім кішка повернулася й втупилася в дерева, ніби спостерігаючи в лісі за чимось, що бачила лише вона.

— Можливо, часи змінюються, — видихнула вона.

Левожар напружився.

— Ні!

Попелюшкосерда переступила на лапах.

— Що ти маєш на увазі? — вимогливо спитав Левожар. — Вояцький правильник такий самий, як і завжди. Як може змінитися щось таке важливе для всіх Кланів?

— Хіба ти сам цього не відчуваєш? — знизала плечима Попелюшкосерда.

— Що я маю відчувати? — Левожарові закололо шкуру. «Невже Голуболапка вибовкала іншим котам про пророцтво?» — злякався він.

— Щось… — Попелюшкосерда наче підшукувала потрібні слова. — Щось відчувається інакшим. Битва була дуже жорстокою — надто жорстокою для звичайної бійки за кордони. Скидалося на те, наче це був лише початок чогось набагато гіршого. — Її очі були круглі й темні, немов плеса.

Левожар витріщився на неї. «Чи лише вона це відчула, чи це зрозуміли й інші коти?» — спитав він себе. Він звик до пророцтва: «Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах». Він знав про підступи давніх ворогів, і що хмари дедалі частіше заступали Місяць. Клани були на межі темряви. Знання того, що він один із Трійки, забарвлювало для нього кожну мить, формувало кожну його думку. Але решта Клану має бути захищена від цього знання. Це було за межами їхнього усвідомлення, за межами того, з чим вони могли впоратися, хоч як наполегливо тренувалися б, хоч як глибоко вірили у Вояцький правильник.

— Тобі наснився сон? Якесь попередження? — запитав він. — Якщо так, то ти повинна сказати Вогнезорові.

Попелюшкосерда похитала головою.

— Ні. Просто мені здалося, що Бурошубка навмисне намагалася вбити Вогнезора. Вона була гарною воячкою. Тож навіщо їй його смерть? Вона, мабуть, знала, що Зоряний Клан цього не схвалить.

Левожар нахилився до неї, а вона вела далі.

— Знаєш, складалося враження, ніби щось дуже темне керувало Тіньовим Кланом.

Аж тут із-за дерев пролунав вереск. Через нього обоє котів закрутилися на місці. Їхнє хутро стало дибки, пазурі оголилися. З-поміж стовбурів вилетіла біла сова. Птаха шугнула просто до них, розмахуючи сніжно-білими крилами. Коли вона пролітала повз, коти побачили, як здіймається на вітру її пір’я.

— Що це таке, заради Зоряного Клану? — ахнув Левожар.

Кінчик совиного крила вдарив його по морді. Він намагався втримати рівновагу на гілці, а сова, знову скрикнувши, полетіла над улоговиною. Попелюшкосерда з переляканим зойком чкурнула до дерев, її хвіст розпушився, як гілка дроку. Левожар кинувся назирці.

Він хотів покликати товаришку, щоб заспокоїти, але передумав. Під час бігу воячка швидко позбавиться страху. Крім того, йому подобалося відчувати холодний нічний вітер. Він почувався тоді могутнім. Навколо нього розпливалися дерева, гілки тремтіли, коли він біг. Вояк бачив хвіст Попелюшкосердої, що маячив попереду. І, коли вона бігла крізь папороть, він уже не стирчав, а гладко звивався за нею. Кіт помчав слідом, мерзлі стебла шкрябали його хутро.

Попелюшкосерда вискочила з папороті та збочила на лісову підстилку на короткому крутосхилі. Кішка граційно стрибнула та помчала далі. Вона відхилилася, щоб обійти сплетіння кущів ожини. Коти бігли дедалі глибше в ліс, і дерева навколо них густішали. Левожар дозволив Попелюшкосердій вести перед, насолоджуючись теплом її сліду, підлаштовуючись під її темп, зосереджуючись лише на землі під своїми лапами.

Коли Попелюшкосерда почала уповільнюватися, він теж збавив темп. Потім вони разом зупинилися, їхні боки здіймалися, обоє важко дихали. Левожар здивувався, побачивши покинуте гніздо Двоногів, що виділялося на тлі темних дерев. Він навіть не помітив, що вони так далеко забігли. Коти мовчки пройшли повз гніздо й попрямували вгору по зарослому дубами схилу. Їхній шлях перегородила ожина, але Попелюшкосерда вперто пробивалася далі, аж поки не натрапила на крихітну галявину.

Позаду зупинився Левожар.

— Де ми? — спитала Попелюшкосерда, обертаючись.

Левожар обвів очима тісний простір, огороджений ожиною. Він бував тут колись раніше. Тоді схил був рівним і вкритим травою, а посередині його темніла яма. Тепер яма зникла, і замість гладкої трави тут була лісова підстилка, вкрита камінням і багнюкою.

Левожарові стало зле. Десь під цією зраненою землею лежало тіло його сестри Падуболистки. Саме звідси вона втекла в тунелі після того, як дізналася, що їхня справжня мати — Листоплеса. Вхід обвалився й зник за зсувом, поховавши сестру назавжди.

— Де ми?

Попелюшкосерда торкнулася його вусами.

Левожар похитав головою. Тільки він і Сойкопер знали правду про зникнення Падуболистки, про причину, чому вона зникла під землею: не лише через Листоплесу, а ще й тому, що вона вбила Золошуба — єдиного кота, який, крім них і Вивіркострибки, знав їхню таємницю. Падуболистка божеволіла через цю таємницю і, коли смерть Золошуба не зарадила її думкам, розповіла правду на Зборищі. Потім повернулася, щоб востаннє висловити образу Листоплесій. Відтак утекла до тунелю. Щодо її побратимів, то вони завжди вважали, що вона загинула через нещасний випадок. Вони так і не дізналися, хто вбив Золошуба, і вважали, що це, найпевніше, скоїв якийсь волоцюга.

Левожар пам’ятав, який був схвильований, коли вперше побачив ті тунелі. Дивовижа! Таємне місце для зустрічей і розваг. Тепер він дивився на розколоту землю й шкодував, що Вересохвістка колись на них натрапила. Почуття провини вкололо його, щойно згадав, як грав під землею з гарненькою воячкою Вітряного Клану, коли вони обоє ще були новаками.

З горла в нього вихопилося гарчання. Якби Вересохвістка не надибала ті тунелі, Падуболистка могла бути жива.

— Агов? — тривожне нявкання Попелюшкосердої привело Левожара до тями.

Лапи боліли, і він зрозумів, що надто глибоко впивався пазурами в мерзлу землю.

— Що сталося? — Попелюшкосерда дивилася на нього, схиливши голову. — Ти досі переймаєшся через ту сову?

— Мабуть. — Левожар вистромив пазурі із землі й кілька разів лизнув хутро, щоб пригладити його. — Ну ж бо, перевіримо кордон із Тіньовим Кланом, — запропонував він, сподіваючись відвернути кішчину увагу. — Ми майже поряд.

— Досі думаєш, що вони жадають нашої крові?

Левожар глянув на небо, що дедалі світлішало. Він пустив позавіч кепкування.

— Скоро світанок, — нявкнув кіт. — Ми можемо вирушити в досвітанковий патруль та доповісти Вогнезорові.

Попелюшкосерда видихнула з полегшенням.

— Ти знову говориш як вояк. — Вона проскочила повз нього. — А то я вже почала за тебе хвилюватися.

Левожар стрибнув до неї.

— То ти переживаєш за мене?

— Чом би й ні? — Вона зупинилася й серйозно подивилася на нього. — Ти гарний побратим.

«Може, усе ж таки більше, ніж побратим?» — з надією подумав Левожар.

Перш ніж він набрався сміливості сказати це вголос, Попелюшкосерда чкурнула геть.

— Побіжімо наввипередки! — покликала вона.

Левожар кинувся в погоню, спеціально не намагаючись наздогнати Попелюшкосерду, поки та петляла між деревами. Чи наважиться коли-небудь він сказати їй, що хоче, щоб вона була не просто посестрою? Він із прикрістю обтрусився. Його справедливо вважали найсміливішим вояком у чотирьох Кланах, але думка про те, щоб розповісти Попелюшкосердій про свої почуття, позбавляла його мужності.

Між стовбурами попереду мерехтіли зірки. Коти наближалися до краю лісу.

Левожар пришвидшив крок. «Ну ж бо, поспішай!» — сказав він собі і випередив Попелюшкосерду, вдаючи, що дражнить її. Але, правду кажучи, він хотів раніше за неї досягти галявини Двоногів. Вони билися за неї і перемогли, але він досі не довіряв Тіньовому Клану. І не міг дозволити Попелюшкосердій потрапити в пастку.

Він зупинився на узліссі дерев, даючи знак Попелюшкосердій триматися подалі. Вона пустила той знак позавіч і присіла біля Левожара, поки той вдивлявся в побілілу від приморозку траву.

— Краще б Вогнезір ніколи не вимагав повернення цієї галявини! — пробурмотіла кішка.

Левожар різко повернув голову й шоковано витріщився на неї.

Попелюшкосерда затупцювала на місці.

— Я просто маю на увазі, що тут майже неможливо патрулювати, — нявкнула вона якось вибачливо, ніби відчула, що попередні слова в неї прохопилися дарма. — Тіньовий Клан бачитиме, як ми патрулюємо, заледве вийдемо з лісу, а полювання тут геть погане, ще й Двоноги товчуться весь зеленлист…

Вона замовкла.

Левожар побачив слушність у її словах і хотів сказати, що він теж сумнівався щодо цієї битви. Чи справді вона вартувала пролитої крові? Але припнув язика. Клан мав залишатися сильним і згуртованим нині, як ніколи.

Він стримав тремтіння. У вухах досі лунали звуки бою. І знову він відчув, як під пазурами витікає життя Бурошубки. Відчув біль у горлі та притиснувся животом до землі.

— Хтось спостерігає за нами! — шипіння Попелюшкосердої повернуло його до реальності.

— Де?

Попелюшкосерда кивнула мордою, і Левожар помітив пару очей, що сяяли з-поміж дерев на території Тіньового Клану по той бік галявини.

Левожар блискавично рвонув по траві. Жоден кіт не має чіпати щойно відвойовану територію Громового Клану. Від гніву хутро стало дибки, він зупинився на відстані з лисячий хвіст від кордону Тіньового Клану, нашорошивши вуха й хльостаючи хвостом.

Очі, що він їх побачив, спокійно кліпали на нього. Відтак із-за дерев вийшов кіт.

Це був Жарохвіст, колишній новак Дрібнохмара.

Дійсно, на нього сміливо витріщався медикіт Тіньового Клану.

— Що, явився мене вбити, як Бурошубку? — гаркнув він.

Позаду Левожара пролунали кроки Попелюшкосердої.

— Це тепер наша територія, — попередила вона кота Тіньового Клану. — Було б розумним із твого боку це пам’ятати.

Жарохвіст пирхнув і підійшов ближче, перетнувши лінію запахових міток так спокійно, ніби він гуляв власним табором.

— Я медикіт, — нагадав їм він. — Я можу йти, куди мені заманеться.

Левожар глитнув, намагаючись стримати лють, яка підіймалася у його животі.

«Тіньовий Клан програв!»

— Чи не варто тобі повернутися до свого табору й лікувати поранених?

— Мої побратими почуваються добре. — Жарохвіст спрямував погляд на Левожара. — Крім Бурошубки, звичайно.

Левожар ледве стримався, щоб не кинутися на молодого кота. Хіба Жарохвіст не розумів значення битви? Хіба не розумів, чого вона вартувала обом Кланам?

Він відчув, як його торкнувся хвіст Попелюшкосердої.

— Годі, — прошепотіла вона, пригладжуючи його здиблену шерсть. — Він провокує. Не піддавайся.

Левожар дозволив її тихому нявканню заспокоїти його й втягнув кігті.

— Сьогодні вам краще триматися подалі від Громового Клану, — сказала Попелюшкосерда медикотові. — Ми встановимо нові запахові мітки. І взагалі, не тільки ваш Клан постраждав від битви.

Жарохвіст дивився на Левожара, не звертаючи уваги на Попелюшкосерду.

— Колись я думав, що ми родичі, — виплюнув він. — Тепер я радий, що це не так. Я не хотів би мати спільну кров з убивцею.

Левожар застережливо рикнув, але Жарохвіст обернувся та з високо піднесеною головою вирушив назад до дерев.

— Боягуз із лисячим серцем! — Левожар хотів розтерзати Жарохвоста на шматки й відчути, що його життя витікає, як життя Бурошубки.

— Та ходімо вже. — Попелюшкосерда нервово кружляла навколо, намагаючись відігнати його назад, подалі від кордону Тіньового Клану. — Ми тут нічому не зарадимо, можемо лише додати проблем.

Загарчавши, Левожар повернувся й побіг галявиною. Діставшись лісу Громового Клану, він пірнув в ожину. Гнів і горе засліпили кота, коли він мчав лісом. Він попрямував до влоговини. Вояк майже нічого не бачив перед собою, ба навіть не звернув уваги на Сіросмуга та Ліщинохвосту, які вітали його біля входу. Він мигцем проскочив через терновий живопліт до табору.

Бубконіс, який саме збирався заходити в ясла, дуже здивувався, коли побачив побратима.

— Усе гаразд? — спитав він.

— Авжеж.

На мить Бубконіс примружив очі, потім кивнув і зник в ожині. Усередині почувся писк — Кротик і Вишенька вітали батька.

— Левожаре.

Сойкопер зустрів брата біля кубла вояків.

— А ти чому не спиш? — відсапуючись, спитав Левожар. — Ще ж навіть не світає.

— Ходив перевіряв поранених котів.

— З усіма все гаразд?

Сойкопер кивнув і попрямував до тунелю.

— Ходімо зі мною, — наказав він. — Нам треба поговорити.

Проте Левожар після тривалого бігу почувався втомленим аж до кісток.

— Про що поговорити? — завагався вояк.

Сойкопер зіщулив очі.

— Про Плющолапку, — гаркнув він.

Розділ 4

— Плющолапку?

Голуболапка сіла, кліпаючи очима.

Її розбудило здивоване Левожарове нявкання, його голос досі дзвенів у вухах так само чітко, як полохливе цвірінькання дрозда надворі. Вона струснула головою, сподіваючись побачити виховника в кублі новаків, але його там не було. Плющолапка спала, Цвітопала й Джмільосмуг також іще дрімали у гніздах. Вони переберуться до нового новацького кубла, щойно його приведуть до ладу. Тоді Плющолапка й Голуболапка залишаться тут самі. Вони будуть єдиними новачками в Клані, аж поки Кротик і Вишенька не досягнуть шести повень.

— Так, саме про Плющолапку, — це вже знову говорив Сойкопер.

Голуболапка похитала головою. Мабуть, вона чує голоси за межами кубла. Кішка визирнула до вкритого памороззю табору, відкидаючи відчуття далі, щоб зрозуміти, звідки лунала розмова, яка її розбудила.

— Ти впевнений? — перепитав Левожар.

Та що ж там вони говорять про Плющолапку? Чому їхні голоси звучать так стурбовано? Тремтячи, Голуболапка вилізла з кубла. «Я одна з Трійки, — думала вона. — Вони повинні залучити мене до цієї розмови. І до того ж я сестра Плющолапки». Кішка попрямувала до тернової огорожі, легко та квапливо переступаючи лапами по мерзлій землі.

До виходу з табору залишалося вже менше хвоста, коли почувся голос із боку ясел.

— Голуболапко!

Вона зупинилася, пирхнувши від прикрощів.

За нею спостерігав Бубконіс.

— Куди ти йдеш?

Кремове хутро молодого вояка сяяло в блідому світлі. Кротик і Вишенька притулялися до нього, з їхніх носів вихоплювалися крихітні хмарки пари.

— Мені треба до виходку.

— Ну, то скористайся виходком у ґрунтовому тунелі.

Голос Левожара знову шпичкою кольнув Голуболапчині вуха:

— Вона знала його?

«Таж кого вона знала?» — сердито подумала кішка.

Голуболапка мала дізнатися. Вона розвернулася й побігла риссю до ґрунтового тунелю. Вона могла вислизнути через той тунель і знайти Левожара із Сойкопером.

Але тут позаду себе відчула тупотіння лап.

— Ти йдеш до виходку? — Плющолапка зі скуйовдженим від сну хутром підстрибнула до неї. — Мені теж потрібно.

Голуболапка розчаровано підтисла кігті. Тепер вона не могла вислизнути. Плющолапка точно ув’язалася б за нею. Вона знов нашорошила була вуха, щоб дослухатися до Левожара, аж тут помітила, що Плющолапка шкутильгає.

— Що сталося? — Голуболапка миттю забула про все інше. Було помітно, що Плющолапка щадила одну із задніх лап, намагаючись не наступати на неї, натомість важко припадала на другу. — Я думала, що тебе не поранили в бою.

— Я, мабуть, відлежала ногу, — пробурмотіла Плющолапка. Сіро-біла кішка напружилася, наче силкувалася приховати млявість. — Хіба битва не була захопливою? — змінила тему вона.

— Тобі сподобалося? — Голуболапка витріщилася на сестру. — Але ж Вогнезір утратив життя.

— Ну, це, звісно, погано, і те, що Бурошубка загинула, — теж. Але було так добре використати всі прийоми, яких ми навчилися.

Голуболапка пірнула до виходку в тунелі.

— Я б воліла використовувати лише мисливські навички, а бойові приберегла б для захисту свого Клану, — мовила вона.

— Але ж ми й так захищали свій Клан! — Плющолапка пішла за нею. — Тіньовий Клан збирався відібрати нашу територію. Ти що, не пам’ятаєш мій сон?

Голуболапка не відповіла. Вона досі не розуміла, чому Зоряний Клан надіслав сон Плющолапці, а не їй. Вона сходила у виходок і повернулася до табору.

Клан уже ворушився. Сіросмуг пройшов повз неї, позіхаючи, і попрямував до кубла вояків. Він кинув сердитий погляд на чисте світанкове небо.

— Очевидно, що холоди тепер надовго, — бурчав він. — Здобичі невдовзі поменшає.

Ліщинохвоста йшла за сірим вояком.

— Ніч була довга та холодна, — підтакнула вона.

Сіросмуг зупинився, щоб потертися об морду Міллі, яка висунула ніс із кубла вояків.

— Яка ти тепла, — промурчав він.

Міллі притиснулася до нього.

— Відпочинь, — сказала йому кішка. — Усередині тепло. Я вполюю тобі щось смачненьке, поки ти прокинешся.

Перші промені сонця впали на табір із вершини влоговини й осяяли ясла оранжевим світлом. Голуболапка знову намагалася почути розмову, яка її розбудила, але Левожар і Сойкопер, які вирушили подалі від табору, тепер мовчали, їй чутно було лише кроки їхніх лап, які хрумтіли мерзлим листям.

«Чому вони такі потайливі?» — з досадою подумала кішка.

— Гей! — Плющолапка поспішала до неї з виходку в тунелі. — Ти чому мене не почекала?

Голуболапка щосили намагалася нявкати невимушено:

— Сама не розумієш?

Вона смішно зморщила носа.

— Хочеш сказати, що від мене смердить?

Плющолапка підвелася на задні лапи й грайливо вдарила сестру передньою, але відразу здригнулася й опустилася на всі чотири.

— Можливо, тобі варто показати свою лапу Сойкоперові? — запропонувала Голуболапка.

— Усе буде добре, — пообіцяла Плющолапка. — Дивися. — Вона звернула до валунів біля кубла провідника, де Ожинокіготь і Вогнезір організовували денне патрулювання. — Є дещо важливіше, про що варто хвилюватися.

— Я хочу відрядити два патрулі вздовж нового кордону з Тіньовим Кланом. — Вогнезір, віддаючи наказ, високо тримав голову, але його зелені очі здавалися втомленими. Шерсть на його горлі ще була злиплою від крові там, де його вкусила Бурошубка.

Жабокрок, Кригохмара, Попелюшкосерда та Ружопелюстка юрбилися біля валунів. Тернокіготь, Піскошторма та Порохошуб сиділи позаду, а Листоплеса та Вивіркострибка ступали поряд.

— Які плани? — До них підійшов Хмарохвіст із затуманеними від сну блакитними очима.

— Відряджаємо два патрулі, — відповіла йому Вивіркострибка.

Вогнезір провадив далі:

— Ожинокіготь очолить патруль, що піде до озера. Другий патруль очолить Порохошуб. Шипокігтю, Білокрило та Вивіркострибко, ви йдете з Ожинокігтем.

Шипокіготь опустив голову. Білокрила кивнула. Вивіркострибка невпевнено зиркнула на Ожинокігтя й негайно відвела погляд, щойно зустрілася з його примруженими очима.

Вогнезір наполегливо вів далі:

— Хмарохвосте, Карохвістко й Косариконоже, ви йдете з Порохошубом.

Хмарохвіст одразу повернувся, наїжачившись, і попрямував до виходу з табору. Карохвістка пішла за ним, а товариші прямували назирці. Коти виходили з табору з високо зведеними хвостами, наче готові до бою.

— Попелюшкосердо, — обернувся Вогнезір до сірої кішки. — Зараз гололист. А Кланові потрібні вправні мисливці, тож попрактикуйтеся сьогодні з Плющолапкою у переслідуванні здобичі. Я не хочу, щоб через цю битву наші новаки відволіклися від тренувань. Левожаре, а ти так само потренуй Голуболапку.

Голуболапка напружилася, коли Вогнезір оглядав табір.

— Де Левожар? — нарешті спитав він.

Бубконіс виступив уперед.

— Вони кудись пішли із Сойкопером ще перед світанком.

Вогнезір уважно подивився на Голуболапку. Вона зрозуміла: він хотів знати, чи все гаразд. Але кішка лише повела плечима. Вона знала не більше, ніж він.

Провідник спохмурнів.

— У такому разі, Голуболапко, приєднуйся до Попелюшкосердої і Плющолапки. — Він звернувся до Бубконоса: — Іди з ними. Сьогодні будеш виховником замість Левожара.

Плющолапка нахилилася до Голуболапки.

— Чудово, — пробурмотіла вона. — Мисливський вишкіл, ще й із Бубконосом.

Голуболапка розуміла розчарування сестри. Вони ще вчора воювали пліч-о-пліч разом із вояками. Сьогодні знову стали новачками.

— Ходімо.

Бубконіс повів їх до виходу.

Коли вони проходили повз ясла, Кротик і Вишенька вирвалися від Маколеди й кинулися йому просто під лапи так, що він мало не зашпортався. Бубконіс голосно замуркотів.

— Ви скоро станете вояками, — пообіцяв він кошенятам. — І тоді вже Тіньовий Клан точно не посміє погрожувати нашій території.

Плющолапка завела очі під лоба й прошепотіла Голуболапці:

— Він не може не знайти приводу, щоб не похизуватися.

Голуболапка майже не чула сестру. Всі її думки кружляли навколо Сойкопера та Левожара. «Де ж ви?» — думала вона.

Аж тут вона підскочила, бо хтось штовхнув її ззаду.

— Годі вже ловити ґав, — лагідно дорікнула Попелюшкосерда. — Вогнезір має рацію. Полювання під час гололисту — найважливіша справа. Я хочу, щоб ти зосередилася.

Голуболапка опустила голову й вийшла з улоговини за Бубконосом і Плющолапкою.

— Принесіть нам полівку! — гукнула їм услід Вишенька.

Поки вони пленталися лісом до западини, де зазвичай проводилося тренування, Голуболапка нервувала. Чому Левожар і Сойкопер говорили про Плющолапку? Кішка пригадала змовницький погляд, яким її сестра обмінялася з Тигросердом під час бою. Він свідчив про те, що двоє котів аж ніяк не ворогували. Голуболапка спохмурніла. «Левожар теж це побачив? — думала вона. — Невже він підозрює Плющолапку в тому, що вона підтримує чужий Клан? Звісно, що ні!»

— Голуболапко, — вирвав її з роздумів Бубконіс. — Та зосередься!

Вони дійшли до тренувальної западини й зупинилися посеред піщаної галявини.

— Що я щойно сказав? — запитав Бубконіс.

Голуболапка звела голову й знічено подивилася на нього.

Бубконіс зітхнув так голосно, що, мабуть, розігнав усю здобич, та заходився походжати туди й сюди перед нею.

— Я сказав, що навіть найдосвідченіший вояк повинен працювати над своїм мисливським присідом і весь час його вдосконалювати. — Він зупинився й струснув хвостом у холодному повітрі. — Покажи мені свій присід.

Голуболапка присіла.

— Підбери стегна, інакше твій стрибок буде недостатньо пружним. — Бубконіс штовхнув її носом у бік та розправив лапою їй хвіст. — Тримай його над землею. І припини смикатися. Бо здобич почує, як твоє хутро шарудить об листя.

Голуболапка опустила підборіддя.

— Не висувай шию так далеко, — поправив Бубконіс. — Ти маєш бути зібраною, як змія, готова до нападу, а не розтягнутою, як ласка, що шукає пташині гнізда.

Новачка впилася пазурами у тверду, як камінь, землю.

Попелюшкосерда виступила вперед.

— Як на мене, вона зараз сидить цілком вправно.

— Закладаюся, вона не змогла б дострибнути до того каштана, — наважилася подати голос Плющолапка.

— Закладаюся, що змогла б!

Голуболапка сповільнила дихання, зосередившись на колючій каштановій мушлі на три хвости попереду. Вона дозволила силі накопичитися в її лапах, а потім стрибнула.

Кішка приземлилася просто на каштан.

— Ой-ой!

Колючки впилися їй у подушечки, і вона відскочила, хутро її здибилося від болю.

Плющолапка весело занявкала:

— Вибач, Голуболапко! Я ж не думала, що ти насправді стрибнеш на нього.

— Добре-добре! — Голуболапка сіла й поплескала по холодній землі подушечками лап. — Це я мишомізка.

Вона теж не могла стриматися від веселого муркотіння.

Сестра стрибала навколо неї.

— Та навіть миша не така дурна.

Голуболапка вдала, ніби ображена, а потім кинулася на Плющолапку, штовхнувши та перевернувши її.

— Досить, — ласкаво нявкнула Попелюшкосерда. — Повернімося до роботи. — Вона штовхнула Плющолапку мордою. — Тепер ти покажи нам свій присід.

Плющолапка притиснула біле черево до землі.

— Ти завалюєшся вбік, — попередив Бубконіс.

Плющолапка досі щадила поранену лапу. Коли Голуболапка спостерігала, як Бубконіс і Попелюшкосерда ходять навколо сестри, вона нашорошила вуха й знов намагалася дослухатися до Левожарового нявкання. Зосередившись, вона дозволила своїм відчуттям полинути вниз до озера. Смух у її вухах затремтів, коли вона почула, як хвилі пересувають на березі камінці. У ніс нарешті вдарили знайомі запахи. Сойкопер і Левожар стояли біля води на камені, притиснувшись один до одного.

— А ти впевнений, що Плющолапка хотіла там бути?

«Де бути?» — напружилася Голуболапка. Вона заплющила очі. Тепер відчувала запахи й звуки Левожара й Сойкопера — вони сиділи на березі, біля них плескалося озеро, а крижаний вітер куйовдив їхнє хутро.

— Вона поводилася так, ніби там її домівка, — пробурмотів Сойкопер.

Левожар втягнув повітря крізь зціплені зуби.

— Це серйозно, — сказав він.

— Серйозно? — перепитав Сойкопер. — Та це найгірше, що коли-небудь траплялося з Кланами! Темний Ліс був наповнений котами з усіх Кланів! Їх так багато, що битва з Темним Лісом може знищити нас усіх!

Шерсть Голуболапки стала сторч, коли вона почула Сойкоперові слова. Вона знала, що Шулікокриг і Тигрозір вербують деяких котів, але не могла повірити, що коти Громового Клану теж колись поведуться на їхню брехню.

Щось штовхнуло її в бік, і вона покотилася по мерзлій землі.

— Ха! — навис над нею Бубконіс. — Я ж тобі казав, Попелюшкосердо, що вона спить!

Голуболапка підхопилася на лапи, випльовуючи морозну землю.

— Зараз гололист, — різко нявкнув Бубконіс. — Як гадаєш, скільки здобичі ти вполюєш уві сні?

Голуболапка кліпнула на нього очима. «Плющолапку тренують вояки Темного Лісу!» — із жахом думала вона.

Потойбіч галявини підводилася на лапи її сестра, хутро її скуйовдилося від повзання по піщаній землі. Раптом вона стала на вигляд маленькою і втомленою, її очі були потьмянілі, плечі опущені.

«Це не може бути правдою! — думала Голуболапка. — Чому вони обрали її? У неї немає ніякої особливої сили!»

Її думки мчали, як ураган. «Стоп!» — наказала вона собі. Кішка глибоко вдихнула й заспокоїлася. Сойкопер міг помилятися. Можливо, Тигрозір просто навмисно збив його з пантелику.

— Голуболапко! — різке нявкання Бубконоса знову ввірвалося в її думки. — Ти така сама нерозторопна, коли тренуєшся з Левожаром?

Голуболапка похитала головою.

— Вибач. — Вона опустила погляд. — Я все ще трохи розсіяна після битви… — І кішка замовкла та з полегшенням почула, що тон Бубконоса пом’якшився.

— Ти молода, — тихо нявкнув він. — Поза сумнівом, битва для тебе стала важким випробуванням. — Він погладив її хвостом по боці. — Але однаково треба зосередитися на тому, щоб прогодувати наш Клан. Це так само важливо, як бійка. Я хочу навчити тебе чогось, що допоможе в полюванні під час гололисту. — Він риссю побіг до середини галявини. — Ти теж дивись, Плющолапко.

Голуболапка зиркнула на сестру, коли та переходила галявину.

Плющолапка зустрілася з нею поглядом.

— З тобою все гаразд?

— Дивіться на це обидві. — Бубконіс сів. Він зиркнув на невеликий горбок замерзлого листя на кілька лисячих хвостів попереду. — Коли земля така мерзла, як зараз, кожен крок вашої лапи здобич чує так, наче то дятел стукає по порожній колоді.

Він повільно рушив уперед, ковзаючи лапами по замерзлому листю.

— Ти схожий на змію, — нявкнула Плющолапка.

Попелюшкосерда обгорнула її хвостом.

— Авжеж, і звуки видає він саме такі, як змія, — зауважила вона. — Здобич буде так зайнята пошуком тієї змії, що їй і на гадку не спаде, що то кіт, доки не стане запізно.

Коли вона закінчила, Бубконіс швидко, як яструб, кинувся вперед і приземлився на купу листя. Він сів і повернувся.

— Тепер ти спробуй, Голуболапко.

Голуболапка прослизнула вперед на кілька кроків, її змерзлі лапи ковзали легко, як крига по кризі. Тоді вона стрибнула.

— Ідеально! — гукнув Бубконіс, коли новачка приземлилася на купу листя.

Вона махнула хвостом. Що швидше вони закінчать це тренування, то швидше вона зможе розпитати сестру.

— Твоя черга, — сказав Бубконіс Плющолапці.

Голуболапка випросталася й глипнула на Бубконоса.

— А може, ми вже підемо з Плющолапкою та застосуємо нові знання на практиці? — нявкнула вона. — Адже нині такі короткі дні. — Вона глянула крізь дерева. Сонце ледве пробивалося через найвищі гілки. Незабаром воно вже сідатиме. — Ти так усе чудово показав, тож я впевнена, що Плющолапка впорається із цим прийомом, — улесливо додала вона.

Бубконіс випнув груди.

— Слушне зауваження.

Попелюшкосерда кивнула.

— Ти впевнена, що добре засвоїла той прийом?

— Цілком, — твердо заявила Голуболапка. — І якщо Плющолапці знадобиться допомога, ми повернемося й знайдемо вас.

Попелюшкосерда зіщулила очі.

— Плющолапко, а ти що скажеш? — спитала виховниця.

Плющолапка кивнула у відповідь.

— Тримайтеся подалі від кордону Тіньового Клану, — попередила їх Попелюшкосерда.

— Звичайно! — Голуболапка вже вискакувала з тренувальної западини.

Вона пішла вузькою стежкою між двома кущами дроку й попрямувала схилом угору до вершини.

Плющолапка йшла впритул до її хвоста. Голуболапка відчувала тепле дихання сестри.

— Це ти гарно придумала! — приснула Плющолапка. — Я не витримала б більше ані миті тренування з Бубконосом.

Голуболапка не відповіла. Вона прокручувала в голові запитання, які мала поставити сестрі. «Чому ти це робиш? Як ти можеш бути такою мишомізкою?»

Вони дійшли до краю скель. Голуболапка сунулася далі за вигин прямовисних кам’яних стін, намагаючись не зважати на звуки, які лунали в таборі далеко внизу.

— Гей, Ружопелюстко! — кликав Жабокрок свою сестру. — Хочеш піти на полювання зі мною і Мишовусом?

— Патруль Листоплесої щойно приніс дрозда.

— Хто знає, скільки триватиме цей мороз? Найкраще, щоб кагат свіжини був повнісіньким.

Голуболапка відчула, як сестра її смикає за хвіст.

— Ми збираємося полювати чи ні? — сердито нявкнула Плющолапка.

Голуболапка пустила її слова повз вуха й попрямувала через буки до кордону з Вітряним Кланом. Вона чула, як неподалік по землі тупотіла білка, але йшла далі. Вона не мала наміру зупинятися для полювання. Їй треба було відвести Плющолапку кудись подалі від Клану й запитати, чи має Сойкопер рацію.

Вона раптом відчула, що Плющолапка за нею не йде. Зупинившись на слизькому листі, новачка обернулася. Плющолапка прибрала мисливської пози й підстерігала мишку. Плющолапка ладна була ось-ось стрибнути на здобич.

«Як можна полювати, ніби все нормально?» — гнів підступив Голуболапці просто до горла, і вона вже не могла його проковтнути.

— Припини! — заревіла вона.

Мишка завмерла, потім кинула горішок і кинулася геть під коріння бука.

— Це правда?

Голуболапка рушила до сестри. Хутро її стояло дибки від страху.

Плющолапка кліпнула на неї очима.

Сестра глибоко вдихнула.

— Ти була в Темному Лісі?

— Що? — позадкувала Плющолапка.

— Ти мене почула! — Голуболапка зупинилася та зиркнула на сестру. — Ти була в Темному Лісі?

— Звісно, ні! — Плющолапка наїжачилася, її очі були широко розплющені. — Чому тобі взагалі таке спало на думку?

— Сойкопер прослідував за тобою уві сні.

Голуболапка побачила, що Плющолапка їй вірить.

— Я… я…

— То це правда? — У Голуболапки калатало серце.

Сині очі Плющолапки блиснули.

— А якщо це так? Для мене це єдиний спосіб теж стати великою воячкою. Усі ж бо так стараються зробити тебе найкращою воячкою Громового Клану, а на мене вони взагалі не звертають уваги. Я завжди для них просто мишомізка сестра Голуболапки…

Голуболапка не могла того слухати.

— Та як ти можеш бути такою жукомізкою? Коти Темного Лісу лихі!

— Звідки ти знаєш? — кинула їй у відповідь Плющолапка. — Ти не зустрічала жодного з них!

Голуболапка витріщилася на неї.

— Звісно, вони лихі. Інакше навіщо їм бути в Темному Лісі? Думаєш, Зоряний Клан послав туди Тигрозора тому, що він був добрий?

— Ти сама коли-небудь зустрічала Тигрозора?

— Ні! Але в дитинстві я багато чула про нього. Так само, як і ти! Він намагався знищити Вогнезора, натравив на нього Кривавий Клан…

— Тепер він інший! — Плющолапка тицьнула морду в обличчя Голуболапці. — Час, проведений у Темному Лісі, навчив його, як важливо бути відданим.

«Невже я чую виклик у її нявканні?» — подумала Голуболапка.

Але вона не здригнулася.

— Ти помиляєшся, — прошипіла Голуболапка. — Зараз він, як ніколи, хоче знищити Вогнезора. Єдине, що має значення для Тигрозора, — це влада.

Плющолапка скривила губу.

— Ти ж із ним не розмовляла. А я розмовляла! Він мені все розповів. Як він став провідником Тіньового Клану лише після того, як Синьозірка вигнала його з Громового Клану. Як він завжди залишався вірним своєму рідному Кланові. Незважаючи на все, що вони з ним зробили!

— Усе, що вони зробили з ним?

Голуболапка не вірила власним вухам.

— Хто вчора виграв битву?

— Який стосунок до цього має битва?

— Бо то була Тигрозорова ідея! Він сказав мені переконати Вогнезора битися з Тіньовим Кланом. Він мене попередив, що Тіньовий Клан планує відібрати нашу територію. А завдяки Тигрозорові ми забрали їхню територію. Що це, якщо не відданість?

— Але Тигрозір — це кіт Темного лісу! Не можна йому довіряти! Хіба ти не бачиш, що та битва призвела лише до біди? — гнівно відповіла сестрі Голуболапка. — Завоювання нікому не потрібної території вартувало Вогнезорові життя та вбило Бурошубку!

Плющолапка зіщулила очі.

— Тигрозір досі вірний Громовому Клану. Ти просто заздриш. Ти заздриш, що він відвідує уві сні мене, а не тебе! Ти боїшся, що я можу стати кращою воячкою, ніж ти! Що я буду особливою і що Вогнезір нарешті почне звертати увагу на мене, а не на тебе!

— Не будь мишомізкою! Ти ж моя сестра.

Але Голуболапка зрозуміла, що звертається до порожнього місця. Бо Плющолапка вже розвернулася й відскочила в папороть. Раптом залишившись на самоті в холодному лісі, Голуболапка затремтіла.

Її сестра тренувалася в Темному Лісі! Як Зореклан міг таке допустити?

Розділ 5

— Я вважаю, що нам слід просто почекати й спостерігати. — Сойкопер повернув угору схилом, здригаючись від пронизливого вітру. — Я йду додому.

Холодне сонце не пом’якшило морозу, і під лапами хрустіла мерзла трава.

Левожар залишився біля озера. Сойкопер повагався, коли відчув, як брат намагається звільнитися від тривоги, затримавшись біля краю води.

— Іди вполюй щось для побратимів! — запропонував медикіт, озирнувшись. — Вони, певно, голодні після битви.

Аж тут зі свистом згори впав камінь, і Левожар, злякавшись, відскочив, а Сойкопер кинувся через гребінь схилу в притулок дерев. Коли затхлі запахи в’ялого листя торкнулися його носа, спогади про Темний Ліс знову заполонили його розум. Він не міг повірити, що Тигрозорові вдалося завербувати когось у Громовому Клані. І дивно, що це була Плющолапка. Мабуть, Голуболапка не єдина з сестер, яка мала призначення.

Сойкопер намагався зосередитися на знайомих запахах території Громового Клану: запах здобичі, яка шмигає по замерзлій корі, запах птахів, які співали вгорі в гілках, — але лише відчув, як у кожному крихітному серці б’ється страх, бо гололист дедалі міцніше стискав ліс у холодних лапах. Це була мертва пора, і до новолисту найслабші мали загинути від холоду й голоду.

Здригнувшись, він відігнав цю думку й помчав повз ожину стежкою, що вела до влоговини. Поза терновим плотом він відчував холодне повітря, але коли проштовхнувся крізь тунель до влоговини, то зміг уловити, як тепло оповиває його шкуру. Майже всі побратими були при ділі.

— Ми можемо підняти цю гілку й підперти її буковою деревиною, — долинав голос Листоплесої з кубла вояків. — Якщо сплетемо навколо неї нові стіни, то буде місце ще принаймні для трьох гнізд.

Сойкопер пробирався крізь купу гілок, нагромаджених для будівництва вояцького кубла.

— Обережно, — попередила його Міллі, коли сліпий кіт наблизився до кагату свіжини. — Березопад тут риє яму, щоб зберегти здобич.

Під час гололисту здобич можна було зберігати свіжою протягом кількох днів, якщо закопати її в мерзлу землю.

Сойкопер затримався на краю льоху для здобичі.

— Ти гадаєш, що така погода далі втримається? — запитав він у Міллі.

— Я не впевнена, але краще перестрахуватися, — відповіла та. — Нам потрібно зберегти якомога більше їжі.

— Сойкопере! — покликав Джмільосмуг із кубла медикотів.

Сойкопер різко підвів голову й відчув спалах тривоги з боку Міллі. «Терносяйній погіршало?» — злякався він. Кіт помчав до своєї печери, продираючись крізь ожиновий живопліт, що затуляв вхід.

Джмільосмуг стояв посеред кубла медикотів, його хутро пахло корою та вологим зеленим листям.

— Дивися, що ми тобі принесли, — весело оголосив він.

За лісовими запахами, що лунали від нього, Сойкопер вловив курний запах павутиння.

— Я вже подумав був, що щось сталося!

Міллі вбігла в кубло.

— З Терносяйною все гаразд?

— Усе добре, — висунулася вперед Ясносерда. — Джмільосмуг знайшов здоровезне павутиння за плющем на Великому Дубі. — У голосі одноокої воячки бриніла гордість. — Довелося дуже високо піднятися, щоб його дістатися.

— Хіба він не хоробрий? — із викликом спитала Терносяйна зі свого гнізда.

Сойкопер понюхав шкуру Ясносердої. Його насторожив кислий запах інфекції.

— Як твої рани?

— Трохи болять, — зізналася вона. — Але це ж лише подряпини. Вони загояться.

— Пильнуй, щоб не здерти шкірку з подряпин, — попередив Сойкопер. — А як твоє розірване вухо, болить? — запитав він Джмільосмуга.

— Трохи щипає, але в таку погоду кінчики вух у всіх щипає.

Сойкопер зупинився біля гнізда Терносяйної і нахилився, щоб послухати дихання молодої кішки. Воно стало дещо менш грубим.

— Сьогодні обов’язково виконай вправи, — наказав медикіт.

— Вона вже ходила до кагату свіжини, — оголосив Джмільосмуг.

— Хочеш перевірити це павутиння? — запитала Ясносерда Сойкопера. — Воно гарне й цупке.

— Я впевнений, що воно чудове.

Хотів би Сойкопер, щоб завзяття побратимів поліпшило і йому настрій.

— Ясносердо, — нявкнув він, — якщо твоя ласка, то, може, ти наносила б моху в ясла? Кошенятам потрібна свіжа підстилка. — Він відчув, як кішка напружилася від здивування. — Я знаю, що це обов’язок новаків, — виправдовуючись, додав медикіт, — але обидві наші новачки нині на тренуванні.

— Звичайно. — Ясносерда попрямувала до входу. — Я візьму із собою Джмільосмуга. Раз він знайшов павутиння, то, певно, йому не складно буде розшукати й мох.

Коли вони пішли, Сойкопер повернувся до Міллі.

— Ти, мабуть, маєш допомагати Березопадові рити льох.

— Ти впевнений, що з Терносяйною все гаразд? — наполегливо питала Міллі.

— Що не день, то їй стає дедалі краще.

— А ти не думаєш, що ще занадто рано змушувати її виконувати вправи? — Міллі махнула хвостом над обличчям Терносяйної. — Вона ще здається такою втомленою.

Сойкопер повільно видихнув.

— Я не загадую їй вправ більше, ніж вона може виконати, — нявкнув він.

— І це не дає мені нудьгувати, — додала Терносяйна.

Сойкопер відчув, що Міллі досі невпевнена.

— Повертайся до роботи, — пробурмотів він. — Хвилювання не допоможе.

Коли воячка вийшла з кубла, гніздо Терносяйної зашелестіло.

— Ти міг би подякувати Ясносердій і Джмільосмугові за павутиння, — з докором сказала йому Терносяйна. — Вони знайшли вдосталь, щоб тобі вистачило до зеленлисту.

Перш ніж Сойкопер устиг відповісти, біля входу в кубло знов зашелестіла ожина.

— Сойкопере! — задзвеніло в повітрі надривне нявкання Голуболапки.

Терносяйна сіпнулася в гнізді.

— Що таке?

— Я впевнений, що пусте, — сказав Сойкопер, вже достеменно знаючи, що турбує молоду новачку. — Ходи за мною, — сказав він Голуболапці та виштовхав її з кубла. — Мені потрібно оглянути Вогнезора. Можливо, йому слід перев’язати рани.

— Я знаю про Плющолапку, — прошипіла Голуболапка, щойно вони відійшли від ожини. — Вона тренується з вояками Темного Лісу.

— Тихіше! — кинув Сойкопер.

— Але ми повинні щось удіяти!

Сойкопер здригнувся, коли наступив передньою лапою на букову гілку.

— І що ми вдіємо? Накажемо їй не тренуватися? Думаєш, вона послухає?

— Чому б і ні? — У нявканні Голуболапки було чутно страх.

Сойкопер відвів її галявиною вбік.

— Дивися, — видихнув він. — Вона зробила свій вибір. Можливо, нам варто просто стежити за нею і розуміти, що вона робить. Можливо, так ми зможемо щось дізнатися про нашого ворога.

— Плющолапка нам не ворог! — У голосі Голуболапки звучав розпач. — Вона моя сестра. Я не можу допустити, щоб із нею таке сталося. Лише Зореклан знає, що з нею може вчинити Тигрозір!

— Я не збираюся стояти тут та обговорювати це з тобою, — прогарчав Сойкопер і повернувся, щойно почув, як зашелестіла тернова огорожа. Мишовус, Жабокрок і Ружопелюстка продиралися крізь неї в табір, у повітрі витав запах свіжини. — Не тут. Не зараз. — Медикіт пішов геть. — Іди краще допоможи побратимам. Зараз усім є чим зайнятися.

Залишивши ошелешену та перелякану Голуболапку, Сойкопер попрямував до Високого Каменя. «Я поговорю з нею пізніше, — сказав собі медикіт. — Коли матимемо нагоду піти в ліс, подалі від нашорошених вух і цікавих очей».

Судячи із запахів, що линули з кагату свіжини, патруль Мишовуса приніс дрозда, полівок і голуба.

— Нам доведеться вирити яму глибшою, — нявкнула Міллі.

— Але спочатку я щось з’їм. — Березопад вискочив із ями, розсипаючи лапами ґрунт.

— Мишовусе! — пролунало від входу нявкання Вишеньки. — Ви оце забули!

Сойкопер почув, як хутро кошенят треться об тернову огорожу. Вишенька й Кротик удвох тягнули в улоговину щось важке.

— Білка! — Березопад кинувся до двох кошенят. — Ви її самі зловили? — пожартував кіт.

— Ми знайшли це за живоплотом, — пояснив Кротик. — Мабуть, її загубив патруль Мишовуса.

— Але ми не вполювали жодної білки, — пролунало від кагату свіжини здивоване нявкання Мишовуса.

Маколеда поспішно вибігла з виходку в ґрунтовому тунелі.

— Що ви двоє робили поза табором? — кинулася вона докоряти кошенятам. — І ще в таку погоду!

— Ну, якщо здобич так прибуватиме, то нам знадобляться два льохи, — прокоментувала Міллі, поки Березопад ніс білку галявиною.

Коли Сойкопер підіймався скелями до Високого Каменя, Піскошторма висунула голову з Вогнезорового кубла.

— Як він? — спитав Сойкопер, дійшовши до вершини.

— Втомлений і скаржиться, що має весь час лежати у гнізді.

Сойкопер протиснувся повз неї в маленьку печеру, що слугувала Вогнезорові кублом. Провідник Громового Клану позіхнув і сів. За запахом медикіт зрозумів, що рана на його горлі була чистою і сухою.

— Болить?

Сойкопер обережно торкнувся рани кінчиком носа, відчуваючи тепло й набряк. Хутро було жорстке від засохлої крові, але шкіра та м’язи під хутром здавалися здоровими й м’якими.

Вогнезір відсахнувся.

— Я тобі скажу, якщо болітиме. — Він струснув пом’яту після сну шубу. — Ожинокіготь повернувся?

— Ще ні, — відповіла Піскошторма.

— Сподіваюся, установлення запахових міток на кордоні минуло добре, — прогарчав Вогнезір. — Я хочу, щоб Тіньовий Клан достоту знав, що це тепер наша територія.

Сойкопер сіпнув хвостом.

«Він гадає, що річ направду в тому, що два Клани просто собі воюють за шматок території», — із прикрістю подумав кіт.

— Сойкопере? — Голос Вогнезора прозвучав напружено. — Ти маєш що сказати?

«Чи розповісти йому про Плющолапку? — роздумував медикіт. — Про те, що кішку, яка переконала його битися за галявину Двоногів, тренують вояки Темного Лісу?» Напевно варто було попередити провідника Громового Клану, що сни та знаки вже надходять не лише від Зоряного Клану.

«Ні. Ми можемо впоратись із цим самі», — вирішив Сойкопер.

— Вони повернулися! — Піскошторма швидко крутнулася й вислизнула з печери. — Ожинокіготь і Порохошуб!

Кішка навскач побігла до галявини, тупочучи лапами по валунах. Протиснувшись повз Сойкопера, Вогнезір пішов за нею. Сойкопер із Високого Каменя почув, як Ожинокіготь і Порохошуб ведуть свої патрулі. Він відчував запах морозу та лісу, який підіймався над їхніми шкурами, а ще ледь помітний запах Тіньового Клану, що лишився на їхніх лапах.

— Чи встановлено мітки? — запитав воєводу Вогнезір.

— Наші — так, — відповів Ожинокіготь.

Порохошуб виступив уперед.

— Тіньовий Клан ще не створив свою лінію запахових міток.

Міллі риссю прибігла до них від ями, що саме її рила.

— Виходить, вони відмовляються визнавати новий кордон! — обурено заявила кішка.

— Їм доведеться його визнати! — Листоплеса теж облишила свою працю в кублі вояків, аби послухати, що скажуть патрулі.

— Їм нічого й не потрібно робити, — зазначив Березопад.

Міллі спалахнула гнівом.

— Але вони програли битву!

Сойкопер упізнав повільні, тверді кроки Мурка, колишнього самітника, який зараз саме висунувся з кубла старійшин.

— А ви впевнені, що вони знають, що програли?

— Ну, звичайно, знають! — Мишошубка проштовхнулася повз свого друга. — Адже Левожар убив їхню воєводу.

Жоден кіт не прохопився ані словом. Вони тупцювалися та били хвостами по землі, аж поки Вогнезір не вийшов уперед.

— Ми шкодуємо про загибель Бурошубки, — важко нявкнув провідник.

«Де Левожар? — знервовано подумав Сойкопер, відчуваючи поколювання в лапах. — Він повинен бути тут, щоб сказати щось на свій захист».

— Левожар мав бути обережнішим, — пробурмотів Ожинокіготь.

Сойкопер проковтнув свій гнів. Левожар повинен сам відповісти на ці звинувачення. Якщо Сойкопер зараз відповідатиме за нього, то це сприйматиметься так, ніби Левожар ховається від того, що зробив. Він чув, як чиєсь хутро зачепило тернову огорожу і хтось увійшов у влоговину.

«Плющолапка».

Вона проскочила в табір і підійшла до побратимів.

— Що відбувається?

Мороз пройшов поза шкурою Сойкопера. Світло пронизало його сліпі світло-блакитні очі, і він раптом побачив Плющолапку ясно, як бачив уві сні: її сіро-біла шубка яскраво виблискувала на тлі побіленої памороззю галявини. Передчуття стискало його серце, коли перед ним розкривалося видіння. Тіні ковзали на вершині влоговини, поглинаючи кубла, поглинаючи вояків Громового Клану. Коти Темного Лісу спускалися зі скель поповзом, наче ящірки. Їхні очі сяяли червоним, а зуби й пазурі блищали, як кришталь. Від котів, що заповнювали влоговину, линули зловісні виблиски.

З розлюченим ревінням Громовий Клан піднявся їм назустріч. Сіросмуг ударив коричневого кота, але той впився йому в горло й відкинув бездиханного сірого вояка. Міллі скрикнула й скочила до вбивці свого друга, але двоє вояків живцем здерли з її спини хутро та з криками потягли її у темряву.

Котів Громового Клану було значно менше, ніж супротивників.

Ось Березопад кричав від агонії та люті, його задрав нещадними пазурами кіт Темного Лісу. Ось упав Порохошуб, його горло було розірвано дикими іклами. Один за одним падали вояки Громового Клану, поки галявина не була завалена тілами. Кров цебеніла з їхніх ротів і стелилася по землі. Вона сочилася з кубел, стікала зі стінок улоговини й крапала з колючок тернового живоплоту — аж увесь табір здавався багряним.

Незаплямованою залишилася тільки Плющолапка.

Вояки Темного Лісу закружляли навколо неї, їхні очі сяяли тріумфом. Плющолапка стояла в місячному сяйві нерухомо, як камінь, неушкоджена, не налякана. Здавалося, серце Сойкопера зупинилося, коли він побачив, як вона звела морду й втупилася просто в нього очима — чорними, як ніч, і погляд її був порожній.

Біля Сойкопера пролунало жахливе шипіння, і він обернувся.

Плямолистка присіла біля нього з похмурим від розпачу обличчям.

— Вибач, — прошепотіла вона. — Я не могла нічого змінити.

Розділ 6

Жарохвіст мчав до свого табору, його лапи ковзали мерзлою хвоєю. Він випустив пазурі, щоб краще втриматися на слизькій землі, і знову подумав про Левожара: «Роздуває груди, наче Зоряний Клан любить його найбільше. Типовий вояк Громового Клану».

Якийсь дрізд пронизливо закричав зі смереки, аж тут раптом Жарохвостові на дорозі трапився Жабоніг.

Жарохвіст забуксував і зупинився.

— Стережися! — крикнув він.

— Просто перевіряю твою реакцію, — піддражнив його Жабоніг, відскакуючи з дороги.

— А як тобі така реакція?! — Жарохвіст кинувся вперед і повалив побратима на землю.

Жабоніг вирвався і, муркочучи, скочив на лапи.

— Закладаюся, що в жодному іншому Клані немає медикота, який би бився, наче справжній вояк. — Він струснув своє темно-коричневе хутро. — Де ти був?

— На новому кордоні.

Жабоніг форкнув.

— Вони вже позначили його?

— Ожинокіготь якраз створював лінію запахових міток, коли я пішов.

— У котів Громового Клану мізків ще менше, ніж я думав, якщо вони вірять, що ми дозволимо їм зберегти за собою цю землю.

Жарохвіст пирхнув на знак згоди.

— Вони повинні знати, що битва ще не закінчилася.

Коти почули, як недалеко чиєсь хутро торкнулося землі. Жарохвіст хитнув головою, зморщивши носа, бо відчув запах смерті.

Жабоніг простежив за його поглядом.

— Ховають Бурошубку.

— То приєднаймося до них.

Жарохвіст пройшов туди, де Горобинокіготь і Щурошрам тягнули поміж смугастих від сонячного світла сосен холодне тіло старої воєводи Тіньового Клану. Горобинокіготь, батько Жарохвоста, учора ввечері став новим воєводою.

Виблискували й шкури котів посеред сосен — Клан вийшов із табору та зібрався навколо могили.

— Нам бракуватиме її мудрості. — Очі в Маківки блищали від сліз, коли вона сіла поряд з іншими старійшинами.

Кедросерд і Біловода посунулися, щоб звільнити їй місце.

Гадохвіст високо звів підборіддя й дивився, як Бурошубку несуть до місця поховання.

— Багато здобутих важкою працею навичок і спогадів померло разом із нашою посестрою, — прохрипів він.

Щурошрам і Горобинокіготь зупинилися біля краю могили й поклали поряд Бурошубку. Жарохвіст відчув запах соснової смоли, яким натер її шкуру, коли допомагав Дрібнохмарові готувати стару воєводу Тіньового Клану до церемонії поховання.

— Важке прощання, — пробурмотів Совокіготь.

Кротоніжка притулилася до нього.

— Чи буває прощання легким?

Чорнозір підійшов до Бурошубки.

— Вона загинула в бою. Вона загинула смертю хоробрих. — Він звернувся до побратимів: — Нічого більше ми від наших вояків і не вимагаємо.

Очі Кедросерда блищали.

— Вона була моєю виховницею і добре мене вивчила, — сказав він.

Горобинокіготь опустив голову.

— Вона прийшла в Тіньовий Клан волоцюгою, а померла воячкою.

Чорнозір подивився на сонце понад верхівками сосен.

— Зоряний Клан прийме її. Те, що втратили ми, здобудуть вони. Нехай її спогади стануть нашими спогадами, а її навички стануть нашими навичками. — Він кивнув Горобинокігтеві, і рудий вояк зубами підхопив Бурошубку за шию. Кіт мовчки перетягнув її тіло через край могили й кинув униз.

Чорнозір обернувся, темно блиснувши очима, і повів побратимів геть.

Жарохвіст наздогнав батька біля входу в табір.

— А де Дрібнохмар?

— Він виснажений після того, як усю ніч лікував поранених вояків, — відповів Горобинокіготь. — Чорнозір наказав йому відпочити. Він потім поділиться язиками з Бурошубкою на Місячному Ставі. Тоді він із нею і попрощається. — Горобинокіготь глянув на сина. — Ти, мабуть, теж утомився. Ти ж допомагав Дрібнохмарові до світанку.

Жарохвіст був утомлений, але не готовий зізнатися в цьому.

— Я можу відпочити пізніше, — наполягав він. — Я просто хотів побачити поле бою.

— Добре, — кивнув Горобинокіготь. — Земля, яку ми втратили, має вогнем горіти у твоєму розумі, доки її не буде повернуто.

Він торкнувся мордою голови Жарохвоста та зайшов у табір. Жарохвіст, виходячи із заростей ожини, встиг побачити, як його батько зник із Чорнозором у кублі провідника.

— Вибач, що турбую… — На нього дивилася Кротоніжка. Сіра кішка підсунула йому під морду чорну лапу. — Ти не оглянеш? — нявкнула вона. — Дрібнохмар спить.

Жарохвіст оглянув лапу. На найнижчому суглобі був помітний набряк і шкура була теплою на дотик, але нога лише трошки смикнулася, коли медикіт торкнувся її носом.

— Просто розтягнення, — запевнив він кішку. — Я дам тобі макове зернятко від болю.

Він провів її через ожиновий живопліт до кубла медикотів, розташованого у великому кущі. Усередині піщану долівку розчистили, щоб зробити кубло просторішим, і встелили висохлою хвоєю, щоб воно було м’якшим.

У глибині кубла Дрібнохмар потягнувся й сів у своєму гнізді. Охайний смугастий кіт здавався ще меншим, ніж зазвичай. Очі його були широко розплющені, а хутро — скуйовджене після сну.

Жарохвіст спохмурнів.

— З тобою все гаразд?

Він зайшов у кубло й понюхав шкуру свого виховника. Дрібнохмарове хутро було тепліше, ніж він очікував.

— Зі мною все гаразд, — наполягав Дрібнохмар. — Просто я втомився.

— Відпочивай сьогодні у своєму гнізді, — сказав йому Жарохвіст.

Дрібнохмар не став сперечатися, а глянув на Кротоніжку, яка чекала біля входу.

— Щось трапилося?

— Вивихнула лапу, — повідомив Жарохвіст. — Я дам їй макове зернятко.

Дрібнохмар похитав головою.

— Просто зроби їй примочку із живокосту й кропиви. — Він кивнув у бік купи подрібненого листя. — Кротоніжка зазвичай дуже сонна після маку.

— Чи зможеш ти перетерпіти біль, якщо я просто зніму набряк? — запитав Жарохвіст у кішки.

Вона кивнула, підвівши лапу. Жарохвіст пожував подрібнене листя, зробивши примочку, і намастив лапу, а потім зав’язав її листом дрока, щоб трави трималися.

Кротоніжка зітхнула, коли він закінчив.

— Так уже краще.

— Відпочинь день, а потім обережно рухайся, — порадив Жарохвіст.

Кротоніжка кивнула й вислизнула через ожиновий живопліт. Жарохвіст повернувся, щоб сказати Дрібнохмарові, що він іде, але медикіт Тіньового Клану вже спав. Лапи Жарохвоста поважчали, і він стримував бажання теж скрутитися калачиком у своєму гнізді. Треба було оглянути поранених.

Висунувши ніс із кубла, він примружився на світло, що відбивалося навколо широкої рівної галявини в сосновому лісі. Кілька його побратимів розкинулося скраєчку галяви, прагнучи зігрітися у вже заледве теплих сонячних променях. Снігопташка повернулася й потягнулася. Її біле черево було вкрите багряними ранами, від виду яких Жарохвіст здригнувся, хоча знав, що тепер усі вони чисті й просякнуті соком нагідок. Біля неї Жеврошуб сперся носом на лапи, не звертаючи уваги на недоїденого дрозда, що валявся біля його морди. Багряноверб лежав біля входу до вояцького кубла, у його шкурі стирчали коричневі ковтуни. Він повернувся, щоб лизнути бік, але здригнувся й знову ліг на спину, важко дихаючи. Оливоноса та Совокіготь простяглися поряд, їхнє хутро було скуйовджене, а морди — подряпані.

Здригнувся ожиновий живопліт: то до табору проскочив Тигросерд. Із його щелеп звисала білка, і він кинув її до кагату свіжини. За ним вбігла Світошубка, яка несла в щелепах голуба.

Жарохвіст поспішив до брата та сестри, намагаючись зрозуміти, чи немає запаху крові.

— Сподіваюся, ваші рани не відкрилися.

— Ми були обережні. — Світошубка нахилилася, щоб показати йому, що рана між лопатками досі заклеєна липким павутинням і немає жодної ознаки свіжої крові.

Вохрошубка висунулася з кубла вояків. Зелені очі черепахової кішки засяяли, коли вона побачила разом усіх своїх трьох кошенят і привітала кожного, лизнувши в щоку.

Світошубка легенько відштовхнула її.

— Пхе! Ми вже завеликі для цього!

Вохрошубка замурчала й озирнулася на галявину.

— Де ваш батько?

— З Чорнозором. — Жарохвіст торкнувся хвостом брата та сестри. — Я припускаю, що тепер він часто ходитиме до його кубла, адже він воєвода.

Тигросерд випустив кігті.

— Я не можу дочекатися, поки він стане провідником.

— Тихіше! — штовхнула його Світошубка.

Тигросерд знизав плечима.

— Ну, це правда. Адже Чорнозір не може жити вічно.

Вохрошубка піднесла хвоста до губ свого сина.

— Не кажи такого!

— Принаймні ми завжди знаємо, що в Тигросерда на думці. — Жарохвіст поплескав брата хвостом по плечі.

Тигросерд удавано образився, задравши носа:

— Закладаюся, ви й гадки зеленої не маєте, про що я зараз думаю.

У Світошубки весело смикнулися вуса.

— Не маємо, але я впевнена, що незабаром ти це вибовкаєш.

Тигросерд опустився в присід, удавши, що хоче напасти, очі його блищали.

Світошубка, своєю чергою, удала, що дуже налякалася.

— Допоможіть! — пискнула вона.

— Припиніть обоє, — дорікнула Вохрошубка. — Клан усе ще оплакує Бурошубку.

Жарохвіст побачив, що по той бік галявини Горобинокіготь вийшов із Чорнозорового кубла й прямував до своєї родини. Тигросерд і Світошубка були надто зайняті біганиною навколо Вохрошубки, щоб помітити наближення батька.

Тигросерд штовхнув Світошубку на землю.

— Колись я стану воєводою, і тоді тобі не можна буде мене дражнити.

— Ні, не станеш! — Світошубка вирвалася з його лап. — Я буду воєводою!

Горобинокіготь зупинився біля котів, які вовтузилися.

— У мене вже є суперники? — поцікавився він.

Тигросерд і Світошубка схопилися на лапи.

— Ми просто гралися, — швидко нявкнула Світошубка.

— Таж ні, я радий мати таких амбітних дітей, — промурчав Горобинокіготь. — Але, якщо ваша ласка, я все ж таки хотів би побути воєводою повню-дві, перш ніж ви обіймете посаду. — Він глянув на Жарохвоста. — Ти теж хочеш бути воєводою?

— Ні, я щасливий бути медикотом, — відповів Жарохвіст.

Очі Горобинокігтя заяскріли.

— О, ну вже легше, — нявкнув він. — Бо я не впевнений, що зможу впоратися з вами трьома.

Вохрошубка потерлася мордою об щоку Горобинокігтя.

— Я дуже пишаюся вами всіма.

Вона перевела погляд на кубло Чорнозора.

Звідти вийшов провідник Тіньового Клану. Його очі сяяли, шкура була гладкою, щойно доглянутою.

— Вояки та новаки! — гукнув Чорнозір, ступивши на галявину. — Ви мали достатньо часу, щоб відновити сили! Тепер збирайтеся навколо мене! З учорашньої поразки можна винести науку.

Коли всі зійшлися, Чорнозір повів далі.

— Ви боролися, — сказав він. — Але ми втратили частину території. Якщо ми колись хочемо її повернути, то повинні вчитися на своїх помилках. Ця поразка — шанс для нас стати сильнішими.

«Дай спочатку мені шанс вилікувати всіх поранених, перш ніж почнеш планувати наступну битву», — подумав Жарохвіст і покуштував повітря. Він відчував кислуватий запах. На рани, які вони з Дрібнохмаром перев’язали минулої ночі, слід накласти свіжі примочки, аби в них не потрапила інфекція. Він упівока побачив Плющохвосту, яка вискочила з ясел. Її живіт був уже достатньо великий — вона чекала на своїх перших кошенят. Він подумав, що в найближчому майбутньому кішка достоту не зможе брати участі в бійках. Тож, можливо, вона могла б йому допомогти.

— Плющохвосто! — Він підійшов до довгошерстої королеви і щось зашепотів їй на вухо, поки Чорнозір провадив свою промову. — Ти не допоможеш мені перев’язати рани?

— Звичайно, — кліпнула очима Плющохвоста.

Дрібнохмар усе ще спав у кублі, коли Плющохвоста й Жарохвіст зібрали необхідні трави й вислизнули назад на галявину.

Щурошрам ходив сюди й туди, його коричнева шкура блищала від сонячного світла, що падало крізь дерева.

— Як, заради Зоряного Клану, ми можемо битися з котами, які злітають із дерев, наче сови? — запитав він.

Жарохвіст поклав оберемок трав біля Оливоносої.

— Твої рани треба намастити свіжими травами. — Жарохвіст понюхав подряпини на її боці. — Ти поки слухай, що говорить Щурошрам, а я тебе полікую. — Він хвостом поманив Плющохвосту ближче до себе. — Дивися, що я роблю.

Він почав злизувати засохлу примочку з подряпин на боці Оливоносої. Та від болю впилася кігтями в землю, утім намагалася зосередитися на обговоренні.

Уперед виступив Димоніг.

— Можливо, ми здатні перетворити те, що вони вважають своєю силою, на їхню слабкість? — спитав він.

Чорнозір кивнув, зіщуливши очі.

— Як?

— Вони різко приземляються, — наважився на заувагу Димоніг. — Їм потрібен час, щоб відновити рівновагу. Ми можемо використати це вагання, щоб перехопити ініціативу.

Яблукошубка схилила набік рябу голову.

— Наступного разу ми будемо готові до їхньої совиної тактики. Усе, що нам потрібно зробити, — це подивитися вгору. Поки вони стрибають, ми легко встигнемо відскочити.

Крукомороз схвильовано вибалушився.

— Щоб лазити по деревах і стрибати з них, потрібен час, — зауважив він. — Вояки Громового Клану, здається, забули, що вони коти, а не птахи.

Снігопташка кивнула:

— Поки вони гають час і силу на те, щоб дряпатися на дерева, ми можемо підготуватися до того, щоб кинутися на них, заледве вони приземляться.

— Тепер, коли ми знаємо, що вони роблять, їх буде легко перемогти! — долучилася до обговорення Світошубка. Вона глянула на гілку ліщини, що простяглася над табором. — Ну ж бо практикуватися!

Тигросерд уже біг до горіха, який ріс серед густої ожини на краю галявини. Він піднявся стовбуром й обережно видряпався по гілці. Світошубка, тупцюючи, дивилася на нього, хвіст її звивався над землею.

Тигросерд стрибнув.

Світошубка кинулася на брата, щойно той опинився на землі. Вона легко перевернула його й притиснула до холодної землі.

Очі Чорнозора проясніли.

— Коти Громового Клану думають, що вони розумні, але в них голубині мізки, — прогарчав він.

Совокіготь висунувся вперед.

— Але ж ми були слабкішими не тільки в бійці в лісі, — нагадав він провідникові. — На галявині вони розділили нашу лаву на дві частини.

— Можливо, нам варто організувати лаву інакше? — запропонував Горобинокіготь. — Старші, досвідченіші вояки повинні битися поряд із молодшими, менш вправними котами. Тоді, навіть якщо вони розіб’ють нашу шеренгу на частини, кожна частина буде міцною.

— Гарна думка, Горобинокігтю, — похвалив Чорнозір нового воєводу. — Перед наступною битвою ми об’єднаємо наших вояків: вправні та менш навчені битимуться пліч-о-пліч.

Жарохвіст відчув приплив гордощів за побратимів. Для Тіньового Клану поразка означала шанс узяти реванш у наступній битві вже кращими, сильнішими, швидшими. Жоден кіт не висловлював ані жалю до себе, ані звинувачень, лише впевненість, що наступного разу все буде інакше.

Крукомороз підхопився на лапи.

— Ми могли б зберегти резерв наших найсильніших вояків, — запропонував він. — Тоді, коли ворог думатиме, що перемагає, ми можемо відрядити нову хвилю, яка його розчавить.

— Гарна думка. — Горобинокіготь повільно кивнув. — Стратегія — це дуже добре, але ми не повинні забувати, що саме завдяки бойовим навичкам зрештою можна виграти битву.

Він звернувся до Соснолапки.

— Тебе кинула на землю Ліщинохвоста, — нагадав він кішці.

— Вона більша за мене й заскочила мене зненацька, — обурено нявкнула Соснолапка. — Крім того, я тоді билася із Шипокігтем, а не з Ліщинохвостою.

— Твоя правда, — визнав Горобинокіготь. — Але я вважаю, що ти могла б ліпше відбити її атаку.

— Як? — Соснолапка звела голову, очі її сяяли зацікавленістю.

— Ходи сюди.

Горобинокіготь дав знак Дубошубові та Тхоролапові підійти до них у центр галявини.

Жарохвіст, що спостерігав одним оком за побратимами, знов повернувся до Жеврошуба й заходився мазати свіжою маззю його подряпини. Дубошуб досі шкутильгав, але його хутро здибилося від хвилювання.

— Тхоролапе. — Горобинокіготь підштовхнув кремово-сірого кота досередини. — Ти будеш Шипокігтем.

Тхоролап розпушив шерсть.

— Дубошубе, ти будеш Ліщинохвостою.

Дубошуб кивнув і присів, готовий атакувати.

Горобинокіготь кивнув Соснолапці.

— Атакуй Тхоролапа, як ти атакувала вчора Шипокігтя. Проте, коли Дубошуб кинеться на тебе, піддайся, падай і котися разом із ним, щоб сила його стрибка зашкодила йому, а не тобі.

Соснолапка на мить спохмурніла, потім повернулася й кинулася на Тхоролапа. Коли Тхоролап борсався під своєю посестрою, Дубошуб кинувся вперед, обхопив лапами Соснолапку й зірвав її з Тхоролапа. Соснолапка обм’якла, і Дубошуб перечепився через раптову мертву вагу у своїй хватці. Коли Дубошуб хитнувся, Соснолапка розвернулася, ущипнула вояка за шию й вирвалася з його лап. Кіт швидко звівся на рівні, але новачка вже заскочила йому на спину, підгортаючи задні лапи та впиваючись зубами в загривок вояка.

— Чудово! — виступив уперед Чорнозір. — Ми здобули цінну навичку.

— Чудовий прийом, Соснолапко! — вигукнув Щурошрам.

Соснолапка кивнула своєму виховникові, і, коли Кланом прокотився шепіт схвалення, її чорне хутро розпушилося від гордості.

Жарохвіст злизав залишки примочки з рани Жеврошуба.

— Як ти почуваєшся?

— Краще, — відповів сірий кіт.

Чорнозір кинув погляд на кагат свіжини.

— Горобинокігтю, — закликав він свого заступника. — Організуй, будь ласка, мисливські патрулі.

Горобинокіготь випустив кігті.

— А як щодо позначення нового кордону?

У Чорнозора хутро стало дибки.

— Ні, поки тіло Бурошубки ще не охололо. — Його очі помутніли. — Вогнезір ступив на темний шлях, коли попросив нас повернути ту землю. Він зробив нам подарунок, а потім вдався до вбивства, щоб його відібрати. Чи так учиняють справжні вояки?

— Гадючий язик!

— Лисяче серце!

З усіх околиць табору в прохолодне повітря залунали образи.

Чорнозір помахом хвоста закликав усіх до тиші.

— Жарохвосте!

Жарохвіст здивовано підвів голову.

— Зайди до мене в кубло й приведи Дрібнохмара. Я хочу поговорити зі своїми медикотами.

Потім провідник Тіньового Клану звернувся до Горобинокігтя.

— Організуй мисливські патрулі, — повторив він. — Але тримайтеся подалі від галявини Двоногів. Я не хочу жодних бійок, доки наші вояки повністю не одужають.

Жарохвіст поспішив до кубла й розтермосив заснулого Дрібнохмара. Медикіт досі здавався неприродно теплим.

Він сонно кліпнув на товариша й пробурмотів:

— Що таке?

— Чорнозір хоче поговорити з нами у своєму кублі.

Дрібнохмар за мить виліз із гнізда й поспішив до входу в провідникове кубло. Жарохвіст із полегшенням побачив, що старий кіт міцно тримається на лапах. Він наздогнав його біля кубла Чорнозора й зупинився, щоб впустити Дрібнохмара першим. Пригнувшись під низьким проходом з ожини, він пішов слідом.

Очі Чорнозора блиснули в темряві.

— Чи попереджав Зоряний Клан про битву? — спитав провідник.

Жарохвіст похитав головою і глянув на Дрібнохмара.

— Ні, — хрипко нявкнув той, і Жарохвіст раптом відчув, що його виховник охриплий.

Чорнозір насупився.

— Узагалі ніяк не попереджав?

Обидва кота похитали головами.

— Мені здавалося, що Зоряний Клан мав більше цінувати Бурошубку, — пробурмотів провідник.

— Можливо, вони не знали, — припустив Жарохвіст. — А можливо, її смерть була неминучою.

Чорнозір нашорошив вуха.

— Немає нічого неминучого! — гаркнув він. — Поділися язиками із Зоряним Кланом, — звернувся він до Дрібнохмара. — Дізнайся, чому таке сталося. Хочу знати, чи не планує Громовий Клан іще чогось. Можливо, вони збираються зайти далі, в середину Тіньового Клану. Ця битва може бути лише початком. Вони вже біля нашої посадки, а це надто близько до табору.

Дрібнохмар кліпав на нього очима.

— Громовий Клан давно не зазіхав на чужі території — ще від Великої Подорожі.

Жарохвіст тупцювався, йому було незручно чути, як його виховник захищає інший Клан. Уже не вперше Дрібнохмар ставився до Громового Клану як до друзів, а не як до суперників.

Старий медикіт повів далі:

— Я думав, що провідництво Вогнезора поклало край їхній жадібності.

— Але не їхній зарозумілості, — гаркнув Чорнозір. — Вони завжди намагалися вказувати іншим Кланам, що робити. Можливо, їм здається, ніби даремно витрачали слова і нині настав час діяти. — Він випростав довгі кігті. — Іди до Місячного Ставу. Поговори із Зоряним Кланом. Дізнайся, що зможеш.

Дрібнохмар понурив голову, його боки тремтіли.

— Я піду, — випалив Жарохвіст. — Дрібнохмар зараз негоден ночувати просто неба, та ще й у таку люту погоду.

Чорнозір глянув на Дрібнохмара. Очі медикота були мутними, а хвіст тремтів. Якщо провідник Тіньового Клану був шокований тим, що його старший медикіт хворий, то приховав це.

— Добре, — погодився він.

Жарохвіст пішов за Дрібнохмаром із кубла. Надворі Дрібнохмарів хвіст затремтів іще дужче.

— Ти впораєшся сам?

— Мені буде приємно знати, що ти в теплі й добрі. Відпочивай спокійно, Дрібнохмаре. Плющохвоста може допомогти тобі в кублі медикотів із простими речами.

Дрібнохмар розтулив був рота, ніби збирався запротестувати, але замість слів у нього вирвався кашель.

— Дякую, — нарешті промовив він.

Жарохвіст похнюпився: йому не подобалося, що Дрібнохмар так легко піддався. Мабуть, старий медикіт почувався геть погано.

— Добре пильнуй, — наказав Дрібнохмар та повернувся до свого кубла.

— Чого хотів Чорнозір? — Плющохвоста риссю підбігла до Жарохвоста, її великий живіт аж хилитався.

— Я збираюся порадитися із Зорекланом біля Місячного Ставу, — відказав їй Жарохвіст, коли його виховник зник в ожині. — Ти не приглянеш за Дрібнохмаром? Йому зле. Хай перепочине.

— Я подбаю про те, щоб він відпочивав, — кивнула Плющохвоста. — І пильнуватиму за ранами кожного кота, доки ти не повернешся.

— Ти пам’ятаєш, що робити?

— Якщо від ран тхне кислим, треба злизати стару примочку й пожувати свіжих трав.

Жарохвіст кивнув.

— Дрібнохмар зможе підказати, які трави з кубла медикотів треба використовувати. Я повернуся до ранку.

— Бережи себе, — нявкнула Плющохвоста.

Жарохвіст пірнув через вхідний тунель, кліпаючи очима від холодного протягу поза табором. Він кинувся бігти, прямуючи старою борсуковою стежкою, що збігала до озера. З-під його лап вилітав дощ хвойних голок, від його дихання линула пара.

Коли він мчав схилом, то побачив Став, який виблискував крізь сріблясто-сірі стовбури. Він швидко вийшов із лісу, мружачись від сонця, яке спалахнуло на хвилях. Коли вискочив на берег, під лапами затріщало каміння, і кіт збочив, щоб побігти вздовж краю води. Його м’язи під шкірою відчувалися худими й сильними. У вухах пульсувала кров, серце пришвидшувалося.

Тіньовий Клан не збирається піддаватися знущанням Громового Клану. Тіньовий Клан не був Кланом, якому можна дати ляпаса. Їхнім нахабним сусідам треба було дати науку, і Тіньовий Клан подбає, щоб вони її засвоїли.

Розділ 7

— Що відбувається?

Плющолапка шкутильгала назад у западину, її нога боліла після того, як вона минулої ночі тренувалася із Шулікокригом. Вона досі була збентежена суперечкою з Голуболапкою.

«Як вона сміє мене судити!» — обурено думала кішка.

Проходячи через терновий живопліт, вона напружилася, намагаючись не кульгати, щоб жоден кіт не завважив її вивихнуту лапу. Але ніхто взагалі не помітив, як вона прослизнула на галявину. Побратими зібралися навколо Вогнезора, хутро в них повставало дибки.

— Що відбувається? — повторила вона.

Аж тут новачка з подивом помітила, як сліпий Сойкопер ніби дивиться на неї з Високого Каменя й дивиться дуже дивно, наче в неї раптом виросли крила. Коли їхні погляди зустрілися, у неї дрижаки пробігли по спині. Невже він справді її бачить? «Він знає, що я тренуюся в Темному Лісі», — нагадала собі кішка. Вона намагалася відігнати хвилювання. «Коли він побачить, що я стаю кращою воячкою свого Клану, то зрозуміє, чому я це роблю!» — переконувала себе новачка.

— Тіньовий Клан не позначив новий кордон, — долинуло до її вух нявкання Цвітопалої.

Плющолапка повернулася, з полегшенням опустила хутро.

— І все? Я вже подумала була, що надійшов іще один знак від Зоряного Клану.

Вона знову глянула на Сойкопера, але його гострий, як шип, погляд знов перетворився на звичний невидючий блакитний погляд сліпого кота.

— Що значить «і все»? — обурено перепитала Цвітопала, глипнувши на неї. — Це значить, що Тіньовий Клан не визнав належність цієї території нам. Усе досить серйозно.

Плющолапка переступила на місці, мимохіть здригнувшись, бо її лапу пронизав біль.

— Ну, так, звісно. Але поки вони не перетнуть наші запахові мітки…

— Краще б вони й не намагалися, — пробурмотіла Цвітопала, прямуючи до кубла вояків, яке ще мало дивну форму: з одного боку було опуклим. — Ти йдеш допомагати із ремонтом?

Там уже була Голуболапка, яка разом із Листоплесою підгинала одну гілку під іншу.

— Пізніше! — крикнула Плющолапка.

— Де ти була?

Від несподіваного нявкання Попелюшкосердої Плющолапка аж підстрибнула на місті та різко озирнулася. Їй здалося, що виховниця дивиться на неї дуже підозріло. Чи, може, то лише здалося?

— Голуболапка повернулася вже давно, — вела далі Попелюшкосерда.

— Я хотіла потренуватися в переслідуванні здобичі, доки не зрозумію, як це треба робити.

Плющолапка не збиралася зізнаватися, що сиділа біля озера й мовчки гнівалася. «Я така сама віддана, як і всякий вояк Громового Клану, — міркувала вона. — Навіть відданіша! Я єдина, хто тренується навіть уві сні, щоб гідно битися за свій Клан».

— Ти, мабуть, голодна, — нявкнула Попелюшкосерда. — Візьми щось поїсти. А тоді допоможеш Голуболапці та Листоплесій упоратися з кублом вояків.

Плющолапка втупилася у свої лапи.

— Хіба в таборі немає іншої роботи?

Попелюшкосерда нахилилася вперед.

— Ти знову посварилася із сестрою? — Її вуса торкнулися Плющолапчиної щоки. — Знаєш, ти не повинна їй заздрити. Ти так само добре вмієш полювати та битися, як і вона.

«Звісно, я вмію! Мене навчають найкращі вояки!» — подумала Плющолапка.

— Я пишалася тобою вчора, — провадила далі Попелюшкосерда. — Ти билась, як воячка.

— Дякую, — хрипко нявкнула Плющолапка.

Шулікокриг не марнував часу на похвалу. Він спостерігав, як вона билася під час бійки, і коли вони пізніше зустрілися в Темному Лісі, то показав їй, як вона могла наступного разу битися краще. То й що, що вона вивихнула лапу, зате багато чого навчилася!

— Візьми собі свіжини. — Попелюшкосерда підштовхнула її до кагату здобичі. Звідти гарно пахнуло, й у Плющолапки забурчало в животі.

— Бери що хочеш, — сказав їй Березопад, який скидав свіжину з верхівки купи в неглибоку яму поблизу. — А решту ми сховаємо на потім.

Плющолапка витягнула собі землерийку й проковтнула її. Облизавши вуса, вона помітила Листоплесу, яка разом із Лисострибом прямувала до неї.

— Попелюшкосерда сказала, що ти допоможеш добудувати нову секцію кубла, — нявкнула Листоплеса.

Лисостриба від хвилювання брала непосидячка.

— Воно буде чудовим, коли ми закінчимо, — нявкнув він. — Знайдеться місце для Цвітопалої і Джмільосмуга.

— Добре, допоможу, — зітхнула Плющолапка.

Вона не могла вічно уникати сестри. Біля кагату свіжини були складені гілки, і вона вхопила кілька в щелепи.

— Я теж допоможу! — нявкнула Ружопелюстка, яка щойно прибігла до них по галявині.

— А я зараз затулю оцю діру. — Лисостриб кивнув у бік щілини в стіні кубла, де довгі стебла бука вже були зігнуті та встромлені в землю. — Уже не можна сказати, що це повалене дерево.

— Тепер воно стало частиною табору, — кивнула Ружопелюстка.

— Зверніть увагу: там майже не залишилося жодної дірки, — пробурмотів Лисостриб, протиснувшись повз гілку, яка стирчала поряд.

— Досить добре, — нявкнула Ружопелюстка. — І зараз у таборі значно менше протягів.

Плющолапка, що набрала повний рот гілочок, кинула їх біля Голуболапки.

— Ось.

Не встигла Голуболапка подякувати, як сестра риссю оббігла опуклу стіну й заходилася вплітати гілочки між щілинами.

— У тебе спритні лапи. — Цвітопала сіла біля неї і заходилася допомагати. — Сюди. — Вона тицьнула довгою вербовою галузкою крізь дірку в гіллі. — Ти просунь, а я протягну.

Плющолапка ткнула іншу гілочку в щілину в тіні.

— Чому жоден кіт не говорить про битву? Усі ніби вже й забули про неї.

— А чому вони повинні говорити? — Цвітопала лапами міцніше стискала палиці, які переплітала. — Ми виграли. І на цьому край.

— Ми повинні подумати, як могли б битися краще.

Цвітопала витріщилася на неї.

— Але ми перемогли!

— Це не означає, що наступного разу ми теж переможемо, — зазначила Плющолапка. — І я ладна закластися, що вояки Тіньового Клану тренуються наполегливіше, ніж будь-коли, щоб переконатися, що наступного разу вони переможуть.

— Звідки ти знаєш?

Плющолапка відвела погляд.

— Ну, вони ж Тіньовий Клан.

— Ну, а ми Громовий Клан, — форкнула Цвітопала. — І взагалі, позаяк нині гололист, у нас забагато справ і без бійок.

Плющолапка пирхнула. «Не дивно, що Шулікокриг не відвідує тебе уві сні», — подумала вона.

* * *

Плющолапка крутилася у гнізді та втомлено гикала. Вона поїла свіжини разом зі Цвітопалою і, навіть не помившись, заповзла до свого гнізда, сподіваючись, що засне до того, як прийде Голуболапка. Тепер, коли Джмільосмуг і Цвітопала перейшли до кубла вояків, їй було важко ігнорувати свою єдину сусідку.

Плющолапка затулила лапою ніс і заплющила очі.

— Плющолапко? — Голуболапка продерлася носом крізь папороть і влаштувалася у своєму гнізді. — Плющолапко?

Та сповільнила дихання, вдаючи, що спить. Це був довгий день, і навіть важкість на серці не могла завадити їй заснути. Незабаром сон затягнув її глибше в гніздо й огорнув своїм теплом.

Вона розплющила очі вві сні. Навколо лап кружляв туман, і в холодному мертвому повітрі було чутно зойки. Вона знов опинилася в Темному Лісі, і вперше її серце защемило. Хотілося бодай раз поспати всю ніч. Подряпини, що залишилися від бою, пекли, лапа боліла. Тренуватися вдень і вночі було вкрай виснажливо. Вона замружилася, сподіваючись, що сон розвіється, але холодний туман ще дужче вщипнув її за лапи.

Зітхнувши, вона розплющила очі. Перед нею схилялася трава, а небо над головою було чорне й беззоряне. Плющолапка потягнулася, готуючись до тренування. Принаймні побратими з Темного Лісу ніколи не порівнювали її з Голуболапкою.

Вона почула, як чиїсь лапи шарудять у траві позаду, та обернулася. Підійшов брунатний кіт із чорним вухом — маленький, гнучкий, вочевидь із Вітряного Клану. Він зупинився й коротко кивнув на знак привітання. Плющолапка насупилася, намагаючись його пригадати. Вона бачила його на Зборищі.

Коли вона намацала в пам’яті його ім’я, чийсь голос за гребенем схилу покликав кота:

— Мурахошубе!

«Точно. Мурахошуб», — згадала новачка.

Коли брунатний вояк помчав назустріч голосу, Плющолапка підвелася на задні лапи, намагаючись роздивитися, хто його привітав. Але вивихнуту лапу пронизав біль. Перш ніж устигла помітити в тіні ще одного кота, вона впала, важко приземлившись на чотири лапи.

Від несподіваного нявкання за спиною Плющолапка аж підстрибнула.

— Ви на вигляд втомлена.

— Привіт, Тигросерде.

Вона була рада побачити знайомого кота. Його густа смугаста шкура ходила брижами на могутньому тілі, але очі здавалися втомленими.

— Ти теж наче зморений, — поспівчувала Плющолапка.

— Я не був би проти відпочити одну ніч, — позіхнув він.

— Припускаю, що вони хочуть зміцнити нас.

Тигросерд ніби її не почув.

— Здається, Голуболапка не прийшла з тобою сьогодні вночі, авжеж?

У Плющолапки хутро стало сторч.

— Вони вибрали мене, а не її! — сердито нявкнула вона.

Не чекаючи на відповідь, новачка кинулася вгору схилом до дерев, ідучи слідом Мурахошуба на прим’ятій траві. Прорвавшись крізь смугу дерев, вона кинулася в тінь, лють пульсувала в її вухах. Навіть тут її не сприймали саму, без сестри!

Чому Тигросерд усе-таки захотів бачити Голуболапку? Може, він закохався в неї?

«Тоді він марнує свій час», — форкнула вона про себе. У жодному разі Голуболапка не матиме нічого спільного з котом з іншого Клану. Їй подобалося слухати, як Левожар розповідав, яка вона дивовижна, певно, аж занадто подобалося, щоб ризикнути порушити Вояцький правильник.

З гарчанням Плющолапка метнулася між стовбурів. Надто пізно зауважила матову помаранчево-білу шкуру та врізалася в бік густошерстої кішки. Відновивши рівновагу, вона розвернулася до воячки, що заступила їй шлях.

— Дурне місце ти собі обрала, щоб розсістися! — гаркнула Плющолапка, усе ще киплячи від люті.

Не встигла Плющолапка перевести дух, як помаранчево-біла кішка кинулася на неї. Плющолапка відчула кігті на своїй шиї, потім воячка повалила її на землю й притиснула так, що новачці забракло повітря. Жах охопив Плющолапку, вона щосили намагалася вдихнути. Кішка завмерла, коли воячка повільно нахилилася ближче.

Помаранчево-біла кішка, вищирившись, прогарчала й обдала Плющолапку смердючим диханням:

— Викажи трохи поваги, новачко.

Вона випустила пазурі, аж поки їхні гострі, як колючки, кінчики не впилися в шкуру Плющолапки.

— Ти ж бо не хочеш померти в такому місці? Тут, як знаєш, на тебе не чекає нічого попереду. Лише темрява.

У видноколі Плющолапки промайнула смугаста шкура.

— Усе гаразд, Кленодимо.

Плющолапка з полегшенням впізнала Шулікокригове нявкання.

— Відпусти її. — У його голосі прозвучало грізне гарчання, і Кленодима відійшла.

Плющолапка втягнула довгий ковток повітря й закашлялася. Кашляючи, вона підхопилася на лапи і, торкаючись черевом землі, присіла, намагаючись відсапатися. Вона тремтіла від носа до хвоста.

— Схаменися! — грізно сказав Шулікокриг воячці.

Кленодима махнула хвостом.

— Намагайся пильнувати своїх гостей. — Вона розвернулася й пішла геть, бурмочучи навздогін: — Мені більше подобалося, коли тут не нипали натовпи мишомізких витріщак.

Плющолапка глипнула на Шулікокрига.

— Вибач.

— Не зважай на Кленодиму, — жваво відповів він. — Вона тут давно. Але скоро її вже не буде.

Плющолапка нервово глянула на воячку, що відходила. Тіні ніби поглинули її, і Плющолапка злякано зрозуміла, що обриси кішки висять у повітрі, як туман. Вона чітко бачила дерева потойбіч Кленодимої, натомість мала бачити лише міцне тіло воячки, тож виходить, що кішка була прозорою.

— Чи всі коти зникають? — здригнулася Плющолапка.

— Зрештою, — прогарчав Шулікокриг. — Якщо вони до цього доживуть.

Він пішов крізь дерева. Плющолапка на мить завагалася, її живіт зсудомило. Вона ніколи не хотіла зникати. Кішка струснулася й помчала за Шулікокригом.

— З тобою все гаразд? — Шулікокриг, насупившись, подивився на її задню лапу.

Плющолапка згадала свій вивих.

— Так, дякую.

Шулікокриг перестрибнув вузьку канаву.

— Якщо не можеш сьогодні тренуватися, йди додому.

Плющолапка стрибнула за ним та заскреготіла зубами, наступивши на хвору лапу.

— Ти маєш радіти, що я сьогодні взагалі прийшла. Сойкопер дізнався.

Слова мимохіть злетіли з її вуст. Вона не планувала нічого розповідати, але не могла більше тримати цього в собі.

Шулікокриг повернув голову.

— Дізнався про що?

— Що я сюди приходжу, — зізналася Плющолапка. — Мені сказала Голуболапка.

— Отже, вона теж знає. — Шулікокриг замовк і витріщився на Плющолапку. — І?..

«Що він хоче від мене почути?» — подумала Плющолапка та знизала плечима:

— І… нічого.

Шулікокриг кивнув і рушив далі.

— Зрештою, я не роблю нічого поганого, еге ж? — швидко заговорила Плющолапка, поспішаючи наздогнати його. — Вони мають бути вдячні за те, що я тренуюся додатково. Вояки Громового Клану, здається, геть не дбають про те, щоб готуватися до боїв. Я сьогодні цілісінький день будувала кубла.

Шкура Шулікокрига торкнулася гладкої кори дерева.

— Ти взагалі нічого поганого не робиш, — сказав він їй. — Хіба ти не розумієш, що я тебе попередив би, якби ти робила щось погане?

Він повів її на галявину, де із землі, мов згорблена спина старезного борсука, стирчав сіро-чорний камінь. Біля цього каменя кружляли коти, і Плющолапка впізнала Мурахошуба й Тигросерда. Тигросерд кивнув їй на знак привітання, але Плющолапка проігнорувала його. Вона була надто зайнята, виглядаючи інших знайомих котів. Вона ніколи раніше не бачила стільки Кланових котів у Темному Лісі. Новачка помітила витончену темно-сіру шкуру Мілкохвостої — кішки Річкового Клану, а далі під громовою сосною ступав Бризошуб.

Плющолапка зупинилася біля маленького білого кота. Вона здригнулася, коли побачила довгий шрам, який проходив через його хутро на череві та звивався через плече до кінчика вуха, немов опукла рожева змія.

— Це Снігочуб, — познайомив їх Шулікокриг.

Плющолапка сором’язливо кивнула, намагаючись не дивитися на його шрам.

— Це Клаптехвіст, а це Горобцепера, — махнув Шулікокриг хвостом у напрямку ще двох вояків Темного Лісу.

Темно-смугаста шкура Клаптехвоста була вкрита старими ранами, а Горобцепера, маленька ряба кішка, мала таку понівечену морду, наче її розідрав собака. Плющолапка випустила кігті й звела голову. Вона не збиралася показати новим побратимам, як вона нервує.

— Чортополоху!

Від цього Шулікокригового привітання Плющолапка підскочила. Вона чула в дитинстві казки про Чортополоха. Він був наставником Тигрозора, і деякі коти казали, що саме Чортополох першим навчив Тигрозора, давнього Вогнезорового ворога, того, як багато важить жорстокість. Вона різко обернулася й побачила, як галявиною повільно рухається великий кіт. Нерівні сірі плями вкривали його білу морду, а білі плечі аж бриніли від міці.

Кіт хльоснув довгим сірим хвостом.

— Добрий вечір, Шулікокриже. — Гострі зелені очі блиснули на товариша з Темного Лісу. — Сьогодні ввечері в нас небагато гостей.

— Авжеж, тільки найкращі, — відповів Шулікокриг.

Чортополох повільно обійшов камінь. Плющолапка затамувала дух. Що це буде за тренування? Вона перенесла вагу з хворої лапи, сподіваючись, що та все витримає.

— Ти! — Чортополох кивнув Клаптехвостові. — Ставай на камінь!

Клаптехвіст швидко здерся й став на широкому гладкому камені.

Зелений погляд Чортополоха блиснув.

— Я хочу, щоб ви працювали всі разом, — наказав він. — Ви повинні збити його з каменя, не дозволивши йому при цьому бити вас по головах. — Кіт витріщився на Клаптехвоста. — Затямив?

Клаптехвіст кивнув.

Чортополох відступив.

— Почали.

Горобцепера стрибнула першою. Вона була маленька, але сильна, і на мить їй вдалося вивести Клаптехвоста з рівноваги жорстоким ударом по обличчю. У Плющолапки хутро стало дибки. По щоці вояка текла кров. Невже треба тренуватися з оголеними кігтями? Вона присіла й кинулася на Клаптехвоста, але її відштовхнув Мурахошуб, який сам намірявся атакувати.

— Я сказав працювати разом! — заревів Чортополох.

І вгатив Мурахошубові по вуху. Плющолапка відчула, як щось гаряче бризнуло їй на шию, і відчула солонуватий запах крові. Навмисне не дивилася на Мурахошуба: не хотіла бачити, як його покарали за те, що він став їй на заваді. Натомість оббігла довкола каменя та кинулася туди, де на задніх лапах стояв Тигросерд. Він бив Клаптехвоста й нахилявся, щоб уберегти голову від ударів у відповідь. Плющолапка стала біля нього й приєдналася до нападу.

Клаптехвіст став несамовитим, коли коти обліпили його зусібіч. Хльостаючи то в один бік, то в другий, він намагався дістатися до них прицільними ударами. Плющолапка пригнулася, коли він торкнувся її лапою, а потім піднялася, повернувшись, щоб захистити спину. Стрибнула вперед і вдарила кота обома лапами. Коли відчула, як той хитається, її пронизало захоплення.

«Ось тобі!» — подумала вона.

Але Клаптехвіст повернувся до неї, і з його вуст вилетіло гарчання. Плющолапка рвонулася назад, коли кіт ударив її по очах лапою з розчепіреними пазурами. Він промахнувся, але влучив досить близько, щоб Плющолапка відчула, як тремтять її вії.

Її пронизав шок. «Він же міг видряпати мені очі!» — з жахом подумала новачка. Коли вона, тремтячи, стала на чотири лапи, то побачила, як раптом очі Клаптехвоста розширилися від здивування. Задні лапи з-під нього немов висмикнули, і кіт упав долічерева. Плющолапка звела очі й побачила, як Горобцепера стягує молодого вояка з каменя, глибоко впившись зубами в його тіло. Клаптехвіст зойкнув від болю й пазурами шкрябав камінь, марно намагаючись учепитися.

— Ні! — заревів Чортополох і збив Горобцеперу з лап.

Кішка, зойкнувши, важко впала, розвалившись на траві.

«Вона не рухається!» — ахнула про себе Плющолапка.

Сіро-білий вояк повернув голову й провів поглядом понад тремтливими котами.

— Я наказав вам збити його з каменя. — Голос його був моторошно м’яким. — Не стягнути.

Він глянув на Горобцеперу. Маленька коричнева кішка сіпнулася й звела голову.

— Ти махлювала, — прошипів Чортополох.

— Вибач.

Нявкання Горобцеперої радше скидалося на каркання. Чортополох повільно обійшов її, потім тицьнув лапою.

— Підводься, — гаркнув він. — Твоя черга.

Він спостерігав, як Горобцепера звелася на лапи й стала дряпатися на камінь.

— І цього разу не махлюй.

Розділ 8

Жарохвіст утомився до самих кісток.

Він незграбно перетягнувся через край улоговини й пішов покоцаною скелястою стежкою, що звивалася вниз до Місячного Ставу. Він не спав уже два дні й просто плюхнувся, мов переможений вояк, біля води, простягнувши змерзлі та мокрі лапи.

Кам’янисті стіни балки виблискували від льоду. Від різкого вітру всіяний зірками Став тремтів. Заплющивши очі, Жарохвіст сперся підборіддям на лапи й торкнувся кінчиком носа води. Навколо нього одразу спалахнуло полум’я. Крига на кам’янистих стінах зашипіла, коли її зігрів вогонь.

Жарохвіст скочив на лапи, перелякано обертаючись. Сліпуче жовтогаряче полум’я загородило шлях, що вів від Ставу. Він зіщулився, серце його калатало, вуха нашорошилися. «Зоряний Клане, допоможи мені!» — подумав переляканий кіт. Наосліп він помчав до Ставу.

— Ні, дурнику! — почув він крик та зупинився.

Обернувся і, примружившись, побачив котячу постать, яка темніла на тлі вогняної стіни.

— Хто ти?

Коли той хтось наблизився, Жарохвіст розгледів сіру смугасту шкуру. Кіт був йому незнайомий, хоча шерсть ледь помітно пахла соснами Тіньового Клану.

— Тримайся подалі від води, — гаркнув сірий кіт.

— Не бійся. Тьмяноніг лише хоче допомогти тобі.

Тепер у видноколі з’явилася кішка. Полум’я відкидало мерехтливі тіні на її шкуру. Жарохвіст упізнав Шевловусу, колишню медикішку Тіньового Клану.

Вояки Зоряного Клану спокійно дивилися на нього.

— Хіба ви не бачите полум’я? — нажахано голосив Жарохвіст.

— Озирнися навколо, — пробурмотіла Шевловуса.

Жарохвіст обвів поглядом палахку балку й ахнув.

На кам’яних виступах порожнистих стін повсідалися всіяні зірками коти. Вогонь звідусіль їх огортав, від чого хутро в них мерехтіло, але полум’я їх не торкалося. Жарохвіст покуштував повітря. Мороз укусив його за язик. Повітря було холодним. Його шкура не відчувала нічого, крім крижаного нічного вітру. Вогонь був лише видінням. Він тихо горів навколо нього, але це було тільки холодне світло, яке освітлювало балку.

Страх його полишив. Глибоко та з полегшенням зітхнувши, Жарохвіст оглянув лави пращурів і впізнав Носошморга, Ночешуба та Папоротедиму. З радістю побачив Бурошубку. Вона здавалася молодою та сильною, якою, мабуть, була до того, як він народився: її темно-руде хутро було гладким, хвіст акуратно обгортав лапи. Світло полум’я відбивалося в її темному, незворушному погляді.

— Кого ти бачиш? — лагідно підказала Шевловуса.

— Носошморга, Папоротедиму… — розпочав Жарохвіст.

«Чому вона питає? — здивувався кіт. — Хіба сама не бачить?»

— Бурошубку, Крукохвосту… — вів далі він. Почав упізнавати інших котів. — Каменезуба, Лисосерду… — Він зрозумів, що тут, біля Місячного Ставу, він зустрів усіх давно померлих вояків Тіньового Клану. — Це все наші пращури, — додав він.

«Чому Шевловуса так пильно на мене дивиться?» — дивувався Жарохвіст.

— Ще когось бачиш?

Він знову оглянув усіх.

— Авжеж, Падубоквітку, Кремнезуба… — Насупився. — Це все наші пращури, — повторив Жарохвіст.

Тривога шпичкою вколола його шкуру. Тут були тільки коти Тіньового Клану.

— Тіньовий Клан загине у вогні? — Серце його підскочило аж до горла. — Це ваше попередження?

Шевловуса похитала головою.

— Боюся, наше повідомлення не таке просте.

— Де решта Зоряного Клану?

Жарохвіст нервово тупцював.

— Вони зі своїми Кланами.

— Але після смерті ви всі один Клан. — Жарохвіст спантеличено схилив голову набік. — Кордони між Кланами зникають.

Крізь полум’я промайнула темна шкура, і великий смугастий кіт стрибнув на плескуватий камінь. То був Зорещерб — шляхетний провідник Тіньового Клану, який помер багато повень тому.

— Колись у Зоряного Клану не було кордонів, — залунав балкою глибокий, насичений Зорещербів голос. — Але часи змінилися.

Жарохвіст ледве стримувався, щоб не випустити пазурі.

— Як змінилися? Чому?

— Битва з Громовим Кланом була несправедливою. Тіньовий Клан ніяк її не провокував. Але предки Громового Клану нічого не вдіяли, щоб зупинити її, і Бурошубка загинула.

Він шанобливо кивнув колишній воєводі Тіньового Клану.

— Наближається щось жахливе, — сказала Шевловуса, і Жарохвіст, відірвавши погляд від Зорещерба, втупився в неї. Її очі блищали. — Жодному Клану не можна довіряти. Кожен повинен розраховувати лише на себе, якщо хоче вижити.

У Жарохвоста хутро стало сторч.

— А що наближається?

Шевловуса нахилилася ближче.

— Ми не можемо брати участь у зраді іншого Клану.

Жарохвостові страх зсудомив живіт.

— Хіба ви не можете просто сказати мені, що станеться?

Коли Шевловуса похитала головою, Жарохвіст повернувся до Зорещерба.

— Що станеться? — благально питав він.

Зорещерб розпачливо глянув на Шевловусу.

— Чому б нам просто не сказати йому?

— Якщо він знатиме, то кому зможе довіряти? — гаркнула Шевловуса. — Якщо вони підозрюватимуть одне одного, Клан не зможе рухатися далі.

Зорещерб втупився у свої величезні передні лапи.

— Є таке, на що ми не можемо вплинути, — пробурмотів він.

— Та на що ви не можете вплинути? — виступив уперед Жарохвіст. — Ви ж бо Зоряний Клан!

— Ми супроводжуємо вас, — нявкнула Шевловуса. — Даємо поради. Але не можемо зупинити події, які відбудуться неминуче.

— Ну бодай щось ви можете мені сказати?

Зорещерб кивнув у бік полум’яної стіни.

— Твоє серце має палати так само яскраво, як цей вогонь, щоб ти зміг захистити свій Клан. Виживання Клану важливіше за правильник медикотів. Ти повинен забути свою відданість цьому правильнику й присягнути лише нашому Клану. Відтепер Тіньовий Клан не має спільників. Пам’ятай про це: наближається час війни, і ваші пращури-вояки будуть поряд із вами. І ніхто інший.

«Настає час війни», — зрозумів Жарохвіст. Вогонь став згасати, а з ним зникали й зоряні предки. У вухах медикота досі лунали слова Зорещерба: «Твоє серце повинно палати так само яскраво, як цей вогонь, щоб ти зумів захистити свій Клан».

Жарохвіст кліпав очима й тремтів. Він лежав біля Місячного Ставу, його оточувала порожнеча — темна й тиха, за винятком вітерця, який шепотів над водою. Запахи котів Зоряного Клану все ще витали навколо нього.

«Я запам’ятаю, — мовчки пообіцяв він. — Я захищатиму свій Клан, хай чого б це вартувало».

Розділ 9

Голуболапка прокинулася й затремтіла. Навколо шелестіло папоротеве листя, і вона напружилася від крижаного протягу. Без Джмільосмуга та Цвітопалої в кублі було холодніше, ніж будь-коли. Вона нашорошила вуха. Плющолапка стогнала уві сні.

«Що таке?» — подумала Голуболапка.

— Прокидайся! — Сестра тицьнула Плющолапку лапою. «Невже вояки Темного Лісу завдали їй болю?» — злякалася вона.

Білокрила просунула голову крізь папороть.

— У вас усе гаразд? — спитала вона.

Голуболапка швидко обернулася, намагаючись затулити Плющолапку від материного погляду.

— Плющолапці сниться кепський сон, — нявкнула вона. — Просто намагалася її розбудити.

Білокрила ширше розсунула папороть білосніжною лапою, впускаючи до кубла світанкову сірість.

— Мені здалося, що я почула, як вона стогнала…

— Справді, з нею все гаразд, — відрізала Голуболапка.

Білокрила знизала плечима.

— Якщо це просто сон, розбуди її і виходьте. Ожинокіготь організовує мисливські патрулі.

Вона вийшла з кубла, і папороть за нею шелестливо стулилася.

Голуболапка люто торсала сестру двома лапами.

— Прокидайся!

— Га?

Плющолапка кліпнула та розплющила очі. Голуболапка побачила, що навколо одного ока в неї синець, і воно опухле.

— Ти поранена! — ахнула новачка.

Сестра відвернулася, прагнучи приховати поранення.

— Нічого страшного.

— Це сталося у твоєму сні? — Голуболапка була в розпачі. — Ти знову билася в Місці Без Зірок, чи не так?

Плющолапка наблизила морду впритул до Голуболапки.

— Замовкни!

— Ти не повинна туди ходити!

Голуболапка відчула тепло, що пульсувало в сестри з опухлого ока.

Плющолапка проштовхнулася повз неї.

— Не пхай своїх вусів до моїх справ, — відрізала вона.

— Хіба ти сама не бачиш, наскільки це небезпечно?

Але Плющолапка вже вирвалася крізь папороть.

«Допоможи їй, Зоряний Клане! — заблагала Голуболапка. — Допоможи їй зрозуміти, що вона не має рації. І захисти її. — Кішка заплющила очі. — Будь ласка, Зоряний Клане». Вона заспокоїлася, глибоко вдихнувши, відтак розсунула носом траву й вилізла з кубла.

Біля Ожинокігтя стояли Ліщинохвоста, Орлякошуб і Жабокрок. Джмільосмуг і Цвітопала тупцяли за ними, Хмарохвіст і Ясносерда походжали поряд, а Порохошуб, Піскошторма й Шипокіготь тихо чекали.

За цим натовпом Голуболапка змогла роздивитися лише кінчики вух воєводи Громового Клану.

— Порохошубе! — покликав він. — Візьми Піскошторму й подивіться, чи позначив Тіньовий Клан новий кордон. Хмарохвосте! Бери із собою в мисливський патруль Цвітопалу й Джмільосмуга. Орлякошубе! Ти теж вийди на полювання з Ліщинохвостою та Жабокроком і подивіться, що зумієте зловити. Я хочу, щоб до заходу сонця ще одна яма була заповнена здобиччю.

«Де Плющолапка?» — думала Голуболапка, оглядаючи табір. Сестриної сіро-білої шкури не було й знаку, але на дальньому кінці галявини вона помітила Левожара. Золотавий вояк заглибився в розмову з Вивіркострибкою та Косариконогом, вони перешіптувалися, схилившись так близько, що їхні голови майже торкалися. Зацікавившись, Голуболапка зосередилася й прислухалася до розмови.

— Наскільки великі були відбитки лап? — стурбовано спитав Левожар.

— Досить великі, — повідомив Косариконіг. — Лисиця, якщо судити за запахом.

— Вона вже не раз виходила на стежку, — додала Вивіркострибка.

— Тож вона не просто пробігала повз, — насупився Левожар.

Вивіркострибка випустила пазурі.

— Нам доведеться вистежити її та вигнати, — рішуче нявкнула вона.

— Можливо, краще почекати, — міркував Левожар. — Ліс під час гололисту суворий. Вона може піти в інше місце. Коли стає важко полювати, лисиці надають перевагу воронячому їдлу, а не свіжині. — Він раптом звів голову й втупився просто в Голуболапку. — Приєднуйся до патруля Орлякошуба! — гукнув через галявину він.

Голуболапка ніяково тупцювалася, розуміючи: Левожар здогадався, що вона підслуховувала.

— А як щодо тренувань?

— Тренування можуть почекати, — відрізав Левожар та знов повернувся до Косариконога.

Жабокрок і Ліщинохвоста вже прямували за Орлякошубом терновим тунелем. Голуболапка помчала, щоб наздогнати їх.

— Левожар наказав мені приєднатися до твого патруля, — нявкнула вона Орлякошубові.

— Добре. — Орлякошуб покуштував повітря. — Що більше кігтів, то краще. Полювання сьогодні буде важким. Надто холодно, щоб щось відчувати.

— І твоя шкура буде помітною, немов лисиця в заметілі, — додала Ліщинохвоста, яка кружляла навколо нього.

Під її сіро-білими лапками потріскувало мерзле листя.

— Тоді краще сама веди перед, — пирхнув Орлякошуб.

Ліщинохвоста посунула схилом угору, її бліда шерсть здавалася лише маленькою плямкою на побіленому морозом підліску. Голуболапка пленталася в кінці. Вона нашорошила вуха, намагаючись зрозуміти, де зараз Плющолапка.

— Почекайте! — Ліщинохвоста зупинилася на гребені схилу.

Кішка опустилася в мисливський присід, її погляд сфокусувався на землі. На мерзлому листі стрибав дрізд. Голуболапка затамувала дух, а Орлякошуб і Жабокрок стояли, немов скам’янілі. Ліщинохвоста поворушила задніми кінцівками.

«Хрясь!»

Під лапою в Голуболапки тріснула гілка. Дрізд перелякано пурхнув геть.

— Вибачте! — Голуболапка геть знітилася.

Орлякошуб знизав плечима.

— Гілочки на морозі ламкіші, — миролюбно нявкнув він.

— Можливо, краще б нам розійтися, — запропонувала Ліщинохвоста.

Орлякошуб кивнув.

— А ти що думаєш? — запитав він Жабокрока.

— Непогана пропозиція, — погодився чорно-білий кіт. — Принаймні якщо повернемося ні з чим, нам не буде кого звинувачувати, окрім самих себе.

— Добре, розійдімося, — кивнув Орлякошуб й обвів поглядом патруль. — Ніхто не заперечує, якщо я виберуся на берег? — додав він.

Голуболапка похитала головою. Вона була дуже щаслива залишитися тут, під притулком дерев.

— Я піду до струмка, — нявкнула вона.

Ліщинохвоста вже попрямувала гребенем схилу.

— Тож до зустрічі в таборі! — нявкнула кішка.

— Я спробую пополювати на краю болота, — нявкнув Жабокрок. — Там може трапитися якийсь заблудлий кролик.

Проходячи повз Голуболапку, Орлякошуб торкнувся її шкури:

— Упораєшся сама?

Голуболапка кивнула:

— Я можу напрацювати навички стеження.

Рудий вояк зник за гребенем. Голуболапка попрямувала в глиб лісу. Вона прислухалася, відкидаючи відчуття далеко крізь дерева — шукала Плющолапку. Потім зупинилася. Плющолапка вже сказала сестрі, щоб не пхала вуса в її справи. Та й навіщо шпигувати за нею, коли вона не спить? Саме тоді, коли Плющолапка спала, за нею і потрібно було стежити.

Голуболапка пленталася між деревами, аж поки не відчула попереду воду. Підійшла до краю струмка й нахилилася попити. Під лапами затріщала крига. Кішка здивовано відскочила. Тиха мілка вода обіч берега стала замерзати. Потойбіч потоку виднілася вузька смужка піску, нею мало бути легше дістатися до незамерзлої води. Голуболапка перескочила струмок й напилася. З її підборіддя капала вода, вона покуштувала повітря. Не було теплого запаху здобичі, лише м’який натяк на запах снігу. Аж тут пішов сніг. Голуболапка нашорошила вуха, збентежена тишею.

Почула, як відлунював у тиші вереск шпака.

Здобич!

Схвильована Голуболапка попрямувала назустріч звуку, пробираючись поміж дерев якомога тихіше. Знову крикнув шпак, уже ближче. Голуболапка випустила пазурі й оглядала горішні гілки. Вона ладна була й на дерево видертися, якщо знадобиться.

Шурхіт у папороті позаду змусив її повернутися. Шпак у папороті? Дивно. Вона пригнулася, схвильовано ляскаючи хвостом, і стрибнула.

— Гей!

Оклик пролунав так несподівано, що в неї від здивування здибилася шкура. Голуболапка відчула під ногами хутро. То був не шпак. Вона хутко вискочила з папороті.

— Хто там? — нявкнула кішка хрипким від страху голосом і покуштувала повітря.

«Тіньовий Клан!»

Кислий сморід вразив її, і вона напружилася, готова до бою. Що робить Тіньовий кіт на території Громового Клану? Знову зашелестіла папороть, і звідти вискочив Тигросерд.

Голуболапка здивовано витріщилася на нього. Він на території Громового Клану!

— Як ти смієш сюди приходити? — вигукнула вона, не звертаючи уваги на хвилювання, яке нуртувало під шкурою.

— Як я смію? — Очі Тигросерда округлилися від здивування. — Що ти робиш на території Тіньового Клану?

— На території Тіньового Клану? — Голуболапка спохмурніла. — Але ж це територія Громового Клану.

Кішка швидко озирнулася. Сосни були перемішані з дубами й буками. Вона покуштувала повітря. Запахи Громового Клану змішалися із запахами Тіньового. «Та де ж кордон?» — міркувала кішка. Вона знову повела носом.

«Там!» Кордон був за спиною Тигросерда.

Він обернувся й подивився на низку дерев із запаховими мітками, ніби був не менше за неї здивований, коли побачив кордон позаду себе. Вояк повернувся до новачки.

— Вибач! — Його бурштиновий погляд був дуже винним. — Холод, здається, знищив усі запахи. Я сьогодні можу відчувати лише запах морозу.

— Я знаю, що ти маєш на увазі! — замуркотіла Голуболапка. — Цілісінький ранок я не відчуваю запаху здобичі.

Тигросерд зітхнув із полегшенням.

— Я радий, що не один такий, — сказав кіт. Він озирнувся на кордон. — Ти ж не збираєшся гнати мене в три вирви? — запитав він її з ледь помітним муркотінням у голосі.

— О ні! — Голуболапка похитала головою. — Битися з тобою мені геть не хочеться.

Його бурштиновий погляд повернувся до неї, і вона відчула, як її обсипало жаром.

— Я маю на увазі, — заходилася пояснювати Голуболапка, — я знаю, що в нас була битва, і ми з тобою зараз повинні битися…

Слова заплуталися на її язиці, і вона збагнула, що просто стоїть і дивиться на кота.

— Метушня навколо кордонів створює більше проблем, ніж ті кордони варті, — пробурмотів Тигросерд.

— Що? — Вона не могла повірити, що правильно його почула.

Але це була правда. Без кордонів вони могли б зустрічатися коли завгодно. Від цієї думки її серце защемило.

Тигросерд прокашлявся.

— Звичайно, кордони є кордони… — Він затнувся, вираз його обличчя пом’якшився.

— Навіть коли не відчуваєш запаху, — пожартувала Голуболапка.

Чому він так дивиться на неї?

За її спиною по землі застукотіли лапи.

— Патруль! — попередила вона.

Тигросерд уже нашорошив вуха.

— Повертайся на свій бік, — сказала йому Голуболапка. — Я відволічу їх.

Він завагався.

— Та йди вже! — закликала вона.

Кроки наближалися. Тигросерд помчав до лінії запахових міток. Потім зупинився.

— Я хочу побачити тебе знову! — заявив він.

Голуболапка закліпала.

— Що? Коли?

— Скоро! Сьогодні ввечері. Гаразд?

— О… гаразд.

Голуболапка не могла повірити, що погоджується. Вона різко розвернулася на задніх лапах і кинулася геть.

Назустріч їй бігли Левожар, Косариконіг і Вивіркострибка. Між деревами блищали їхні яскраві шкури. Голуболапка мчала їм назустріч, заступаючи шлях.

— Що ти робиш? — Левожар уповільнив рух і незграбно зупинився.

— Полюю, — невинно нявкнула вона.

До них підтягнулися Вивіркострибка й Косариконіг. Косариконіг принюхався до неї.

— І що ти вполювала?

— Поки нічого, — зізналася Голуболапка.

— Де Орлякошуб? — запитав Левожар.

— Внизу біля берега, — відповіла йому Голуболапка. — Ми розділилися.

Левожар тупцював на мерзлому листі.

— Ну, здобич уся поховалася в землю через таку погоду, тож я не бачу користі з того, що ти тинятимешся тут сама. — Він сів і струснув із передніх лап крихітні крижинки. — Ти можеш повернутися до табору й допомогти залатати кубло вояків.

— Орлякошуб не хвилюватиметься, якщо я просто зникну? — спитала Голуболапка.

Вона не хотіла повертатися в улоговину. Хотіла побути в лісі й запам’ятати бурштиновий погляд Тигросерда.

— Ми знайдемо його й повідомимо, — нявкання Левожара урвало її думки. — Після того, як вистежимо цю лисицю.

— Вона десь тут? — Голуболапка озирнулася довкола, раптом занервувавши.

Вивіркострибка спантеличено глянула на неї:

— Ти що, не відчуваєш запаху?

Голуболапка повела носом, її хутро стало сторчма. Як вона це проґавила? Тут просто смерділо лисицею.

— Я… я винюхувала здобич, а не лисицю, — затинаючись, промовила новачка.

Левожар примружив очі.

— Повертайся до табору.

Голуболапка кивнула, відчуваючи полегшення, що їй більше не потрібно виправдовуватися. Коли квапливо рушила геть від них, Вивіркострибка крикнула їй услід:

— Пильнуй!

— Пильнуватиму! — крикнула вона у відповідь.

Голуболапка подумала, що, мабуть, дала Тигросердові вдосталь часу, щоб той утік. І збиралася побачити його пізніше. Вона уявила собі його цупке хутро та довгий гладкий хвіст і, майже не відчуваючи під собою лап, мчала схилом до влоговини. З серцем, що несамовито калатало, вона увірвалася крізь тернову огорожу.

Вона різко зупинилася. Маргаритка та Маколеда вийшли з ясел та нахилилися, нашорошивши вуха. Мишошубка визирала з кубла старійшин. Бубконіс біля кагату свіжини заклякнув із горобцем у щелепах. Біля кубла вояків стояла Листоплеса, і в неї так тремтіли лапи, аж під ними ворушилося листя.

Усі погляди були прикуті до Міллі та Сойкопера. Вони з настовбурченим на карках хутром зіткнулися просто посеред галявини.

— Ти надто сильно її навантажуєш! — Блакитні очі Міллі спалахнули.

Сойкопер хльоснув хвостом.

— Її треба навантажувати!

— Але вона виснажена.

— Це краще, ніж лежати у своєму гнізді, повільно задихаючись.

— Ти впевнений? — запитала Міллі, яку аж били дрижаки.

Сойкопер розширив очі.

— Ти що, хочеш, щоб вона померла?

— Я хочу, щоб вона була здоровою! — прошипіла Міллі. — Я хочу, щоб вона бігала лісом. Я хочу, щоб вона полювала й билася. Я хочу, щоб вона пізнала радість бути воячкою!

— Цього ніколи не станеться, — тихо нявкнув Сойкопер.

— Тоді в чому сенс твоїх тренувань? — лютувала Міллі.

— Хіба немає радості просто бути живою? — Сойкопер нахилився до збентеженої воячки.

— Радість? — аж скрикнула Міллі від недовіри.

Сойкопер підвів підборіддя.

— Я не відмовлюся від тренувань Терносяйної.

З горла Міллі вихопилося ричання.

— Усе, що ти робиш, — це подовжуєш її страждання.

Листоплеса швидко підбігла до них від вояцького кубла.

— Їй нічого не болить, — нявкнула вона. — Сойкопер переконався в цьому.

— Але їй не кращає, — зазначила Міллі.

— Бути медикотом — це не лише лікувати травами, але й вірувати.

Листоплеса поводила хвостом по землі з боку Сойкопера.

Він відсахнувся.

— Я можу впоратися із цим сам, Листоплесо! — огризнувся медикіт.

Але Міллі вже напосідала на колишню медикішку Громового Клану.

— Вірувати? — прошипіла вона. — Якщо ваші предки-вояки такі могутні, чому вони не вилікують її? Якби це сталося в моїй старій домівці, де я була кицюнею, мої Домашні вже вилікували б її.

— Міллі? — пролунав вражений шепіт Сіросмуга, який вийшов на галявину. — Ти справді так думаєш?

Міллі позадкувала.

— Я вже не знаю, що я думаю, — прохрипіла вона. — Я лише бачу, що моя донька хвора й безпорадна, вона щодня бореться, а смерть переслідує її, немов лисиця…

Вона замовкла.

— Але вона жива. — Сіросмуг кліпав очима. — Вона тут, із нами.

Міллі глибоко вдихнула.

— Їй доводиться спостерігати, як її брат і сестра живуть життям вояків, а вона лише кричить, кашляє та повзає до кагату свіжини й назад!

Ожина біля входу в кубло медикотів ворухнулася. Лапи Терносяйної встромилися в колючі стебла, вона стала підтягуватися та повзти. В улоговині запала тиша, тільки було чутно, як шерсть Терносяйної волочилася на мерзлій землі. Вона глипнула на Міллі.

— Мені вже ліпше, чи не так?

Міллі кинулася до дочки й лизнула її щоку.

— Так, так.

— Я виконуватиму всі свої вправи, — пообіцяла Терносяйна.

— Я знаю, що виконуватимеш, — заспокоїла її Міллі. — А я тобі допоможу.

— Вони мене втомлюють, але не шкодять.

— Дякую Зоряному Клану, що Джмільосмуга й Цвітопалої не було поряд і вони не чули всього цього, — пролунало нявкання біля самого вуха Голуболапки. Від несподіванки вона підскочила й побачила, що то говорила Маколеда.

Заплющивши очі, Голуболапка відкидала відчуття, аж поки не почула, як Джмільосмуг і Цвітопала, муркочучи, мчать вздовж берега до струмка.

Їм пощастило. У безпеці свого маленького світу вони не чули жодного зайвого звука.

Голуболапка окинула поглядом улоговину. Листоплеса повернулася до роботи. Бубконіс витягнув горобця з кагату свіжини й заповзявся їсти. Сіросмуг залишився сам на галявині. Пішов сніг, і дрібні клаптики падали на його шкуру.

Голуболапка відчула муки провини. Бо в неї самої на серці було легко. Адже сьогодні ввечері вона збиралася зустрітися з Тигросердом.

Розділ 10

Коли Жарохвіст прослизнув до табору Тіньового Клану, пообіднє сонячне світло промайнуло крізь хмари, які вже доволі розійшлися. Кіт винувато обвів очима галявину. Планував лише на мить заплющити очі біля Місячного Ставу, але був таким втомленим, що прокинувся й побачив: ніч минула, а повітря мерехтить сніжинками.

Плющохвоста вмивалася біля ясел. Вона звела очі, коли Жарохвіст перетинав запорошену галявину. Він опустив голову й мовчки промчав повз. Насамперед він має звітували виховникові, а потім Чорнозорові.

Коли Жарохвіст продирався крізь колючу стіну кубла медикотів, він побачив, що Дрібнохмар вийшов зі свого гнізда й перебирає купу сухих трав. Вони були запилюжені, і він закашлявся.

— Нам знадобляться свіжі запаси, поки мороз не знищив геть усього, — нявкнув Дрібнохмар Жарохвостові, не підводячи голови.

— Мабуть, і тобі треба з’їсти мати-й-мачухи, — запропонував Жарохвіст. — Це може полегшити кашель.

— Та я кашляю через пилюку.

Жарохвіст зупинився біля виховника.

— Як ти почуваєшся? — спитав він.

Дрібнохмар уже не пашів жаром, але очі досі були каламутні.

— Краще, — наполегливо відказав старий медикіт. — Усе, що мені потрібно, — це добряче виспатися. То що було на Місячному Ставі? Ти довго не повертався.

Жарохвіст ніяково втупився у свої лапи.

— Я заснув у балці, — зізнався він.

— Не дивно, бо до Місячного Ставу йти далеко, а ти вже був виснажений.

— Але я мав повернутися відразу після того, що там побачив!

Дрібнохмар нахилився вперед.

— Що?

— Зоряний Клан попередив мене, що наближається біда.

— Що за біда? — спохмурнів Дрібнохмар.

— Точно не сказали, але це серйозно, — здригнувся Жарохвіст. — Уся балка палала вогнем. Він був усюди. Зорещерб повідомив, що наближається війна.

— Війна? — Дрібнохмар нашорошив вуха. — Що ще він сказав?

— Що ми повинні забути всі інші свої прихильності й піклуватися лише про свій Клан.

— Забути всі наші прихильності? — перепитав Дрібнохмар. Його хвіст засмикався.

— Навіть нашу відданість іншим медикотам.

Дрібнохмар закліпав очима.

— Такого ще не було! — сказав він.

Жарохвіст волів, щоб Дрібнохмар його зрозумів.

— Навіть Зореклан тепер розділений, — намагався пояснити він. — Ми не можемо довіряти нікому, крім самих себе та власних предків.

Дрібнохмар поспішив до виходу.

— Треба сказати про те Чорнозорові, — нявкнув він.

Надворі вони побачили Чорнозора, що сидів на краю галявини біля Горобинокігтя. Дубошуб мчав до входу в табір, за ним бігли Снігопташка й Щурошрам. Крукомороз і Жеврошуб чекали наказу, а Оливоноса й Совокіготь нетерпеливо походжали навколо них.

Чорнозір помітив Дрібнохмара й кивнув йому.

— Крукоморозе! — погукав він.

Чорно-білий кіт випростався.

— Що?

— Заверши організацію додаткових мисливських патрулів. Я хочу, щоб кагат свіжини був до заходу сонця повнісіньким. Горобинокігтю, ходімо зі мною.

Очі вояків звернулися тепер до Крукомороза, а Чорнозір попрямував до свого кубла. Горобинокіготь пішов за своїм провідником, за ними плентався Дрібнохмар. Жарохвіст почекав, поки вони зникли в тіні кубла, а потім пішов слідом.

Жарохвіст побачив, як погляд Чорнозора світиться крізь темряву кубла. Щойно кіт увійшов, провідник звернувся до нього:

— Ти бачив щось уві сні на Місячному Ставі?

Жарохвіст кивнув.

— Наближається час війни, — мовив кіт. — Зореклан розділився — як чотири Клани, що живуть тут, біля озера. Ми повинні розірвати всі прихильності та подбати про себе.

Чорнозір дивився спантеличено.

— Але ми не маємо прихильностей, — зауважив він.

Жарохвіст глянув на Дрібнохмара.

— Медикоти мають свій правильник, який долає кордони, — нагадав провідникові кіт.

Дрібнохмар повів носом.

— Ти впевнений, що саме це означає твій сон?

Жарохвіст відчув, як хутро в нього на плечах почало ставати сторчма.

— Шевловуса точно сказала мені, що він означає.

— Ми не можемо просто відвернутися від інших медикотів, — стверджував Дрібнохмар. — Після того, як незліченні повні ми ділилися одне з одним проблемами та допомогою.

Жарохвіст уп’явся пазурами в усипану голками долівку, але рипнув язика. Дрібнохмар хіба не почув його?

— Я вважаю, — вів далі Дрібнохмар, — що нам слід уважно витлумачити цей сон. Зоряний Клан попередив нас, що наближається біда, і ми повинні бути до неї готові. Але чому ми повинні руйнувати дружбу, яка підтримувала нас навіть у найважчі часи? Занадто рано забувати Велику Подорож чи те, що зробили медикоти, коли допомагали тут оселитися всім чотирьом Кланам.

Чорнозір примружив очі.

— Я довіряю твоїй думці, Дрібнохмаре, — сказав він та схилив голову перед Жарохвостом. — Дякуємо, що побував біля Місячного Ставу й приніс нам це попередження. Ми не такі дурні, щоб пожертвувати собою заради іншого Клану, але й не такі вперті, щоб проігнорувати допомогу, якщо вона нам потрібна.

Дрібнохмар зайшовся в нападі кашлю.

— Іди відпочивай, — наказав Чорнозір.

Дрібнохмар важко глитнув, стримуючи кашель, і посунув із кубла.

— Ще раз дякую, Жарохвосте.

Чорнозір махнув хвостом, і Жарохвіст зрозумів, що розмову закінчено. Розчарування шпичкою кололо його, коли він вийшов під похилі сонячні промені.

— Ти теж повинен відпочити, — сказав хтось над самим його вухом.

Від несподіванки Жарохвіст підстрибнув. Обернувся й побачив, що на нього уважно дивиться батько.

— Ти, мабуть, виснажений, — вів далі Горобинокіготь, примруживши очі. — Що не так?

Жарохвіст пирхнув і відвів очі.

— Ти мав ще щось сказати, чи не так? — напосідав Горобинокіготь.

— Я знаю, що бачив на Місячному Ставі, — гаркнув Жарохвіст. — Я точно передав повідомлення, яке мені дали. — Він завважив, як кінчик хвоста його виховника зник у кублі медикотів. — Дрібнохмар надто прив’язаний до Громового Клану, — додав він.

— Він був медикотом довше за тебе, — зауважив Горобинокіготь. — Тож не дивно, що він має друзів в інших Кланах.

— Це затьмарило його розум, — стверджував Жарохвіст. — Наближається час війни. Хіба ніхто з вас не чув, що я сказав? Зорещерб чітко визначив, як нам із цим упоратися. Чому Дрібнохмар і Чорнозір не бачать, що жоден інший Клан нам не допоможе, якщо справа дійде до боротьби за виживання?

— Не недооцінюй Чорнозора. — У Горобинокігтя від обурення потемніло в очах. — Він не дурень.

— Але він мене не послухав! — махнув хвостом Жарохвіст. — Він послухав Дрібнохмара, а той надто прихильний до своїх друзів-медикотів.

— Не хвилюйся, — відповів Горобинокіготь, ласкаво провівши хвостом по хребту Жарохвоста. — Тіньовий Клан завжди тримався сам собою.

— Можливо, вояки й трималися, — сказав Жарохвіст, ухиляючись від заспокійливого батькового хвоста. — Але медикоти — ніколи. Щось коїться всередині Зоряного Клану. — Від сплеску рішучості його втомлені м’язи набули нової сили. — Постраждають усі... Цього разу не можна покладатися на когось, окрім самих себе.

Розділ 11

Голуболапка тупцяла на місці. Було надто холодно, щоб устояти на місці. Земля була злегка припорошена снігом. Небо проясніло, і над лісом засяяли зорі. Змерзла до кісток, Голуболапка знову походжала на лінії запахових міток, нашорошивши вуха. Чи прийде Тигросерд? Вона намагалася відкинути відчуття крізь дерева, повз буки, крізь сосни, аж до табору Тіньового Клану.

— Посунься, Соснолапко! Ти розтрощиш моє гніздо.

— З’їж ялівцю перед сном, Дрібнохмаре. Просто щоб полегшити хрипи.

Інші звуки скупчилися на краєчку слухових відчуттів. Тож Голуболапка простягла їх іще далі.

— Діжкохвосто!

Вітер, що шугав болотом, відносив убік голоси з табору Вітряного Клану.

— Де Білохвістка?

— Сьогодні вона ночуватиме в кублі Однозора.

Вода хлюпала на краю табору Річкового Клану.

— Вербоясо? — покликала Мільгокрила свою новачку. — Ти переконалася, що з гніздом Стрибохвоста все гаразд?

Біля стайні люто загавкав пес. Це нагадало Голуболапці про лисицю, і вона відкинула відчуття ближче, розповсюджуючи їх на сусідній ліс — на випадок, якщо морозне повітря знову обдурить її ніс.

Кроки захрускотіли на тонкому сніговому покрові лише на хвіст від неї. У кроках того, хто йшов, відчувалася вага, дарма що рухався він легенько. Голуболапка напружилася, хитаючи головою, й оглянула затінені дерева. Кроки пришвидшилися. Голуболапка припала до землі, шарпаючи кігтями землю.

— Голуболапко?

«Тигросерд!»

— Ти мене налякав!

— Я думав, ти почуєш, як я підходжу, — муркочучи, сказав він. — Ти маєш гостріший слух, ніж будь-яка інша кішка з тих, кого я знаю.

«Занадто гострий», — подумала новачка. Вона так наполегливо слухала, що пропустила єдине, на що чекала. Їй потрібно було пам’ятати, що чути все іноді не так корисно, як чути щось одне.

— Голуболапко?

Очі Тигросерда блищали в місячному сяйві.

Вона кліпала очима.

— Вибач.

Вона не збиралася дозволяти своїм здібностям відволікати її від Тигросерда. Не хотіла, щоб він думав про неї як про звичайну лісову кішку.

Вояк м’яко штовхнув її в плече мордою.

— Та не вибачайся.

Над ними в соболино-чорному небі пазуром згортався спадний місяць, і в його м’якому світлі купався ліс. Шкура Тигросерда сяяла дуже яскраво — так яскраво, аж Голуболапці здалося, що його вигляд її засліплює.

— Ходімо.

Він одразу кудись вирушив.

— Куди ми йдемо?

— Я знаю місцину, де нас ніхто не знайде.

Голуболапка поквапилася за ним. Він прямував у бік, протилежний від озера, слідуючи кордону Тіньового Клану. Земля плавно підіймалася вгору, і дерева стали рідшати. Вона почала засапуватися, але не відставала.

— Тобі сподобається це місце, — сказав Тигросерд. — Про нього ніхто не знає, окрім мене й Жарохвоста.

Запахові мітки Громового й Тіньового Кланів слабшали. Голуболапка глянула через плече. Озеро було схоже на плескатий диск, який виблискував далеко крізь дерева.

— Ми залишаємо територію Кланів?

Хвилювання шпичкою вкололо її в живіт. Вона принюхалася. Невже відчуває гірське повітря? І що це за мускусний запах? Її хутро заворушилося, коли до язика долинуло щось знайоме.

«Сойкопер».

Вона зупинилася й понюхала низький колючий кущ. Запах Сойкопера відчувався на кінчиках стебел. Левожара теж. Що вони тут робили? Новачка торкнулася язиком стебла. Запахи були несвіжі. Зважаючи на смак, відколи вони з’явилися тут, минули вже повні.

— Поквапся, — просив Тигросерд.

Кіт зупинився понад нею на схилі. Його силует чітко виділявся в місячному світлі, передні лапи стояли прямо, підборіддя було високо зведене — загалом схожий на провідника Клану.

Голуболапка відігнала цю думку. «Іди вже!» — наказала вона собі. Кішка видерлася схилом на галявину. Попереду сірим пеньком височіло якесь розвалене гніздо Двоногів, менше за покинуте гніздо на території Громового Клану. Половина стін упала, даху майже не було.

— Овва! — Голуболапка промчала повз Тигросерда й побігла рінявою стежкою, яка вела до входу в гніздо. Зупинилася там, де тіні заповнили отвір, і повернулася до Тигросерда. — Тут безпечно?

Тигросерд кивнув.

Голуболапка перетнула гладенький камінь, що перекривав вхід, і подалася в гніздо. Місячне світло лилося на кам’яну долівку. Вона звела очі й побачила зоряне небо. Його перетинали прямі дерев’яні балки. Мабуть, вони тримали дах, коли гніздо було ціле.

— Звідки ти дізнався про це місце? — спитала вона, коли Тигросерд увійшов за нею.

— Ми із Жарохвостом знайшли його, ще коли були новаками, — відповів кіт і стрибнув на камінь, що стирчав над виїмкою в стіні. — Колись ми тут гралися.

Ще раз стрибнувши, він забалансував на одній із перехрещених колод. Вона була рівною з обох боків, і він попрямував уздовж, наче робив так раніше незліченну кількість разів.

Голуболапка стрибнула на випнутий камінь, утім лапи зісковзували, аж серце пропустило удар від переляку. Вона човгала, відновлюючи рівновагу, з-під її лап сипалася пилюка. Новачка подивилася на колоду, якою ступав Тигросерд, ретельно оцінила відстань, а потім стрибнула. Колода скрипнула, коли кішка приземлилася на неї, але дерево було занадто грубим, щоб у нього можна було вп’ясти кігті. Сторожко ступаючи, вона втрималася на лапах і подивилася на долівку.

— Тут не надто високо, — гукнув Тигросерд з іншого кінця колоди. — Не бійся. — Він махнув хвостом, потім підскочив до неї. Довгим дугоподібним стрибком, ніби перелітав із колоди на колоду, міцно приземляючись та обертаючись, щоб підморгнути Голуболапці. — А тепер подивися на оце.

Не зупиняючись, він перестрибував із колоди на колоду по всій довжині гнізда, потім розвертався й відскакував назад, наче скакав по каменях через струмок.

— Будь обережний! — ахнула Голуболапка.

З кожним стрибком й її серце підскакувало.

— Дрібниці! — нявкнув він, приземлившись поряд.

Вояк глянув туди, де дві колоди підіймалися вгору і сходилися в одній точці. Без попередження він підвівся на задні лапи й стрибнув, упившись пазурами в похилу колоду, а потім підтягнувся й видерся на верхівку.

— Припини!

Голуболапка ледве дихала. Вона не могла уявити, щоб інший кіт був таким сильним і спритним — чи сміливим.

Тигросерд сповз похилою колодою і стрибнув назад до неї. Коли приземлився на іншу, та рипнула. Від цього звука думки Голуболапки повернулися до влоговини, вона миттєво згадала, як бук упав на табір і як при цьому його величезний стовбур стогнав і розколювався.

— Стережися! — вихопилося в неї.

Кішка перескочила через щілину, стиснувши Тигросерда лапами й повалившись разом із ним на долівку. Вони зі стуком приземлилися на м’яку купу моху. Навколо клубочилася пилюка.

У Голуболапки аж зіниці засвітилися, а горло палало. Вона поворушила лапами.

— З тобою все гаразд?

Тигросерд не відповів.

«О Зореклане! Нехай із ним усе буде гаразд!» — подумала кішка.

— Тигросерде!

— Гадаю, зі мною все гаразд, — пролунав з-під неї приглушений голос. — Але тобі доведеться відпустити мене, щоб я міг переконатися.

Зніяковіла Голуболапка відскочила.

— Вибач! — пискнула вона. — Я не хотіла плигати на тебе.

Тигросерд сів. Кіт підніс одну передню лапу, потім другу. Тоді похитав головою.

— Я житиму, — урочисто оголосив він.

Його погляд був теплим, але спантеличеним. Голуболапка зніяковіло втупилася в лапи.

— Що сталося? — запитав він.

Вона глянула на колоду. Та була цілісінькою.

— Я почула тріск, — вибачливо нявкнула вона. — Подумала, що деревина ось-ось зламається.

Тигросерд стежив за її поглядом, трохи примружившись.

— Отакої, — видихнув він.

— Отакої?

— Бачиш цю крихітну щілину?

Голуболапка придивилася пильніше й побачила в місячному сяйві маленьку свіжу тріщинку в колоді.

— У тебе вуха навіть гостріші, ніж я думав. — У Тигросерда смішливо здригнулися вуса. — Ти врятувала мені життя! — Він підхопився на лапи й закружляв навколо неї, муркочучи та високо підводячи хвіст. — Без тебе я вже загинув би. Ти моя героїня. Як я можу тобі віддячити?

Голуболапка, підіграючи йому, задрала вгору носа.

— Ти повинен приносити мені мишей, — гордовито нявкнула вона. — І свіжу білку щодня протягом повні. І новий мох для мого гнізда. І… — вона легенько ляснула його по підборідді кінчиком хвоста… — ти маєш ходити за мною цілий день і видирати скалки з моєї шкури.

Грайливість зникла з теплого бурштинового погляду Тигросерда. Голуболапка напружилася, думаючи, чи не надто вона розійшлася, дражнячи його.

— Я залюбки виконаю все це для тебе, — його голос був так само твердий, як і погляд. — Тобі не треба було для цього рятувати моє життя.

Голуболапка зніяковіло дивилася на нього.

— Та я насправді й не врятувала тобі життя, — прошепотіла вона. — Це була лише крихітна тріщинка. Ця колода досі може витримати твою вагу.

— Можливо, — погодився Тигросерд. — Але ти хвилювалася за мене. Це означає, що я тобі не байдужий, чи не так?

Голуболапка побачила, як у погляді молодого вояка Тіньового Клану промайнув сумнів.

— Я маю на увазі, що ти переживаєш за мене більше, ніж якби ми були просто друзями, — наполягав він.

Голуболапка глитнула. Уперше відчула, що справді має у своїх лапах силу зірок.

— Так, — видихнула вона. — Так, ти мені не байдужий. — Її серце стискалося в грудях, наполовину від болю, наполовину від радощів. — Я не повинна цього відчувати, але відчуваю.

У її грудях здійнялося муркотіння, коли Тигросерд нахилився вперед і торкнувся обличчям її носа. Їхнє дихання злилося в одну хмарку. Він пригорнув її хвостом так, що під її шкурою розлилося тепло.

— Нам краще повернутися, поки нас не кинулися шукати, — зітхнув Тигросерд.

Він відсторонився, але лише настільки, щоб дати їй змогу підвестися на лапи. Вони разом підійшли до входу в гніздо, чистячи хутро.

Зупинилися на гладкому камені, і Голуболапка вдивлялася в ліс, що тягнувся вниз, до далекого озера.

— Ми можемо бути разом, еге ж?

— Так, — пообіцяв Тигросерд. — Жодні кордони ніколи не будуть настільки міцними, щоб розділити нас.

Голуболапка кліпнула на нього. Справді? Вона хотіла в це вірити. Вона мала в це повірити. Ніщо ніколи не здавалося таким важливим.

— Зустріньмося ще до настання пів повні, — запропонував Тигросерд.

— Завтра. — Голуболапка раптом відчула приплив сміливості.

— Гадаєш, ми зможемо залишати табори два вечори поспіль? — розширив очі Тигросерд. — Ти ладна піти на такий ризик?

— Воно того варте.

Новачка торкнулася щоки вояка носом. Його запах відчувався теплим. Тепер він належав їй, а не Тіньовому Кланові. Вони належали одне одному.

— А як щодо твоїх товаришів із кубла? — спитав Тигросерд, відійшовши від неї. — Вони помітять, що ти пішла.

— Тепер у моєму кублі лише Плющолапка. — Голуболапка зняла грудку моху зі шкури Тигросерда. — Вона нічого не скаже.

Голуболапка відчула, як він напружився.

— Плющолапка?

Їй здалося, що в черево впав холодний камінь. Раптом вона згадала погляд, яким її сестра обмінялася з Тигросердом під час битви.

— Ти знаєш Плющолапку? — спитала вона.

Тигросерд незграбно змахнув з плеча пасмо сухої трави.

— Я бачив її на Зборищі.

— І все? — запитала Голуболапка.

Тигросерд поглянув їй просто в очі.

— Ти маєш на увазі, чи не запрошував я її коли-небудь на побачення посеред ночі та чи не приводив сюди, щоб ризикувати життям на розвалених колодах? — Він схилив голову. — Ну… дай мені подумати…

Голуболапка боролася з бажанням штовхнути його.

— …Ні. Я майже впевнений, що ні. — Він торкнувся носом її вуха. — Мене цікавить лише одна з двох сестер.

Його дихання було тепле. Як вона могла сумніватися в ньому? Він так сильно ризикував, коли прийшов сюди й зізнався у своїх почуттях. Напевно, той погляд у битві з Тіньовим Кланом їй лише привидівся.

«Я йому довіряю», — запевнила себе новачка.

— Ходімо.

Вона повела схилом униз, доки вони дійшли до густішого лісу, де кіт стрибнув поряд із нею та прибрав гілки ожини з її шляху. Голуболапка відчувала тугу, коли запахи їхніх Кланів дужчали, а коли вона стала впізнавати дерева вздовж кордону, її серце заскімлило. До завтрашнього вечора, здавалося, ще ціле життя. Вони дійшли до бука, де зустрілися, і стишили крок.

— І не згледишся, як настане завтра, — тихо пробурмотів Тигросерд.

Мабуть, він думав про те саме, що й вона.

Голуболапка торкнулася його носом, а відтак прошепотіла:

— Побачимося.

— Безперечно, — нявкнув він. — Солодких снів.

Розділ 12

Світанок був яскравим, і Левожар спостерігав, як Ожинокіготь та Вогнезір стоять під Високим Каменем, а їхні побратими нетерпеливо походжають навколо.

— Порохошубе, Жабокроку й Лисострибе, — покликав Вогнезір. — Полюєте біля Старого Дуба. Піскоштормо, Білокрило й Березопаде, вполюйте все, що зможете, на вересовій пустці, аж до кордону з Вітряним Кланом.

— Ми сьогодні полюємо чи тренуємося? — позіхаючи, спитала Голуболапка.

— І те, і те, — відповів Левожар, дивуючись її сонному вигляду. — Ми з Попелюшкосердою тренуватимемо вас із Плющолапкою.

Виховники запланували для них тренування ще минулого вечора, коли гуляли біля освітленого місяцем берега озера.

— Ми хочемо побачити, як ви справляєтеся з полюванням у снігу, — додав кіт.

Його думки повернулися до минулої ночі. Шкура Попелюшкосердої блищала в місячному світлі, а зірки сяяли так, наче й небо було покрите інеєм, як навколишні пагорби.

— Тож ми більше, ніж друзі? — прошепотів він на вухо Попелюшкосердій.

Вона притулилася щокою до його щоки.

— Хіба ти сам не здогадався?

— Я сподівався.

Вона замуркотіла й обійняла його хвостом.

— Мишомізкий.

— Сіросмуже. — Вогнезорове нявкання урвало спогади Левожара. — Візьми Міллі, Ясносерду й Цвітопалу та полюйте біля озера.

Через галявину Плющолапка схвильовано кружляла навколо Попелюшкосердої. Новачка виросла й погладшала за останню повню. Левожар примружив очі. Сьогоднішнє тренування полягало не лише в тому, щоб побачити, як полює Голуболапка. Він хотів поспостерігати за Плющолапкою. Сойкопер переконав його почекати й подивитися, як візити до Темного Лісу змінили її. Він погодився й пообіцяв наразі не викривати молоду кішку. Але не був цілком упевнений, що не слід втручатися.

Попелюшкосерда хвилювалася через свіжі травми, які щодня з’являлися в новачки. Плющолапка розповідала виховниці, мовляв, то вона випала з гнізда, то наштовхнулася на ожину, відпрацьовуючи мисливські викрути поза влоговиною. Очевидно, вояки Темного Лісу наполегливо тренували молоду кішку.

Вогнезір роздавав додаткові вказівки:

— Вивіркострибко, Орлякошубе й Мишовусе, спробуйте пополювати на берегах струмка. Там можуть бути полівки.

Коли вояки прямували до виходу, то побачили Маргаритку, як йшла через галявину. Кротик і Вишенька ступали за матір’ю крок у крок.

— Так у таборі взагалі не залишиться вояків, — крикнула вона провідникові Громового Клану. — Улоговина буде порожньою, залишаться самі старійшини й кошенята. А якщо Тіньовий Клан вирішить помститися?

Вишенька стала на задні лапи й змахнула в повітрі передніми.

— Я зітру їх на порох! — заявила вона.

Кротик, притиснувшись до довгого кремового хутра Маргаритки, додав:

— Я повідриваю їм хвости.

— Дякую вам, малі, — сказала Маргаритка. Потемнілими від тривоги очима вона дивилася на Вогнезора. — То що?

Вогнезір похитав головою.

— Вояки Тіньового Клану не нападуть на безпорадних кошенят і старійшин, — сказав він.

— То ми готові? — нявкнула Плющолапка.

Левожар звів очі: несподіване нявкання Плющолапки відірвало його від думок. Вона була завдальшки з вус від його морди. «Вона швидша та спритніша, ніж раніше», — подумав кіт.

Попелюшкосерда приєдналася до них.

— Ходімо, поки не змерзли, — позіхаючи, сказала вона.

За влоговиною Ружопелюстка, Карохвістка й Орлякошуб куштували повітря.

— На березі ми, мабуть, змарнуємо час, — нявкнув Орлякошуб побратимам.

Карохвістка кивнула й погодилася:

— Що глибше в ліс, то краще.

Ружопелюстка вичікувально глянула на них.

— Куди саме?

— Туди. — Карохвістка махнула хвостом у бік схилу, густо порослого ожиною.

Коли Ружопелюстка гайнула вперед, струшуючи сніг із кущів, Карохвістка похитала головою.

— Їй краще сповільнитися, інакше вона розлякає більше здобичі, ніж зловить.

Орлякошуб промуркотів і попрямував разом із Карохвісткою на схил. Здавалося, вони рухалися як одне ціле, їхні шкури торкалися одна одної.

Левожар дивився котам услід. От би і йому колись отак ходити поруч із Попелюшкосердою… Його вуса весело здригнулися, тільки-но він уявив кошенят, які стрибають в них навколо лап, а вони з Попелюшкосердою на кожному кроці шпортаються через малих. М’яка морда торкнулася його, і він зрозумів, що Попелюшкосерда за ним спостерігає.

— Я теж цього хотіла б, — прошепотіла вона.

Серце пришвидшилося, коли він зустрів її ніжний погляд. Левожар досі відчував у її шкурі запах нічного вітерця.

— Звідки ти знала, про що я думав?

— Гей!

Здивоване нявкання Голуболапки змусило Левожара обернутися.

Новачка струшувала сніг зі свого димчастого хутра. Плющолапка сиділа на засніженій гілці над головою в сестри. Махнувши смугастим сірим хвостом, вона послала на Голуболапку ще одну лавину.

Голуболапка кинулася до стовбура дерева й подерлася вгору.

— Я дістану тебе!

— Злазьте обидві! — розпушив хутро Левожар. — Розважатимемося після полювання.

Плющолапка стрибнула на землю, легко приземлившись.

— Як? — Її очі сяяли.

Левожар відчув поколювання в лапах. «Вона стає дедалі впевненішою в собі», — зауважив він.

— Ходімо до смерек, — запропонувала Попелюшкосерда. — Там легше сховатися.

Плющолапка побігла.

— Я тебе випереджу, Голуболапко! — гукнула новачка через плече.

Голуболапка злізла зі стовбура й погналася за сестрою, залишаючи за собою шквал снігу. Левожар насупився.

— Що не так? — Попелюшкосерда схилила голову в його бік. — Ти хотів пополювати деінде?

— Та лисиця тинялася біля смерек, — нагадав він їй.

— Тоді нам краще наздогнати їх. — І Попелюшкосерда кинулася за новачками.

Левожар теж туди метнувся. Вони наздогнали новачок у місці, де буки поступалися місцем соснам. Запахи кордону Тіньового Клану були досить близько.

— Дивіться! — Плющолапка кружляла під сосною, уткнувши ніс у землю. — Це що, сліди лисиці?

Вона схвильовано подивилася на Левожара.

«Спостережлива», — подумав він.

Вояк поспішив оглянути те місце. Сніг обрамляв ідеальні відбитки лап.

— Лисиця, — підтвердив він.

Голуболапка нашорошила вуха.

— Я нічого не чую, — сказала вона.

— Ходімо за слідами, — запропонувала Плющолапка.

Попелюшкосерда вже йшла стежкою. Левожар ковзнув попереду неї, не звертаючи уваги на гарчання воячки. Він не збирався ризикувати життям Попелюшкосердої заради її гордощів. Якщо вони наштовхнуться на лисицю, вона швидко розправиться з кішкою.

Відбитки тлустих лап тягнулися уздовж низького розлогого куща бузини.

— Зачекай там, — прошипів він через плече.

Повільно, посмикуючи носом у пошуках свіжих запахів, він ковзнув під гілля. Під кущем була нора. Звідти просочувався сморід — на щастя, несвіжий.

— Нам слід її засипати?

Нявкання Попелюшкосердої прозвучало так несподівано, що Левожар аж підстрибнув.

— Мені здавалося, я сказав тобі триматися подалі.

Вона з викликом подивилася на нього. Він вирішив не приймати того виклику й не сперечатися.

— Якщо зариємо цю нору, — міркував він, — лисиця може просто вирити нову — ще й ближче до табору.

Він виліз з-під куща й струснув сніг зі шкури.

За ним вискочила Попелюшкосерда.

Плющолапка перестрибувала з лапи на лапу.

— Ми повинні доповісти про це Вогнезорові? — спитала вона.

«Новачка все ще вірна Кланові», — подумав Левожар.

— Коли закінчимо тренування, — вирішив кіт. — Лисиця досі нас не турбувала, тож у неї немає причин турбувати нас тепер.

— Але стежте в чотири ока, — попередила Попелюшкосерда.

— І нашорошуй вуха. — Левожар багатозначно подивився на Голуболапку, але засмутився, побачивши, як вона дивиться крізь дерева. «Що сталося з її зосередженістю?» — роздратовано подумав кіт. — Іди полюй! — наказав він учениці.

Вона сіпнулася.

— Зараз?

— А як ти думаєш, чому ми сюди прийшли?

Плющолапка пробиралася в снігу — вочевидь їй кортіло розпочинати.

— Ми полюємо разом? — спитала вона.

— Поодинці, — відповіла їй Попелюшкосерда. — Так ми зможемо вас краще оцінити.

— Гаразд.

Плющолапка проскочила повз бузину, її сіро-біла шкура незабаром загубилася серед дерев. Попелюшкосерда поспішала за новачкою.

Левожар спостерігав за ними, насупившись. Можливо, треба було запропонувати їм полювати разом, щоб мати змогу далі спостерігати за Плющолапкою?

— Яким шляхом мені йти? — запитала Голуболапка.

— Ти мисливиця, — нявкнув Левожар. — Тож тобі й вирішувати.

Голуболапка оглянула ліс, нашорошила вуха, посмикала носом, а потім попрямувала на невеликий довгастий пагорб, що тягнувся вздовж кордону Тіньового Клану. Левожар тримався позаду, поки новачка не зникла з виднокола, а потім вирушив за нею.

Він зупинився біля пагорба й придивився. Сніг дужчав, і кіт крізь клапті ледь бачив Голуболапку. Але він чув хрускіт під її лапами, і щоразу, коли новачка нюхала здобич, вона шмигала, ніби стримуючи чхання. Неможливо було нормально полювати за такої погоди.

Слід Голуболапки обминав широку смугу ожини, потім вирівнювався поряд зі струнким кленом. Її сліди вже були вкриті свіжим снігом. Найдрібніші сліди здобичі неможливо вже побачити чи відчути. Левожар бачив кішку крізь дерева просто як сіру пляму. Але зауважив, що вона присіла. Мабуть, когось переслідує. Наскільки міг тихо, молячись, щоб сніг, який падав, заглушив кроки його лап, кіт підкрався ближче.

Його ніс вловив запах білки. Голуболапка стежила за нею, дивлячись на коріння, яке на снігу здавалося лише невеликими горбиками. Коли Голуболапка стрибнула, Левожар помітив, як хилитається її хвіст. Потім вона роздратовано нявкнула, спіткнувшись та повалившись уперед. Білка втекла на дерево, обсипавши кішку згори грудками снігу.

— Не пощастило, — наздогнав її Левожар.

— Та я зашпорталася через ожину, — буркнула вона. — Не побачила її під снігом.

— Це важкі умови навіть для досвідчених вояків, — втішав її виховник. — І це твоє перше полювання на снігу.

Голуболапка зиркнула на горішні гілки й примружила очі.

— Чому б нам не полювати там? Здається, саме вгорі й ховається здобич.

Левожар стиснув кігті. Він ненавидів лазити по деревах, але вона мала рацію.

— Гаразд.

Він почекав, доки новачка видерлася на стовбур клена, а потім потягся за нею, відчувши полегшення, коли дістався до першої гілки. Голуболапка вже вилазила на другу, а поки він ліз слідом, уже обережно йшла по тій гілці й готувалася перестрибнути на сусіднє дерево.

Левожар струсив із вусів сніг. Він почувався мов борсук, який волочиться за білкою. Випустивши всі пазурі, силкувався вчепитися за слизьку кору.

— Я бачу дрозда! — прошипіла через плече Голуболапка.

— Я почекаю тут.

Крізь сніг Левожар бачив чорне пташине пір’я. Дрізд ховався на сосні, усього за лисячий хвіст від гілки. Голуболапка висунулася вперед, притиснувшись животом до кори. Вона переступила задніми кінцівками, відтак підстрибнула.

Коли приземлилася, сосна затряслася. Дрізд здавлено скрикнув, і гілка зігнулася під вагою Голуболапки. Зойкнувши від несподіванки, вона впала на сніг.

Левожар квапливо зліз зі стовбура.

— З тобою все гаразд?

Голуболапка хиталася на задніх лапах, а дрізд у її щелепах борсався й махав крилами. Вона поклала його на землю й нахилилася, щоб загризти.

Раптом у лісі пролунали жахливі крики. Голуболапка випустила дрозда. «Лисиця в таборі!» Вона кинулася крізь дерева, а дрізд, обурено горланячи, знову злетів на сосну.

Левожар кинувся за Голуболапкою. Засліплений снігом, він не побачив Попелюшкосерду, аж поки та не вискочила збоку й не стрибнула поряд із ним.

— Що відбувається? — спитала вона, намагаючись не відставати. — Що за галас?

Плющолапка пригальмувала перед ними й кинулася за Голуболапкою.

— Лисиця в улоговині! — гаркнув Левожар.

Він іще швидше помчав снігом, оголивши кігті.

Коли вони наближалися до табору, то побачили Міллі, яка буквально котилася зі схилу, з-під неї навсібіч летів сніг. Цвітопала слідувала за нею. За кілька кроків позаду бігли Сіросмуг і Ясносерда.

Вереск з улоговини дужчав.

Левожар прорвався крізь пошарпаний живопліт, його мало грець не вхопив, коли він побачив лисицю. Вона шалено кружляла, величезна на тлі засніжених кубел, її руда шкура аж палала, мов вогонь, побіля закрижанілих стін. Маколеда та Папоротехмарка, вигнувши спини, гарчали й бризкали слиною біля входу до ясел. Вони махали лапами з оголеними кігтями щоразу, коли лисиця, кружляючи, наближалася до них. Клацаючи щелепами, нашорошивши вуха, вона била хвостом по новозбудованих кублах. Маргаритка притиснулася до входу в кубло медикотів, її хутро скуйовдилося, але вона грізно шипіла, немов загнана в кут змія.

Трохи раніше за Голуболапку й Левожара прибув патруль Ожинокігтя. Воєвода Громового Клану кинувся лисиці між передні лапи, нахиляючись, щоб уникнути її зубів. Порохошуб звівся й потужно вдарив її по морді, аж кров бризнула на білу галявину. Лисиця сіпнулася та ще дужче заклацала зубами.

Коли Порохошуб відскочив, Жабокрок дряпнув кігтями по лисячому боці, вириваючи шматки рудого хутра. У вухах Левожара шуміла кров. Здавалося, що час уповільнився, коли він присів, лють вирувала в ньому, доки йому не довелося змусити себе стримувати силу, яка пульсувала в його м’язах. Він дивився на лисицю, поки негоден був бачити вже більше нічого, крім її рудої шкури.

Тоді він стрибнув.

Приземлився просто на плечі тварини й глибоко вп’явся зубами в тіло. Лисиця скрикнула й кинулася геть. Левожар зірвався з місця й вилетів на засніжену галявину. Ясносерда, гарчачи, вхопила хижачку за хвіст. Та закружляла, вдаривши однооку воячку об гілку бука. Але Ясносерда вчепилася міцно, вищиривши зуби та розтуливши вуха.

Голуболапка кинулась під лисицю й укусила її за задні лапи, а Плющолапка вчепилася пазурами в передні. Попелюшкосерда звелася на задні й роздряпала їй морду. Лисостриб кинувся, розмахуючи кігтями, та вчепився тварині в бік. З побілілими від жаху й розгубленості очима лисиця намагалася потрапити до виходу з табору. Розгинаючись і кружляючи, вона відкинула Ясносерду й прорвалася крізь огорожу. Зойкнувши востаннє, стрімголов чкурнула в ліс.

Ожинокіготь виліз на середину каменя й оглянув улоговину.

— Ніхто не постраждав? — запитав він.

Левожар оглянув побратимів. Вони перевіряли шкури й захитали головами, але Сойкопер уже тим часом вийшов зі свого кубла й квапливо ступав від вояка до вояка, щоб винюхати рани.

— З Терносяйною все гаразд? — знову запитав Ожинокіготь.

— З нею все добре, — відповів Сойкопер, переходячи до Порохошуба.

Ожинокіготь кивнув.

— Бубконосе, Березопаде, Лисострибе, ставайте лагодити живопліт. Сіросмуже, іди, знайди патруль Вогнезора й розкажи йому, що сталося, — наказав він. Потім кивнув Папоротехмарці, яка стояла біля входу в ясла. — З кошенятами все гаразд?

— До них лисиця не дісталася, — повідомила Папоротехмарка.

— Я бачив її нору, — виступив уперед Левожар.

Порохошуб із гарчанням вигнув спину.

— То ходімо, дамо їй гарну науку, — запропонував він.

— Я думаю, ми вже дали, — махнув хвостом Ожинокіготь.

Левожар відчув біля своєї морди теплу щоку. То була Попелюшкосерда.

— Ти впевнений, що з тобою все гаразд? — спитала вона.

— Зі мною все гаразд. — відповів кіт. Він побачив її скуйовджену шкуру. На шиї стирчали жмутки хутра. — А що з тобою?

— Я дещо приголомшена, але все добре.

Плющолапка підскочила до двох виховників.

— Ми показали їй зась, чи не так?

Голуболапка пленталася слідом.

— Я повинна була почути її раніше, — винувато мовила вона. Слова застрягали в її горлі.

— Ти полювала, — сказав їй на те Левожар. — Ти чудова кішка, але не можна очікувати, що ти почуєш усе.

А втім, він не був певен, чи так воно і є. Можливо, Голуболапці й не варто полювати. Можливо, їй варто зосередитися на використанні своєї сили, щоб виявляти небезпеку.

Плющолапка похмуро дивилася в обличчя сестрі.

— Чому це ти мала почути лисицю? — вимогливо спитала вона. — Ми були найдалі від улоговини! Чому тобі весь час треба поводитися так, ніби ти особлива?

Попелюшкосерда здригнулася.

Левожар махнув хвостом, злий на себе. Навіщо йому було хвалити Голуболапку перед сестрою?

— Не сваріться, — попросив кіт.

Аж тут затріщали колючки, похилилися стебла рослин — то до табору мчав Вогнезір. А Шипокіготь і Піскошторма слідували за Сіросмугом. Провідник Громового Клану тримав у щелепах шпака. Він кинув його й оглянув улоговину.

— З усіма все гаразд? Кубла пошкоджено?

— Терновому плоту дісталося найбільше, — повідомив Ожинокіготь.

Піскошторма вже підбігла до входу в ясла, заспокоюючи Папоротехмарку:

— Кошенята в безпеці. Ти хоробро їх захищала.

Сойкопер огортав одну з лап Лисостриба листом живокосту.

— Ти поранений? — запитав Вогнезір у молодого вояка.

За нього відповів Сойкопер:

— Я боюся, що він утратив кіготь. Але це загоїться.

Ружопелюстка помчала галявиною.

— Це боляче? — ахнула вона.

Лисостриб гордо звів голову:

— Трохи.

Сойкопер обережно відпустив Лисострибову лапу.

— Нам пощастило, що більше ніхто не поранений. — Кіт дбайливо згорнув листок живокосту. — Мої запаси закінчуються, і, якщо цей сніг далі падатиме, я не зможу їх поповнити.

Папоротехмарка стурбовано махнула хвостом.

— Що робитимемо, якщо в кошенят почнеться кашлюк?

— Я зібрав усе, що тільки міг, зі своєї ділянки трав, яка біля гнізда Двоногів, — відповів Сойкопер. — Не можу ризикувати рвати більше, інакше рослини перестануть рости. Нам потрібно пошукати в лісі ще трави.

Левожар напружився.

— Чи залишиться щось у цьому снігу?

— Ні, якщо ми зволікатимемо, — попередив Сойкопер. — Будь-яка трава, що залишиться, незабаром стане чорною і не буде корисною. Ми повинні зібрати її зараз.

Ясносерда рвонула вперед.

— Я піду, — запропонувала вона. — Я знаю, що шукати.

— Я допоможу, — виступила вперед Листоплеса. — Я знаю, де знайти.

— Дякую вам, — сказав Вогнезір. Потім кивнув Шипокігтеві й Порохошубові. — Проведіть їх, — наказав він. — Про всяк випадок, раптом лисиця ще десь поряд. — Він звернувся до Ожинокігтя. — Збери ще мисливські патрулі. — Він копнув ногою шпака, якого кинув на землю. — Цього буде замало, щоб прогодувати Клан.

Провідник пройшовся галявиною й піднявся на скелю, поки Ожинокіготь збирав вояків.

Левожар поспішив за провідником Громового Клану. Не звертаючи уваги на цікаві погляди Попелюшкосердої та Голуболапки, той подряпався на Високий Камінь.

— Дозволь мені битися з лисицею, — благально попросив вояк.

Вогнезір озирнувся, широко розмруживши очі.

— Я вижену її з нашої території раз і назавжди. — Левожар незмигно витримав зелений погляд Вогнезора. — Ти знаєш, що я не постраждаю.

Вогнезір сів.

— Тоді ми могли б цілком безпечно полювати, — далі наполягав Левожар.

Провідник спохмурнів.

— Ти впевнений, що не постраждаєш? — Його очі потемніли. — Те, що ти досі не поранений, не означає, що тебе ніколи не поранять. Навіщо ризикувати життям через лисицю, коли ми знаємо, що в тіні на нас чатують небезпечніші вороги?

— Гололист буде тяжким, — міркував Левожар. — Навіщо робити його ще гіршим і ділитися з лисицею тими крихтами здобичі, які матимемо?

— А як ти поясниш побратимам, що сам-один відігнав лисицю? — спитав Вогнезір. — Я думав, ти хочеш зберегти свою силу в таємниці.

— Вони не дізнаються, — затято сперечався Левожар. — Я можу сказати, що захопив лисицю зненацька. Що мені просто пощастило виграти бій. Скажу, що вона вже була поранена після нападу на табір.

Вогнезір обгорнув хвостом лапи.

— Добре, — погодився він. — Але візьми із собою Голуболапку.

— Голуболапку? — У Левожара від подиву заворушилися вуха. — Вона може постраждати.

— Тримай її на відстані, — наказав Вогнезір. — Вона може прибігти по допомогу, якщо тобі знадобиться.

— Мені не знадобиться…

Левожар припнув язика та стримав заперечення.

«Мені не знадобиться допомога. Я це знаю», — подумав він. Вояк досягнув того, чого хотів. Більше не було потреби щось казати.

Розділ 13

Левожар розтягнувся в гнізді, спиною торкаючись Попелюшкосердої. Вона щось пробурмотіла, але не прокинулася. Світанок майже не проступав крізь міцно сплетені гілки кубла. Левожар лежав нерухомо, тихо дихаючи, а навколо нього ворушилися тіні. Порохошуб позіхнув і вислизнув назовні, готовий до першого патруля.

Білокрила сіла й просунула лапу в гніздо Орлякошуба.

— Час прокидатися, — прошепотіла вона.

Рудий вояк буркнув і звівся на лапи.

— Знову випав сніг? — спитав він.

— Я ще не дивилася.

Білокрила пробралася між гніздами й вискочила з кубла. Коли вона прямувала галявиною, під її лапами рипів сніг.

Левожар дочекався, поки Орлякошуб піде, а потім сів. Шкодував, що не пішов битися з лисицею вчора ввечері, поки її рани були ще свіжі й поки вона не відпочила. Але ж Вогнезір наказав йому чекати.

— Якщо ти вб’єш її зараз, — міркував провідник Громового Клану, — інші вояки відчують, що втратили шанс захистити свій Клан. Якщо ти зачекаєш, вони, найпевніше, повірять, що ти натрапив на неї випадково.

Попелюшкосерда перекинулася горічерева й заворушила вухами, ніби їй щось снилося. Сіре хутро на животі було пухнасте й тепле. Левожар відчув раптовий біль провини. Вона й гадки не мала про його особливу силу. Він не сказав їй про пророцтво. Тепер, коли вони отак зблизилися, здавалося, що приховувати це від неї — те саме, що й брехати. Але як він міг сказати? Їхнє кохання було сильним, але чи могло воно витримати правду?

Левожар відігнав хвилювання та вдихнув її теплий сонний запах. «Я тобі, Попелюшкосердо, вижену цю лисицю, щоб ти весь гололист спокійно полювала», — подумав вояк. Він обережно погладив кішку хвостом, прокрадаючись до виходу з кубла. Випав свіжий сніг, галявина була гладенька, немов вода, подекуди рябіли лише сліди світанкового патруля. Небо над улоговиною було рожевим, і м’яке світло проникало в табір.

Левожар вислизнув із кубла. Вогнезір стояв на Високому Камені, дивлячись на порожню галявину. Він примружив очі, побачивши Левожара, потім кивнув. Левожар махнув хвостом і поспішив до кубла новаків.

— Голуболапко!

Він покликав дуже тихо, майже шепотом, але за мить зашелестіла папороть, і сіра новачка висунулася назовні.

— Вже тренування? — спитала кішка та потягнулася передніми лапами, аж живіт ум’явся в сніг.

— У нас особливе завдання, — відповів Левожар.

Голуболапка випросталася.

— Сойкопер піде з нами?

— Для цього нам не потрібні його здібності.

«Правду сказати, твої мені теж не потрібні», — додав він про себе.

Кіт пішов із табору, а Голуболапка побігла за ним.

— Куди ми йдемо?

— Дізнаєшся, коли ми туди прибудемо.

— Тобі потрібно, щоб я щось відчувала?

— Ні, — буркнув кіт.

Він був не в гуморі для запитань. Треба було зробити це вчора ввечері, та ще й самому. Вояк ступав протоптаною стежкою, думаючи про лисицю. Голуболапка знову заговорила до нього, але він не слухав. Левожар уявляв, як лисиця шалено кружляє в таборі, кидається на Папоротехмарку, ляскає хвостом Маргаритку. У його крові закипіла лють. Як вона сміла загрожувати його товаришам?

Дорогу йому заступила сіра шубка.

— Куди ми йдемо?

Розчароване нявкання Голуболапки змусило виховника зупинитися.

— Я прожену лисицю.

Він оминув новачку й посунув далі. Вона стрибала поряд із ним.

— Ми самі?

— Я сам. Вогнезір сказав, що я повинен послати тебе по допомогу, якщо мене поранять.

— Вогнезір знає про це? — здивувалася Голуболапка.

— Чому б і ні? — Левожар дратувався й розпушив хутро. — Він провідник Клану. І знає про мої сили. Він знає, що я не постраждаю.

— Але ми не для цього здобули свої здібності!

Левожар зупинився й уп’явся очима в Голуболапку.

— Гадаєш, що ми повинні стояти осторонь і дати лисиці змогу тероризувати наших побратимів?

— Я не це мала на увазі, — налягала на своє Голуболапка. — Я маю на увазі, що інші Клани мають справу з лисицями й без особливих здібностей. Навіщо самому робити те, що міг би зробити патруль звичайних вояків?

Почулося щось сумне в тому, як кішка вимовила слово «звичайних».

— Бо так буде легше, — пообіцяв Левожар. — І ніхто не постраждає.

Голуболапка відвернулася.

— Це здається неправильним, та й квит, — сказала вона. — Як обман.

Вона пішла стежкою навколо розлогої ділянки плюща.

— Обман? — озвався Левожар, поспішаючи за нею. — Як це може бути обманом, якщо ми використовуємо надані нам здібності для захисту нашого Клану?

Голуболапка ступала далі.

— У Клані всі піклуються одне про одного, — сказала вона, не озираючись. — Саме це нас об’єднує. Якщо ти можеш виконувати обов’язки будь-якого іншого вояка, який сенс?

— Сенс у тому, що я не постраждаю, а вони можуть.

— О, я впевнена, що Шипокіготь і Порохошуб були б раді дізнатися, що вони можуть перебратися просто до кубла старійшин. Зрозуміло, що вони не потрібні тепер, коли в Клані є ти.

— Заради Зоряного Клану! — гаркнув Левожар. — Навіщо ти так усе ускладнюєш?

— Я просто кажу те, що думаю. Або це вже не дозволено? Чи має значення лише твоя думка?

— Ти знаєш, що я так не вважаю. — Левожар був здивований, почувши таку лють у голосі Голуболапки. — Я просто дивлюся на все практично. Так і лисиця згине, і ніхто не постраждає.

Голуболапка махнула хвостом.

— Мені б хотілося, щоб ти ставився до Плющолапки так само практично.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти вже сказав їй припинити відвідувати Темний Ліс?

— Сойкопер вважає, нам слід почекати.

— Чого чекати? Поки вона не прокинеться з такою серйозною травмою, що її помітять усі коти Клану?

Левожар зупинився.

— Послухай, — повів він. — Сойкопер вважає, якщо ми поспостерігаємо за нею, то зможемо дізнатися, як вояки Темного Лісу навчають своїх новобранців.

Голуболапка схилила голову набік і витріщилася на виховника.

— Чому б вам просто не запитати в неї?

— А чи розповість?

— Таж звісно, розповість! — огризнулася Голуболапка. — Вона ж бо не знає, що її використовують. Вона думає, що її готують бути великою воячкою.

— У такому разі, яка шкода від того, що ми поспостерігаємо за нею ще трохи?

Навіть коли він сам це говорив, сумнів скалкою вколов його шкуру. Плющолапка була лише новачкою. Хай там що відбувалося в Місці Без Зірок, вона була не в змозі цього зрозуміти.

— А що, як вона сильно постраждає? — огризнулася Голуболапка. — Як ти почуватимешся, коли знатимеш, що міг зупинити її, але не зупинив?

Новачка розвернулася й посунула далі по снігу.

Не було часу сперечатися. Вони підходили до куща бузини, попід яким знаходилася лисяча нора. Левожар ступав попереду й подав знак хвостом.

— Сховайся під отим кущем падуба й прислухайся, чи не втраплю я в халепу, — мовив кіт.

Хутро стало дибки в Голуболапки вздовж хребта.

— Будь обережний, — прошепотіла вона.

— Зі мною все буде гаразд, але раптом щось піде не так, повертайся до табору й поклич на поміч.

Вона кивнула.

Левожар відвернувся й розтулив рота, даючи лисячому запаху змогу оповити його язик. Сперечання з Голуболапкою відволікало вояка, заважало зосередитися. «Лисиця вторглася на нашу територію», — нагадав він собі. Вона напала на табір. Кошенята могли загинути. Злість закипіла під його шкурою, і він пірнув під кущ бузини й поповз до лисячої нори.

Біля лігва не було свіжих відбитків лап. «Лисиця має перебувати всередині», — здогадався кіт. Він вдивлявся в темряву, зморщивши носа через сморід. Лапи свербіли від передчуття. В отворі нори він бачив лише темряву. Кожна шерстинка на його шкурі стала сторчма.

«Я виманю лисицю», — вирішив Левожар.

Він присів біля входу й різко, сердито завив.

Тиша.

«Боягузка!»

Тоді Левожар з люттю згадав, що ця лисиця воліє нападати на беззахисних котів. Він присів нижче, витягнувшись уперед. Ковтнувши слину, намагався не зважати на неприємний запах, відтак слабко, немов хворий, заскиглив.

Кіт нашорошив вуха. Нічого.

Він обережно переліз через край нори й поповз у темряву. Усередині сніг під його животом поступово змінився землею. Лисячий сморід став просто задушливим. Левожар затамував дух і поповз далі в чорне, як смола, кубло.

Аж тут біль обпік хвіст, бо гострі зуби ухопили його й потягли назад. Він шкрябав пазурами по землі, силкуючись увернутися, але лисиця знову зловила його, з гарчанням витягла з нори й викинула на сніг. Левожар скочив на лапи й зіткнувся з хижачкою, яка вже вискакувала з-під куща бузини. Вона дивилася просто на нього, її чорні очі сяяли ненавистю. На морді ще виднілися шрами від учорашнього бою.

Левожар стояв на місці й сичав. Лисиця показала зуби, а потім кинулася на нього. Кіт підвівся, зустрівши ворогиню шквалом ударів, але та відкинула його. Левожар гепнувся на землю так, що аж дух забило. Він знітився, стукаючи хвостом і намагаючись встати, але важкі лапи ще дужче вдарили його об землю. Над самісіньким вухом клацнули щелепи, і слина забризкала обличчя.

Насилу відсапавшись, Левожар уп’явся кігтями в засніжену землю й потягнувся вперед. Заледве звільнившись, скочив на лапи. Сила лисиці налякала його. Він ніколи не бився з такою великою твариною, як ця. Треба рухатися швидше. Якщо пощастить, лисиця не встигне за його швидкістю. Левожар крутнувся, цокаючи пазурами.

Запізно!

Біль пронизав усе тіло, і Левожар відчув, як його лапи відриваються від землі. Він колихався в повітрі, у ньому наростала паніка. Лисячі зуби глибоко вп’ялися йому в плече. Уперше за все своє життя він злякався, що його тіло розірветься.

Голуболапка, широко роззявивши рота, стояла поблизу них.

— Я побіжу по допомогу! — скрикнула вона.

— Ні!

Левожар вивернувся й кинувся в атаку, стараючись не зважати на біль, бо зуби лисиці далі розривали його шкуру. Тріумф спалахнув у животі кота, коли він відчув, як під його кігтями рвуться шерсть і м’язи, а лисиця з виттям його відпускає.

Час ніби сповільнився.

Левожар важко впав на засніжену землю. Він скочив на лапи, крутнувся на задніх і простяг одну лапу вперед. Широко розчепіривши пазурі, він лютим ударом зустрів лисицю, яка не припиняла гарчати. Вояк із силою ляснув її по морді, уся його лапа тепер була в слині, утім лисиця позадкувала. Аж тут знову стрибнула вперед. Левожар зустрів її ще одним лютим ударом. Лисяча кров бризнула йому в морду, і він почув, як тварина зойкнула.

Руда шерсть уже розпливалася перед його очима, проте Левожар рішуче вперся задніми лапами в землю й стрибнув. Він перескочив пащу лисиці й приземлився їй на плечі. Тварина здавалася під ним твердою, як земля, вона здригалася й підводилася, обертаючись сюди й туди, силкуючись через плече схопити Левожара зубами, але тільки розчаровано рикала. Левожар міцно вчепився в її карк, тримаючись так, щоб бути для неї недосяжним.

Він дедалі глибше упивався пазурами й зубами в лисячу шерсть, відчуваючи, як рветься м’ясо, і смикав дужче. Його рот наповнився кров’ю, що пульсувала з її ран. Лисиця з виттям упала. Левожар завмер, його зуби все ще тримали її плоть.

Він почекав якусь мить.

Лисиця лежала нерухомо, її боки здіймалися, з горла виривалося тихе скиглення. Левожар відпустив її і позадкував. Присівши, дивився на лисицю, яка лежала в калюжі власної крові. Тварина ворухнулася й сяк-так підвелася на лапи. Задихаючись і скиглячи, вона подалася до нори. Левожар кинувся вперед, гарчачи й заступаючи їй шлях. Лисиця глянула на нього широко розплющеними переляканими очима й метнулася повз кущ бузини. Змахнувши рудим, закривавленим хвостом, вона попрямувала в папороть.

Голуболапка вислизнула з куща падуба, її шкура стала дибки. Вона мовчки погнала лисицю далі. Дряпаючи її кігтями з обох боків, вони гнали тварину вздовж кордону Тіньового Клану, стежачи, щоб вона не вискочила на його територію, і загрозливо гарчали, якщо вона намагалася вирватися в середину лісу Громового Клану. Разом вони відігнали її від озера та витурили подалі від Кланових територій.

Коли схил став крутішим і дуби навколо змінилися ясенями, лисиця вибігла вперед і зникла під купою ожини.

— Вона вже досить далеко.

Левожар сів, відсапуючись.

Голуболапка зупинилася біля нього й дивилася, як тремтить листя там, де зникла лисиця.

— Вона не повернеться. — У Левожара затрусилися лапи. — Ходімо назад до табору.

Голуболапка глянула на виховника.

— Ти поранений?

— Просто втомлений.

Боротьба вибила з нього всю силу, і коли вони йшли назад, кіт спирався на Голуболапку. Майже не бачив, де вони йшли, дозволяючи Голуболапці себе вести. Коли запах улоговини торкнувся його морди, він спинився. Його кігті пекло, ніби вогнем, і сніг здавався неймовірно холодним.

— Я тільки відсапаюся, — нявкнув він Голуболапці.

Її очі були темні від тривоги.

— Ти впевнений, що не поранений? Ти весь у крові.

Не встиг Левожар подивитися на свою шкуру, як повітря розітнув крик. Він напружився, звів очі та побачив Попелюшкосерду, яка витріщалася на нього. Обличчя завмерле, очі шалені від жаху.

— Левожаре?

Вона кинулася до нього, несамовито обнюхуючи.

— Що сталося? Де ти поранений? — Тоді розвернулася й побігла. — Я приведу допомогу! — крикнула вона через плече.

Левожар хотів наздогнати й запевнити, що це не його кров, утім лапи все ще були важкі, а розум напружений від утоми. З його шкури крапала кров, забарвлюючи сніг унизу в багряний колір. Але ж Попелюшкосерда збиралася посіяти в Клані паніку.

— Нам краще поквапитися, — буркнув виховник.

— Спочатку почисть шкуру, — порадила Голуболапка.

Левожар язиком полизав хутро, пирхаючи від кропив’яного присмаку слизької лисячої крові.

— Покачайся в снігу, — запропонувала Голуболапка.

Левожар ліг, і як міг, звивався на холодній неприємній землі. Коли підвівся на лапи, на білій лісовій підстилці лишилася широка червона пляма.

Голуболапка всілася на землі.

— Сподіваймося, що з’явимося в таборі до того, як прибуде рятувальний патруль.

Левожар відчув, як повертається сила. Сніг освіжив його, і тепер серце калатало швидше, коли він уявив, як Попелюшкосерда голосить на весь табір, що його жахливо поранено.

Рятувальний патруль вони зустріли на схилі поза межами улоговини.

— З вами все гаразд? — спитав Вогнезір, який очолив патруль.

Ожинокіготь, Сіросмуг і Березопад ходили навколо, посмикуючи вухами й сіпаючи хвостами.

— Що, заради Зореклану, з тобою сталося? — Сіросмуг насторожено принюхався до Левожара.

— Ми зустріли лисицю, — гаркнув Левожар.

Березопад розплющив вуха.

— Де?

Він оглядав дерева.

— Ми вигнали її з нашої території, — заспокоїв їх Левожар. — Вона не повернеться.

Сіросмуг хвостом скерував Левожара до тернового плоту.

— Нам краще відвести тебе до кубла медикотів, — заявив він. — Попелюшкосерда вже допомагає Сойкоперові готувати трави. Вона волала так, ніби тобі вже настав кінець.

У Левожара весело смикнули вуса, коли він уявив, як Сойкопер щось тихо бурмоче собі під ніс, а поряд із ним метушиться Попелюшкосерда, наполягаючи, щоб він дістав усі свої трави, які загоюють рани, і не знаючи, що ран насправді немає.

Вогнезір глянув на Голуболапку.

— З тобою все гаразд? — запитав він.

Новачка кивнула.

— Левожар переважно бився сам, — нявкнула вона. — Я просто допомогла вигнати її з нашої території.

— На територію Тіньового Клану вона раптово не втрапила? — спитав Вогнезір, сіпнувши хвостом.

— Ні, — відказав Левожар. — Ми погнали її вгору схилами.

«Чому Вогнезір завжди так турбується про інші Клани? — роздратовано подумав він. — Вони мають самі розбиратися зі своїми негараздами».

Вогнезір примружив очі.

— Нам краще перевірити. — Він звернувся до Ожинокігтя: — Збери патруль, підіть і переконайтеся, що лисиця точно пішла.

Ожинокіготь помчав назад до табору.

— Ходімо. — Сіросмуг обережно підштовхнув Левожара до влоговини. — Відведемо тебе додому.

Коли вони увійшли в табір, Левожар побачив побратимів, які зібралися навколо галявини.

— Молодець, Левожаре! — крикнула Папоротехмарка.

Мишошубка похитала посивілою головою. «Вони обговорюватимуть цю історію в кублі старійшин ще дуже довго», — подумав кіт.

— Як ти це зробив? — Карохвістка захоплено витріщилася на Левожара.

— Ти сильно поранений? — насупилася Маргаритка.

Сіросмуг штовхнув Левожара до кубла медикотів.

— Годі запитань. Нехай Сойкопер спочатку полікує його рани.

Продершись крізь ожиновий живопліт, Левожар відчув полегшення, опинившись у спокої кубла медикотів. Попелюшкосерда різко звела очі, коли він увійшов. Біля її лап лежала купа трави.

— З тобою і справді все гаразд? — запитала вона хрипким від хвилювання голосом. — Я думала, що їм, можливо, доведеться нести тебе сюди. — Здавалося, що слова застрягають у її горлі.

Сойкопер висунувся вперед.

— Ось прийшла Попелюшкосерда й готує суміш трав, щоб полікувати тебе. — Він кивнув димчастій кішці. — Дякую за допомогу, але ти можеш іти. Мені потрібна тиша, щоб належним чином поводитися з пораненим.

У Попелюшкосердої сіпнулися вуха.

— Я могла б допомогти, — запропонувала вона.

— Ні, — твердо відповів на це Сойкопер. — Дякую тобі.

Він спрямував на кішку незрячий блакитний погляд і не відводив його, доки вона не опустила голову й не попленталася до ожини.

Терносяйна напружувалася в гнізді, витягаючись, щоб побачити Левожара.

— Вона так поводилася, що я вже думала була, що ти мертвий, — нявкнула кішка.

Сойкопер кинув їй кульку моху.

— Виконуй свої вправи, — наказав він.

Терносяйна щось буркнула, але слухняно заходилася перекидати мохову кульку з однієї лапи на другу, щоразу витягуючись усе далі й далі, щоб якнайдовше втримати її в повітрі.

Сойкопер відвів Левожара в глибину кубла.

— Ну як, чи щасливий ти тепер, коли став для всіх героєм? — різко запитав брат.

— Це треба було зробити. — І Левожар відчув укол сорому.

— Не самому тобі.

У Левожара хутро на шиї стало дибки.

— Лисиця пішла, — прошипів він. — І ніхто не постраждав.

— Ну, поясни своїм товаришам, як це сталося.

— Чи не можеш ти просто почистити мені шкуру й накласти якусь примочку, аби очі відвести?

— Гаразд, — зітхнув Сойкопер.

Він повів Левожара до калюжі на краю кубла й заходився обмивати його мохом, змоченим у крижаній воді.

Змучений бійкою Левожар дозволив Сойкоперові почистити своє хутро. Але сварка з Голуболапкою не виходила в нього з голови.

— Ти впевнений, що ми не повинні заборонити Плющолапці ходити до Темного Лісу? — прошепотів він, дивлячись одним оком на Терносяйну, яка досі була зайнята жонглюванням у гнізді. — Голуболапка хвилюється за сестру.

— З Плющолапкою все гаразд, — відповів Сойкопер, зануривши в калюжу свіжий пучок моху. — Вона не приходила до мене із жодною травмою і не виявляла жодної ознаки зрадливості до Громового Клану. Ми могли б використати її, щоб стежити за Тигрозором.

— Тоді треба з нею поговорити, — міркував Левожар.

— І що ми їй скажемо? Щоб вона почала шпигувати? — Сойкопер грубо чистив Левожарові вуха. — Пам’ятаєш, що сталося, коли ти попросив шпигувати Голуболапку? Почекаймо, а потім поговоримо з нею. Вона матиме більше інформації, щоб розповісти нам, і не відчує, буцімто ми її використовуємо.

Левожар буркнув і заплющив очі, відпочиваючи, поки Сойкопер не закінчив.

— Це має переконати наших побратимів, що ти принаймні дістав одну чи дві подряпини, — сказав Сойкопер, розтираючи останню частинку пожованих трав між Левожаровими лопатками.

Опука з моху пролетіла від Терносяйної через кубло та впала біля Левожарових лап. Він підхопив її та кинув назад.

— З тобою усе гаразд? — запитала Терносяйна.

— Свіжий, як новонароджене кошеня, — сказав їй Левожар.

Сойкопер форкнув і заповзявся збирати трави, які подіставав зі сховища.

— Дякую, Сойкопере, — пробурмотів Левожар.

— Чи є сенс просити тебе бути трохи обережнішим наступного разу? — пробурчав медикіт. — Ми ж не знаємо напевно, як далеко простягаються твої здібності.

Левожар лагідно доторкнувся носом до маківки Сойкопера.

— Гаразд, — сказав він та попрямував до виходу. — До зустрічі, Терносяйно! — гукнув вояк, тицяючись носом в ожиновий живопліт.

Попелюшкосерда чекала надворі. Вона поспішила до кота й почала нюхати смужки мазі.

— Я не була впевнена, чи ти так скоро вийдеш… — Вона замовкла і дужче принюхалася. — Пахне лише маззю, — повільно нявкнула вона. — Я не відчуваю запаху крові.

Левожар відсторонився.

— Сойкопер використав якісь сильні трави, — нявкнув він. — Вони блокують решту запахів.

Кішка округлила очі.

— Ти говориш так, наче сьогодні нічого не сталося, — мовила вона, як здалося Левожарові, з ледь помітним роздратуванням. — Ти щойно переміг лисицю буквально однією лапою. Ти був залитий кров’ю.

Левожар знизав плечима.

— Мене навчили битися.

— Здавалося, що ти от-от спливеш кров’ю! — У її очах світилася туга. — Я думала, що втрачу тебе.

Левожар притиснувся мордою до її щоки.

— Ти ніколи не втратиш мене, — пообіцяв він, а його серце защемило від провини.

— Ні! — Попелюшкосерда відсахнулася. — Я не можу бути в цьому певна. Я не можу почуватися так щоразу, коли ти йдеш у бій.

— Не кажи такого! — У Левожара стиснулося серце. — У бій ідуть усі вояки. Але це не заважає їм мати партнерів.

— Більшість вояків не кидається в самісіньку гущавину битви або не виходить самотою полювати на лисицю, поки всі сплять!

— Але зі мною все гаразд! Поглянь-но!

— З тобою не може бути все гаразд! — Попелюшкосерда витріщилася на кота блискучими очима. — Уся та кров!

Її хвіст тремтів.

Левожар уважно роздивився галявину. Порохошуб організовував мисливські патрулі. Маргаритка вмивала невдоволену Вишеньку, а Кротик залазив на її широку кремову спину. Бубконіс і Ліщинохвоста вплітали в роздертий живопліт березові гілки.

На них двох ніхто не зважав.

— Мені треба тобі дещо сказати, — прошепотів він Попелюшкосердій.

Обійнявши кішку хвостом за плечі, Левожар повів її до ожинового живоплоту біля кубла. Пригнувшись поміж сплутаних гілок, поманив її хвостом. Попелюшкосерда прокралася за котом, зацікавлено розплющивши очі.

— Тобі потрібно дещо зрозуміти. — Левожар дивився просто на неї. — Це переконає тебе, що я ніколи не постраждаю.

Вона кліпала на нього очима.

— Мене не можна поранити, — випалив кіт.

Воячка форкнула.

— Ну, досі тобі достеменно щастило.

— Ні! — Левожар похитав головою. — Багато повень тому було пророцтво. Його послали Вогнезорові. Пророцтво стосувалося Трійки котів, які мають більше сили, ніж будь-хто інший у всіх Кланах.

Попелюшкосерда схилила голову набік, прислухаючись.

— Я один із них. Я один із тих котів. Я не можу постраждати. Це моя сила. Я не постраждаю в бійці — ні з котами, ні з лисицями, ані з ким.

Він уважно дивився на неї, бажаючи, щоб вона зрозуміла. Повірила в те, що він говорив. Попелюшкосерда відсахнулася й витріщилася на нього.

— Пророцтво? — пробурмотіла вона. — Щодо тебе?

Левожар кивнув. «Вона розуміє!» — радісно подумав кіт.

— І ти ніколи не постраждаєш.

Попелюшкосерда знову глянула на примочки.

— Ні.

— Так ти зможеш захистити Клан.

— Так. — Левожар нахилився вперед, відчуваючи полегшення від того, що вона сприйняла все так спокійно. — Тобі більше ніколи не слід турбуватися про мене. — Він провів щокою по її щоці, його серце потеплішало від її запаху. — Усе буде гаразд.

— Ні! — Попелюшкосерда відсахнулася й позадкувала з ожини, її очі блищали від горя. — Ми не можемо бути парою. Я не можу бути твоєю партнеркою. Не можу, якщо Зоряний Клан дав тобі цю силу.

У Левожара захолола кров.

— Щ-що ти маєш на увазі?

— У тебе значно важливіше призначення, ніж у мене! — прошепотіла Попелюшкосерда. — Ми більше не можемо зустрічатися!

Зойкнувши, вона розвернулася та втекла до кубла вояків.

Розділ 14

Сойкопер заходився згрібати трави, щоб вони не валялися на підлозі в кублі. «Яке марнотратство», — роздратовано думав медикіт. Левожарові «рани» він намастив звичайнісіньким листям, але навіть стебла кропиви та пижма тепер буде важко поновити, адже випав сніг. Минулого вечора Ясносерда й Листоплеса повернулися лише з кількома гілочками мальви й чебрецю. Їм знадобилося пів дня, щоб знайти ті крихти.

— Міллі!

Нявкання Терносяйної повернуло Сойкопера назад у сьогодення. Від солодкого мишачого запаху в нього рот наповнився слиною.

— Я принесла тобі трохи свіжини, — сказала Міллі, кинувши здобич біля гнізда Терносяйної. — Подумала, що ти, либонь, голодна. Сьогодні вранці ти майже нічого не їла.

— Я ж бо тобі сказала, — буркнула Терносяйна. — Я не голодна.

Міллі стала розривати мишку.

— Спробуй шматочок.

— Від цього я не зголоднію, — відрізала Терносяйна.

— Просто з’їж трохи, — вмовляла Міллі.

— Я не голодна!

Сойкопер підійшов до гнізда Терносяйної і торкнувся носом її морди. Та була вологою, але не теплою. У кішки не було гарячки. Але в її розумі вирували хвилювання та почуття провини.

— Чи не повернулася інфекція? — стурбовано запитала Міллі.

— Залиш свіжину мені, — запропонував Сойкопер. — Я перевірю Терносяйну й побачу, чи зможу я переконати її щось з’їсти.

Міллі залишилася біля гнізда.

— Я хочу знати, чи з нею все гаразд.

— Повертайся на галявину.

Сойкопер підозрював: йому легше з’ясувати, що турбує молоду воячку, самому, без Міллі.

— Це дасть мені більше простору, щоб оглянути її, — переконував медикіт.

Міллі вагалася.

— Я скажу тобі, щойно щось дізнаюся, — пообіцяв він.

Він буквально відчував, з якою неохотою Міллі виходила з кубла.

— Я не знаю, навіщо їй так на мене напосідати, — прохрипіла Терносяйна, заледве мати пішла.

— Не знаєш?

Сойкопер не дочекався відповіді. Він нахилився вперед і понюхав дихання кішки. Чисте і свіже. Жодної ознаки інфекції. Він поклав лапу їй на груди.

— Вдихни якомога глибше.

Дихання було глибоким і спокійним.

— Кажеш, нема апетиту?

Він відчув упертість, від якої кішка аж напружилась, а також лютий голодний біль у животі.

— Ні.

— Брехуха.

— Що?

Сойкопер відчув спалах здивування в голосі молодої кішки.

— Ти можеш обдурити Міллі, але не мене. Невже ти справді вважаєш справедливим змусити матір хвилюватися лише тому, що ти вбила собі в голову, буцім не заслуговуєш на їжу, бо не годна полювати?

— Про що ти говориш?

Молоду воячку аж жаром обсипало від збентеження.

Сойкопер пом’якшив тон.

— Я знаю, ти вважаєш, що вчиняєш справедливо, — повів він, сідаючи біля її гнізда. — Але не все так просто.

Терносяйна відвернулася.

— Я не полюю. Я не повинна їсти.

— І Маргаритка не полює, — зауважив Сойкопер. — Чи повинна вона голодувати?

— Вона доглядає за кошенятами! — нявкнула Терносяйна.

— А як щодо того, що ти розважаєш їх, бавишся з ними мохом, поки Маргаритка відпочиває?

— Абиякий кіт міг би це робити.

— А як же Мурко й Мишошубка? — наполягав Сойкопер. — Вони не полюють.

— Вони старі, вони вже достатньо полювали для Клану.

— Але вони більше не можуть полювати. Чому б нам не дати їм тепер померти?

Він відчув, як від молодої кішки ринули хвилі збентеження.

— Ми не можемо! Вони коти нашого Клану. Наш обов’язок — піклуватися про них. — Її гніздо зашелестіло під лапами. — Окрім того, Клан без них не був би таким, яким він є, — додала вона.

Сойкопер витримав невеличку паузу, щоб вона осягнула власні слова. Потім нявкнув:

— Як думаєш, Клан був би таким, яким він є, без тебе?

Терносяйна не відповіла.

— Клан приносить тобі свіжину, позаяк усі вважають, що ти на це заслуговуєш, і ще тому, що піклування про побратимів робить котів вояками. Вони пишаються тим, що допомагають тобі.

— Мені просто хочеться теж щось робити, щоб допомогти їм навзаєм, — зворушено нявкнула Терносяйна.

— Гаразд. — Сойкопер сів. — Іди-но сюди, вилазь із гнізда.

Він почув, як хутро треться об гілочки — Терносяйна вилізла.

— Якщо нагляд за Кротиком і Вишенькою, як на тебе, недостатня праця, то тут для тебе є чималенько роботи. — І він обвів хвостом усе кубло. — Я люблю, щоб у мене завжди лежали кульки моху біля калюжі, щоб я міг їх швидко намочити, якщо знадобиться вода для промивання ран або втамування спраги хворого кота. Ясносерда зазвичай приносить мені свіжий мох щокілька днів. Відтепер твоє завдання — перевіряти, чи нема в ньому скалок або іншого бруду, потім розподілити на кульки та поскладати біля калюжі.

— Гаразд. — Сойкопер відчув, як у Терносяйної поліпшився настрій. — Що ще?

— Пильнуй, щоб підлога в кублі медикотів була чистою, — наказав він. — Нині майже кожен кіт у Клані приходить і йде собі. Здається, трави тут валяються скрізь. Вимітай бруд, підбирай усі корисні травинки та складай їх біля сховища.

— Без проблем.

— І ще мені потрібно переглянути запаси й подивитися, що закінчується, — вів далі Сойкопер. — Ти можеш мені допомогти. — Він доплентався до тріщини в скелі у глибині кубла. Сповз у холодну щілину й крикнув через плече: — Я їх тобі передаватиму, а ти складай усе біля стіни. Можемо це робити разом.

Він заходився діставати трави — пучок за пучком. Було багато сухого зілля, воно розсипалося в його лапах. Дотягнувшись до дальнього кутка, медикіт відчув під лапою щось пухнасте. Підчепивши це кігтем, він висмикнув клаптик хутра. Понюхав, і серце пришвидшилося. «Падуболистка!» Як її хутро сюди потрапило? Чи вона повернулася зі світу мертвих?

«Не будь мишомізким!» — наказав він собі.

Колись вона була новачкою Листоплесої. Мабуть, тоді її хутро забилося в куток і відтоді лежало там. Теплий знайомий запах сестри заполонив його серце. На мить він знову опинився в яслах, соваючись і сварячись із Левком і Падубкою, а Папоротехмарка несхвально на них сопіла.

«Лови, Сойко!»

«Падубка — повільна слимачка!»

— Сойкопере? — чийсь голос вирвав його з думок.

— Ось і все. — Сойкопер засунув хутро Падуболистки в тріщину на скелі.

— Сойкопере! — знову покликав голос.

— Починай складати разом ці листочки, Терносяйно. Я вийду на мить.

— Сойкопере. — Цього разу тепле дихання ворушило його шерсть на вухах.

Він стрибав навсібіч, шкрябаючись об кам’яні стінки. Нікого не було. А втім, у повітрі міцно витав запах іншої кішки.

«Жовтоікла!»

Він виліз зі щілини свого сховища. Терносяйна стояла біля дальньої стіни й перебирала трави.

— Я підбираю листя, — крикнула вона медикотові.

— Добре-добре, — розсіяно озвався Сойкопер.

Він насторожено куштував повітря. Відчував морозяний холод, насичений запахом Жовтоіклої. Чому вона прийшла сюди? Була пів повня. І вже сьогодні ввечері він має зустрітися з нею уві сні біля Місячного Ставу. Чому ж вона прийшла зараз?

— Ходімо зі мною, — пролунало позаду її хрипке нявкання. — Не хвилюйся, ніхто мене не чує, окрім тебе.

— Що ти тут робиш? — прошипів він.

— Таж прийшла до тебе на гостини.

Терносяйна завмерла.

— Що ти сказав? — запитала вона.

— Нічого, — квапливо нявкнув Сойкопер. — Я… мені треба ненадовго вийти. Збирай листочки. Я скоро повернуся.

Він вирушив слід у слід за запахом Жовтоіклої, вийшов із кубла та попрямував далі галявиною.

— Ти хіба не могла почекати до сьогоднішнього вечора? — гаркнув він, коли вони вийшли з улоговини.

— Як гадаєш, а мені самій дуже кортіло покинути Зоряний Клан і прийти в оцю вашу холоднечу?

Перед очима в Сойкопера замерехтіла ледь окреслена постать. Тепер він бачив пошарпану шкуру Жовтоіклої та позаду неї — нечіткі обриси дерев.

— Тоді чого ти прийшла? — спитав медикіт.

У нього від холодного снігу аж боліли лапи.

— Бо тобі потрібно дещо дізнатися, перш ніж ти зустрінешся з іншими медикотами біля Місячного Ставу!

— Гаразд, гаразд, — пробурмотів Сойкопер. — Просто скажи мені, і ми обоє зможемо піти додому.

— Я бачила, як Левожар бився з лисицею, — прохрипіла Жовтоікла.

— І?

— То був знак.

— Знак чого? Що він мишомізкий?

— Він бився сам-один.

— Так. Я знаю. Він мишомізкий, — повторив Сойкопер. Його зуби зацокотіли. — Чи не могла б ти перейти до суті?

Смердюче дихання Жовтоіклої завирувало навколо його морди, коли кішка нахилилася ближче.

— Припини скиглити й почни слухати, — прошипіла вона. — Так само, як і Левожар, Громовий Клан повинен воювати сам-один.

— Коли?

— Коли Темний Ліс повстане, Громовий Клан повинен сам протистояти своєму найбільшому ворогові.

Сойкопер кліпав очима.

— Але Темний Ліс загрожує кожному Клану.

— Лише один Клан виживе! — гаркнула Жовтоікла. — Учора чотири коти в патрулі не змогли вигнати лисицю з вашої території. Сьогодні Левожар одинцем вирядив її геть. У великій битві, яка наближається, Громовий Клан повинен битися самостійно.

— Але вояки Темного Лісу тренують котів з усіх Кланів, — нагадав їй Сойкопер.

— Тож кожен Клан може вас зрадити!

— Але ми всі в небезпеці. Напевно, ми повинні боротися разом?

— Чому Трійка Котів належить до Громового Клану, а не до котрогось іншого? — Бурштинові очі Жовтоіклої яскріли. — Мабуть, тому що доля Громового Клану — вижити, поки інші гинуть.

«Що? Повинні вижити чотири Клани!» — гарячково думав кіт. Навколо них холодний вітер збивав сніг у замети.

— Жовтоікло!

Стара кішка зникала, а з нею і його сон-видіння. Сойкопер знову поринув у темряву.

* * *

Коли сутінковий патруль повернувся й розташувався на галявині, щоб потеревенити з котами, Сойкопер вислизнув з кубла медикотів.

— Нехай щастить! — крикнула Міллі, коли він м’яко пройшов галявиною.

— Бережи себе, — додала Терносяйна.

Молода воячка ділилася кістлявою малинівкою зі своїми братом і сестрою, і Сойкопер відчув полегшення, що линуло від Міллі. Він не сказав їй, чому Терносяйна відмовилася їсти, але Міллі й не питала. Коли сіра воячка прийшла до кубла, щоб перевірити, як ведеться дочці, і побачила, що та з апетитом гризе мишу, притримуючи її лапами, вкритими цілющими травами, вона була в захваті.

— Знайди їй якесь заняття, — порадив Сойкопер. — Принаймні дві лапи в неї працюють, і вона не знає, де їх подіти, якщо не має якогось діла.

Левожар і Голуболапка вкотре розповідали побратимам про дивовижну перемогу над лисицею. Здавалося, ніхто не помічав, як історія щоразу дещо змінювалася. Ружопелюстка й Лисостриб випитували кожну дрібницю.

— Яким був твій вирішальний прийом?

— Як ти уникнув її зубів?

Сойкопер нікому не розповів про своє видіння. Він хотів спочатку відвідати Місячний Став. Йому треба перевірити, чи погоджується решта Зоряного Клану із Жовтоіклою. Кіт прослизнув крізь тернову огорожу, і голоси побратимів залишилися позаду.

Коли Сойкопер вийшов з-під дерев, болотистий вітер пронизав його хутро. Притиснувши вуха, він помчав схилом до тієї місцини, де зустрічалися медикоти, перед тим як разом вирушити до Місячного Ставу. Його лапи глибоко пірнули в сніг. Сніг досягав його живота, і кіт уже засапався, коли відчув запахи Бориліта й Вербоясої.

— Кепська погода для прогулянок, — озвався до них Сойкопер.

— Принаймні сніг перестав падати, — відповів Бориліт.

Вербояса струсила своє пропахле рибою хутро.

— Ходімо просто зараз? Зимно.

— А де Дрібнохмар і Жарохвіст? — Сойкопер покуштував повітря, але запаху медикотів Тіньового Клану не було.

— Їм доведеться нас наздоганяти, — відповіла Вербояса, яка вже рушила вперед. — Надто холодно, щоб сидіти на одному місці.

Рипаючи снігом, Бориліт подався поряд із медикішкою Річкового Клану.

— Сподіваюся, їм буде легше йти по наших слідах.

Сойкоперові, безумовно, їхні сліди вже допомагали. Він ступав по борозні, яку решта котів протоптала в снігу, але навіть так утримати рівновагу на скелястих берегах струмка було важко, і він цілком зосередився на дорозі. Він був не в змозі концентруватися ще й на думках супутників. Поки видерся на скелю й опустився в балку, він уже важко дихав.

Вербояса зупинилася на краю балки.

— Жодного знаку від Дрібнохмара чи Жарохвоста, — заявила вона. — Сподіваюся, у Тіньовому Клані нічого не сталося.

— Ми незабаром про це дізнаємося, — відповів Бориліт.

— Може, слід таки почекати на них? — міркувала Вербояса.

Сойкопер уже йшов звивистою стежкою до Місячного Ставу.

— Якщо ти їх просто зараз не бачиш на стежці, то скоро вони не прийдуть.

Сніг укрив вибоїнки в скелі, залишені незліченними кроками від лап їхніх предків.

— Місячний Став замерз? — спитав Бориліт, поспішаючи за ним.

Сойкопер доторкнувся до Ставу лапою і полегшено відчув м’який доторк води.

— Ні.

Балка, мабуть, захистила воду від найхолодніших вітрів. Він опустився в сніг і чекав, поки Бориліт і Вербояса влаштуються біля Ставу.

— Сподіваюся, із Дрібнохмаром і Жарохвостом усе гаразд, — нервувала Вербояса.

Замітаючи хутром сніг, вона сперлася підборіддям на лапи й торкнулася носом води. Дихання Бориліта вже сповільнилося. Незабаром обоє поринуть у видіння.

Сойкопер чекав. У нього не було потреби гуляти власними снами цієї ночі. Жовтоікла вже поговорила з ним. Зосередившись на Борилітові, він дав своєму розуму змогу поринути в сни молодого кота Вітряного Клану.

Вітер, теплий та грайливий, ворушив його хутро, і Сойкопер озирнувся навколо, кліпаючи очима, вслухаючись в широке небо й землю поперед себе. Він стояв на вигнутому хребті скелястого пагорба. Лісисті схили розстилалися під його лапами. Далеко темніли дерева, утворюючи тінистий обрій. «Це що, Темний Ліс?» — із жахом подумав він.

Під гребенем схилу пролунали голоси, і Сойкопер швидко шмигнув за валун. Коли голоси наблизилися, Сойкопер визирнув. Бориліт ішов поряд із Коромордом. Рознервований старий медикіт Вітряного Клану понурив голову й волочив хвоста, наче небо тяжким тягарем лягло на його спину. Поряд із ними ступала ще одна кішка Вітряного Клану. Сойкопер примружився. Не впізнавав світло-коричневу кішку з рудими плямами й очима, блакитнішими за озеро в зеленлист.

— Поясни йому це, Марунохвістко, — грубо нявкнув Короморд. — Я знав, що одному мені він не повірить.

— Не те щоб я тобі не вірив, — заперечив Бориліт. — Це просто складно сприйняти.

Кішка заговорила так жваво, що Сойкоперові здалося, аж вітерець від її дихання здіймав його хутро.

— Одного разу я заступилася була за побратимів, щоб захистити їхнє майбутнє, — сказала вона. — Я підняла королев проти провідника, який вважав, що кошенят слід починати тренувати ще до того, як їм виповниться шість повень. — Її очі помутніли, і Сойкопер відчув, як гордощі й горе оповили її серце. — Настає час, коли ми повинні підійматися й боротися.

— Але ж я медикіт, — нагадав їй Бориліт. — Я дотримуюся іншого правильника, ніж вояки.

— Усе змінюється, — прогарчав Короморд. — Наближається найбільша битва Вітряного Клану. Ми не можемо дати іншим Кланам змогу зрадити нас та підірвати наші сили.

— Ми повинні триматися самі собою, — наполягала Марунохвістка.

«Чому?» — подумав Сойкопер, насупившись.

«Учора чотири коти в патрулі не змогли вигнати лисицю з вашої території. — згадав він слова Жовтоіклої. — Сьогодні Левожар одинцем вирядив її геть». Чи справдиться пророцтво Жовтоіклої?

— Ви повинні довіряти пращурам, а не іншим Кланам, — попередив Короморд. — Вашою силою буде минуле, а не сьогодення.

Бориліт здавався схвильованим.

— Але проти кого ми битимемося? — спитав він. — Чому ми повинні боротися поодинці? Високозорий ніколи не вважав слабкістю, якщо один Клан об’єднувався з іншими, щоб стати сильнішим.

Марунохвістка примружила очі.

— Високозорий був засліплений дружбою, — багатозначно нявкнула вона.

Сойкопер подумав, чи не мала вона на увазі давню дружбу між Вогнезором і провідником Вітряного Клану.

Бориліт подивився на Короморда.

— То з ким ми битимемося? З іншим Кланом?

— Ти ще не знаєш свого ворога, — прохрипів той. — Але все зміниться, коли настане час.

Сойкопер відчув у шиї поколювання. Чому Короморд нічого не каже молодому медикоту? Хіба той не повинен знати, що його Клан зіткнеться з військом найбільш темносердих вояків, які коли-небудь ходили лісами, болотами чи струмками?

Шлях Борилітові заступила Марунохвістка.

— Не кажи про це нікому з інших медикотів, — попередила вона.

Бориліт кліпав очима.

— Хіба вони ще не знають? — спитав він.

— Зрада може прийти звідки завгодно, — прогарчав Короморд. — Ви повинні стояти самі, розраховувати лише на самих себе та на своїх предків.

Марунохвістка покрутила головою й покуштувала повітря. Сойкопер пірнув за скелю. Вона що, відчула його запах? Більше не ризикуючи, він подався назад коротким крутосхилом, здригаючись від стукоту ріні. Сповз у вузьку западину й швидко пішов нею подалі від верхівки пагорба. Скеляста западина звивалася вниз, дедалі глибше врізаючись у схил пагорба. Сойкопер наддав ходи, поки кручі западини не стали згладжуватися, переходячи в трав’янисті схили. Невдовзі він уже ступав кам’янистою стежкою, що виходила на рінявий берег струмка.

Над берегами поникли верби. Папороті скупчилися біля води. Інстинктивно Сойкопер попрямував до укриття. Відчував, що це теж не його власний сон. Тримаючись папороті, він попрямував униз за течією, поки не побачив камінь. Широкий і плаский, він вирвався з води й розколював течію навколо себе. Кіт упізнав сіру смугасту шкуру Вербоясої, що вирізнялася на камені, а біля неї — Багношуба, колишнього медикота Річкового Клану. Сіротоня сиділа поряд із ними, притулившись лапами до каменя, не зважаючи на те, що на них бризкала вода.

— Ви мусите триматися самі собою, — наказав Багношуб.

Сойкопер дужче нашорошив вуха. Шум потоку заглушив їхні слова.

— …предки будуть з вами… — Сіротоня пильно дивилася на Вербоясу.

У Вербоясої хутро стало сторчма.

— …коти завжди допомагали кожному…

— …змінилися, — похитала головою Сіротоня. — Ми теж повинні змінитися…

— Чи можу я сказати Мільгокрилій?

Сіротоня зиркнула на Багношуба.

— Вона тобі не повірить, але ти можеш їй сказати.

Багношуб понурив голову.

— Вона хороша медикішка, — мовив він. — Вона захистить своїх побратимів у цій жахливій битві.

— Будь ласка, — благала Вербояса. — Що це за битва? З ким ми воюватимемо?

Сойкопер побачив, як старші коти похитали головами. Потік бурлив навколо них.

— …жахливіша за твої найгірші кошмари…

— …темніша, ніж можна уявити…

— …ріки крові…

Вербояса відхилилася від них, її вуса тремтіли від страху.

Тепер розлючений Сойкопер ковзнув крізь папороть, відійшовши подалі від краю води. Здавалося, кожен кіт Зоряного Клану панікував! Невже вони справді думали, що розділення Кланів і залякування котів допоможе? Він повинен поділитися тим, про що дізнався, з іншими медикотами. Вони зіткнулися зі справжнім ворогом.

— Тепер ти мені віриш?

Сойкопер різко зупинився, бо Жовтоікла заступила йому шлях.

— Усі чотири Клани повинні триматися окремо, — прошипіла вона. — Темний Ліс ходить серед них. Нікому не можна довіряти. Чому, на твою думку, коти Тіньового Клану сьогодні ввечері трималися подалі від Місячного Ставу? Вони вже покинули тебе. І Вітряний, і Річковий Клани зараз теж тебе покинуть.

— Ні, якщо я скажу їм, що насправді відбувається.

Жовтоікла кинулася на кота, штовхнувши його на землю.

— Ні! — мовила вона, сильно притиснувши його до землі. — Ти що, не вмієш читати знаки? Левожар переміг лисицю сам-один! — шипіла кішка. — Якщо не притримаєш язика, усі чотири Клани загинуть у темряві.

Намагаючись вивільнитися, Сойкопер кліпнув, розплющив очі й опинився біля Місячного Ставу, а його погляд знову потьмарився. Хутро терлося об сніг. Бориліт прямував стежкою вгору. Вербояса вже була на вершині, вона ступала швидко, ніби не хотіла розмовляти зі своїми супутниками. Невже так легко було розірвати зв’язок між медикотами?

Сойкопер зіскочив на лапи. Він мав їх попередити. Про Темний Ліс…

Тріск змусив його замовкнути. Крига розкололася за ним, звук відбився луною об стіни балки. Сойкопер обернувся й відчув сліпуче сяйво зірок. Місячний Став замерзав, крига ширилася миттєво, простягаючись над водою, наче вогонь у траві, аж поки увесь Став не став білим.

Сойкопер зачудовано крутив головою. Надія спалахнула в його грудях. Коти Зоряного Клану вишикувалися біля блискучих від криги стін балки. Шереги усіяних зірками вояків сиділи мовчки й нерухомо. Сойкопер зосередився. Чи був серед них Скеля? Сойкопер із припливом радості впізнав прадавнього лисуватого кота. Він прийшов на допомогу Зоряному Клану? Можливо, він передумав? Можливо, коти Зоряного Клану все-таки зібралися разом протистояти Темному Лісу?

Мовчки благаючи подати якийсь знак, він побачив своїм внутрішнім зором, як балка побіліла. Один за одним вояки Зоряного Клану перетворювалися на кригу, їхнє хутро блищало, вуса напружувалися, а потім вони розлетілися на жорсткі, колючі друзки, які виблискували в холодному мертвому місячному світлі.

Залишився тільки Скеля. Він тупо дивився на Сойкопера, його вирячені сліпі очі були крижані, як Місячний Став.

Розділ 15

Плющолапка розмружила очі.

— Мишаче лайно! — вилаялася вона.

Була глупа ніч, а вона досі лежала в кублі новаків. А хотіла бути в Темному Лісі. Їй треба вдосконалити складний прийом, який Шулікокриг показав минулої ночі.

Новачка нашорошила вуха. Тиша. Голуболапки в гнізді не було.

Плющолапка зітхнула й перевернулася на другий бік. Невже Голуболапка думала, що ніхто не помітить, як вона зникає ніч за ніччю, повертається перед світанком і вдає, що прокидається у своєму гнізді, наче нічого й не було?

«Я знаю, що ти задумала, — бурчала про себе Плющолапка, затуляючи хвостом ніс. — Ти прокрадаєшся вночі, щоб потренуватися на самоті в лісі. Ти зрозуміла, що я краща за тебе, і тобі це не до вподоби».

Що ж, для різноманітності настала черга Голуболапки наздоганяти сестру.

Плющолапка прижмурила очі та уявила прийом Кленодимої. «Якби я туди поставила задню лапу, а туди передню…» Думки її попливли, і вона заснула.

— Назад, Шипокігтю! Ти можеш постраждати, — гаркнула вона на побратима й повернулася обличчям до патруля Тіньового Клану.

Однією лапою вона перекинула через плече Дубошуба, а потім метнулася в бік Димонога, водночас відштовхнувшись задніми лапами, щоб подряпати морду Крукоморозові…

Біль увірвався в її сон, бо дві чужі лапи вчепилися пазурами в її плечі. Вояки Тіньового Клану відразу зникли зі сну. Цей ворог їй уже не наснився. Біль від кігтів у тілі був справжнім. Плющолапка проковтнула зойк болю, коли пазурі вчепилися їй у шкіру й повалили її на землю.

— Це навчить тебе бути пильною!

У ніс ударило гірким подихом Чортополоха. Мов крізь габу вона побачила розмитий Темний Ліс. Її притиснули мордою до вогкої землі, і вона ледь могла розрізнити темні стовбури дерев крізь навислий туман.

— Відчепися від мене! — скрикнула кішка.

— Я не знаю, чи подіє благання на полі битви, — пхекнув Чортополох, глибше встромляючи пазурі їй у шию.

Панікуючи, Плющолапка замахала задніми лапами. Вони вдарилися об щось тверде. Певно, це корінь. Уперлася в нього, висунувшись уперед. Засапаний Чортополох здригнувся. За мить вона підвелася на лапи й стала дибки обличчям до смугастого вояка, оголивши кігті та скрививши губи в гарчанні.

— Дуже добре, — пролунало поблизу схвальне гарчання Шулікокрига.

Плющолапка зиркнула вбік, відступаючи від дерев. Тепер її вже не хвилював ні пекучий біль у шиї, ані плями крові на хутрі. Шулікокриг її похвалив.

Чортополох шипів на неї, вигнувши спину й вискаливши зуби.

— Наступного разу ти будеш обачнішою біля мене, — прогарчав він.

Плющолапка спокійно зустріла його погляд.

— Можливо, ти захочеш бути обачнішим біля мене, — презирливо відповіла вона. — Я ж не буду новачкою вічно. — Її погляд знову перекинувся на Шулікокрига. — Він завжди задирається до новаків, — прошипіла вона. — Чому б тобі не призначити йому власного новака, аби він дав нам спокій?

Очі в Шулікокрига блиснули.

— Хочеш, я призначу йому новачкою тебе?

Плющолапка хльоснула хвостом. Цієї миті вона відчула, що ладна на все.

— Як хочеш, — кинула вона. — Але тоді тобі доведеться знайти нову новачку й розпочати з нуля.

В очах смугастого вояка засвітилася веселість.

— Мабуть, я зможу, — погодився він.

— Колись у мене була новачка, — буркнув Чортополох. — Вона не пройшла кінцеве оцінювання.

Попри сплеск зухвалості, Плющолапка здригнулася. Щось у його тоні натякало на те, що провал оцінювання означав дещо дуже погане. Це достоту не була повторна спроба після додаткових тренувань.

— Ходімо, мала. — Шулікокриг коротким кивком указав Чортополохові відійти й обернувся до Плющолапки. — Сьогодні вночі ми вправляємося в бійці у воді.

— Чому? — запитала Плющолапка, ідучи за ним між деревами. — Я не кішка Річкового Клану.

— Але колись ти можеш побитися з кимось із них, — махнув хвостом Шулікокриг. — Хутко. Нас чекають на березі.

Плющолапка помітила крізь дерева шкури котів. Мурахошуб сидів, обгорнувши хвіст лапами. Біля нього був Клаптехвіст. А Дірколап, новак Річкового Клану, якого вона впізнала зі Зборища, ступав поруч зі Снігочубом. Плющолапка шукала очима річку, але нічого не побачила, окрім вояків, скрізь були лише тіні. Вона нашорошила вуха, але почула тільки, як тихо скиглив вітер крізь голі гілки.

— Де ж річка? — запитала вона.

Шулікокриг зупинився, підійшовши до інших котів.

— Там, — відповів він.

Плющолапка дивилася на потоки темної рідини, яка тихо ковзала повз них.

— Це річка?

Від неї линув дивний нудотний сморід. Дірколап зморщив носа.

— Найкраще, що вони можуть запропонувати.

— Має бути кумедно, — сказав Мурахошуб, похмуро дивлячись на Плющолапку. — Я ще ніколи не бачив мокрої кішки Громового Клану.

— Де ж пак! Вітряний Клан, звісно, завжди плескається в озері, — насмішкувато відповіла вона.

Кішка глянула крізь дерева.

— А Тигросерд тут? — спитала вона.

Новачка намагалася зберегти невимушений тон. Не хотіла, щоб хтось здогадався, як сильно вона хоче побачити вояка Тіньового Клану. Від думки промочити свою шкуру, надто в тій брудній річці, її живіт зсудомило. Поряд із Тигросердом вона завжди почувалася безпечніше. Як того разу, коли вони тренувалися на стовбурі дерева, а Чортополох повалив Горобцеперу на землю.

Вона спохмурніла, раптом усвідомивши, що відтоді не бачила Горобцеперу.

Шулікокриг прямував до берега річки.

— Ти готова?

Плющолапка заклякла.

— Перед тим як ми спробуємо битися у воді, я покажу тобі, у чому саме ми будемо вправлятися.

Шулікокриг дав знак Мурахошубові виступити вперед.

Вояк Вітряного Клану звів підборіддя й скуто стояв перед темношерстим котом. Швидким низьким випадом Шулікокриг підбив Мурахошуба під задні лапи. Мурахошуб поточився, але швидко опанував себе й скочив на всі чотири.

Від дерев ковзнула тінь.

— Легко здійматися на лапи на суші. — Це був Темносмуг. — Але у воді з течією не так легко відновити рівновагу.

Плющолапка відчула поколювання в шкірі. Їй не подобався Темносмуг. У худорлявому чорно-сірому воякові було щось лукаве, що змушувало її нервувати. Одного разу він укусив Тигросерда вже після того, як вони закінчили тренувальну бійку, а потім заперечував це.

Шулікокриг привітав Темносмуга жвавим кивком і сказав:

— Коли перебуваєте у воді, краще не випускати пазурі. Можливо, вам здасться природнішим спробувати вчепитися за дно річки, але якщо зачепитися кігтем за каміння, яке котиться за течією, можна вирвати кіготь.

Плющолапка здригнулася.

Шулікокриг махнув хвостом.

— Мурахошубе, спробуй атакувати Клаптехвоста у воді.

Мурахошуб невпевнено поплентався в густу, повільну річку. Він ішов, ось вода сягнула його черева, а потім і плечей. Хлюпання було якимось дивним — таких звуків Плющолапка жодного разу не чула раніше від води.

— Снігочубе, ти працюєш із Дірколапом, — наказав Шулікокриг.

Снігочуб кивнув, блиснувши очима в півтемряві.

Дірколап став заходити в річку.

— Це не вода! — бурчав він. — Це якийсь слиз.

Снігочуб мордою проштовхнув новака Річкового Клану далі. Дірколап спіткнувся й заточився. Його плечі колихалися сюди й туди, коли він намагався стати на лапи, але він утримував ніс високо, подалі від темної рідини.

Плющолапка оглядала ліс, і їй кортіло, щоб прийшов Тигросерд. Вона не бачила молодого вояка Тіньового Клану кілька ночей. Може, він тренувався в іншій частині лісу?

Огляд їй затулив Темносмуг.

— Я буду партнером Плющолапки, якщо хочеш, Шулікокриже. — Кіт знизав плечима. — Адже ти все одно просто стоїш і дивишся, — додав він.

Плющолапка виструнчилася й високо звела голову.

— Гаразд, — нявкнула вона.

Кішка пішла на мілководдя, сподіваючись, що холодна вода заспокоїть пекучий біль від подряпин на її шиї. Вона злякалася, коли побачила, що тепла й густа рідина обтікає її ноги, смикає за хутро, наче невидимі бур’яни. Кішка, скривившись, пішла глибше, намагаючись розгледіти крізь каламутну воду дно річки.

Темносмуг ковзав по воді поряд із нею.

— Хутчіше, повільна слимачко, — сказав їй він.

Плющолапка просунулася далі, здригаючись, коли слизька вода просочилася крізь її шкуру й торкнулася тіла. Вода піднялася вже вище черева й зараз поглинала плечі. Тепер кішка напружувала кожен м’яз, борючись із течією і силкуючись утриматися на місці. Їй кортіло бути вищою, як Темносмуг. Його хребет вода ледве прикривала, поки новачка намагалася тримати над поверхнею принаймні голову.

Раптом під її лапами хитнувся камінь, і вона послизнулася. Вода засмоктала її, перш ніж вона встигла вдихнути. Лапи заскреготіли на камені, Плющолапка запанікувала.

«Не так уже й глибоко», — подумала вона й що було сили затупцювала, знаходячи лапами дно. Її голова виткнулася на поверхню, з вусів текла вода, очі були замулені. Плющолапка виплюнула воду, яку мало не проковтнула. На смак та скидалася на вороняче їдло, навіть іще гірше.

Темносмуг спостерігав за нею, у його очах сяяла втіха.

— Бачу, ти не кішка Річкового Клану, — м’яко нявкнув він.

— Не надто й хотілося!

Плющолапка хотіла відповісти зухвало, але не змогла, бо вдруге втратила опору й знову занурилася під воду. Намагалася дотягнутися лапами до дна, але тут гнучке тіло ковзнуло під нею і підбило її задні лапи, як це щойно продемонстрував Шулікокриг.

Темносмуг! Він став до тренування ще до того, як вона встигла звести дух.

Плющолапку підхопила течія, і кішка заборсалася, розмахуючи лапами. Вона боролася з бажанням вдихнути, утім легеням бракувало повітря. Тоді чужа лапа натиснула їй на хребет, і вона опинилася в пастці на дні річки. Вода обволікала. У грудях новачки розбухала паніка. Вона мусила дихати. Вона спробувала боротися, але Темносмуг натиснув дужче, виштовхуючи з неї останній дух.

«Зореклане, допоможи мені!» — благала новачка.

Біля неї рухалася тінь, яку можна було легко впізнати крізь каламутну воду. То був блідий, гладенький живіт кота Річкового Клану.

«Дірколап!»

Новак ухопив Плющолапку за карк і витягнув із лап Темносмуга. Крізь темряву Плющолапка могла розгледіти темний силует вояка Темного Лісу, який перебирав лапами по дну річки, намагаючись її намацати. Дірколап кивнув мордою на задні лапи Темносмуга, при цьому з його носа виринали бульбашки. Плющолапка зрозуміла. Дарма що легені аж волали, потребуючи повітря, паніка вщухла. Вона зрозуміла, що може ще трошки протриматися. Разом із Дірколапом вони повернулися й потяглися по дну, немов двійко видр, і вдарили Темносмуга під задні лапи.

Коли кіт упав у воду, Плющолапка шугонула вгору і, задихаючись, вирвалася на поверхню. Дірколап виринув поряд, і вони разом тріумфально скрикнули. Нижче за течією вода хлюпала й пінилася, а Темносмуг силкувався знайти опору.

Коли Темносмуг незграбно випливав до них угорі за течією, Дірколап прошепотів Плющолапці:

— Тримайся подалі від його лап.

Відтак новак Річкового Клану поплив назад до Снігочуба.

Плющолапка невинно покликала Темносмуга:

— Хочеш, щоб я тобі показала, як можна звільнитися?

Смугастий вояк примружив очі. З його підборіддя стікала вода.

— Гаразд.

Кішці здалося, що вона побачила сторожкість у його погляді.

Плющолапка нахилилася до потоку, упершись лапами в камінь на дні. Вона не збиралася бути підступною, тому почекала, поки Темносмуг зведе дух, готуючись відчути, як його лапи б’ють по її задніх. Заледве він це зробив, вона, немов риба, кинулася вперед, вислизаючи подалі. Навіть не заточилася.

Вражена тим, що почувається так легко в теплій каламутній воді, вона обернулася, ладна знову відпрацювати цей прийом на Темносмугові. Тепер повністю зосереджена, вона вдарила його під лапи й одним упевненим, швидким рухом попливла, відчувши приплив гордощів. Жоден інший вояк Громового Клану не був навчений битися у воді.

Піднявшись на поверхню, вона побачила, як Шулікокриг кличе з берега вояків товстим смугастим хвостом, схожим на макрель.

— Непогано, — крикнув він, коли мокрі коти вибиралися з річки.

Плющолапка струсилася, не зваживши, що бризки полетіли на Темносмуга.

— А втім, я очікував від тебе кращого, Темносмуже, — глузливо посміхнувся Шулікокриг до худого вояка. — Я подумав, що ти ладен протистояти ненавченій новачці.

Темносмуг форкнув і шмигнув у бік дерев.

— Плющолапко? — Нявкання Тигрозора змусило її підстрибнути.

Вона різко розвернулася й побачила, як темний вояк ковзнув з води й піднявся на берег.

— Усім котам Громового Клану варто навчитися мочити лапи. — Він струсив шкуру. — У тебе було кілька гарних прийомів.

Плющолапка скромно опустила голову.

— Дякую, — озвалася вона.

— Чи не бачила ти Тигросерда?

Запитання заскочило її зненацька.

— Я? — розгублено перепитала кішка. Невже Тигрозір звернув увагу, що вона заглядалася на молодого кота, коли вони тренувалися в лісі? — Ні, — вичавила вона.

— Він знову спізнюється, — прогарчав кіт. — Щоночі з’являється дедалі пізніше. Він захворів?

— Можу запитати на наступному Зборищі, — запропонувала Плющолапка.

Її вухо сіпнулося.

— Я сам вистежу його.

Від Тигрозорового голосу Плющолапка здригнулася. Невже Тигросерд доскочить лиха через те, що пропускає вишкіл?

Шулікокриг відкашлявся.

— Час іти, — сказав він.

Далеко серед дерев, десь на краю Темного Лісу, світлішало небо. Плющолапка, стримуючи позіхання, повернулася й пішла геть від річки.

— Побачимося завтра, — прошепотів їй Дірколап перед тим, як зник у тіні.

Дерева навколо Плющолапки розтанули в папороті, і вона прокинулася у своєму гнізді. Кішка чула дихання Голуболапки.

«Сестра повернулася», — подумала Плющолапка.

Але, здається, повернулася щойно. Її дихання було швидким, наче вона далебі влаштувалася, а її шкура пахла свіжим снігом. Плющолапка повела носом. З хутра Голуболапки відчувався й інший запах. Знайомий. Плющолапка спробувала пригадати, що їй нагадує той запах, але повіки поважчали. Знесилена, вона заснула.

— Що це? — Плющолапку розбудило вражене нявкання Білокрилої.

Новачка різко звела голову.

— Де?

— Кров! — Очі її матері були круглі. — Кров у твоєму гнізді. — Біла воячка нагнулася, щоб понюхати мох, який стирчав серед гілок, й ахнула: — І на тобі теж! Ти поранена?

Плющолапка відсахнулася.

— Що ти тут робиш? — невдоволено спитала вона.

— Досвітній патруль пішов уже хтозна-коли, а ви обидві так і не прокинулися, тому я прийшла вас розбудити.

Голуболапка неохоче вилізла з гнізда.

— Здається, ми перетренувалися, — нявкнула Плющолапка.

— Тому у твоєму гнізді кров? — спитала Білокрила, дивлячись на доньку темними від хвилювання очима.

Зашелестіла папороть, і Джмільосмуг просунув голову в кубло.

— Що за галас? — поспитався він.

— Приведи Сойкопера, — наказала Білокрила. — Плющолапка захворіла.

— Ні! — запротестувала Плющолапка. — Зі мною все гаразд.

Але Джмільосмуг уже побіг.

Плющолапку під хутром обсипало жаром. Ніхто не мав знати про подряпини, які залишив на її шиї Чортополох. Вона думала, що річка змила все дочиста, але очевидно, що кров іще цяпала, коли кішка повернулася з Темного Лісу. Вона глянула вниз, на мох. Там, де його просякнула кров, він був темний. Її погляд зустрівся з поглядом Голуболапки.

— Мабуть, серед моху трапилася якась шпичка, — швидко нявкнула Плющолапка.

«Ну ж бо, Голуболапко! — мовчки закликала вона сестру. — Підтримай мене».

Голуболапка знизала плечима.

— Так, мабуть, якась шпичка, — нявкнула кішка та вийшла з кубла.

«Красненько дякую!» — подумала Плющолапка. Вона обурювалася, що Голуболапка покинула її, залишивши сам на сам пояснювати все матері.

— Можливо, мені в гнізді трапився гострий камінчик, — припустила новачка.

— Дай я подивлюся, — сказала Білокрила. Воячка відхилила дочку й заходилася перебирати лапами мох. — Я нічого не відчуваю, — нарешті сказала вона.

Сойкопер пробрався до кубла, несучи згорнутий листок. Слідом увірвалися Джмільосмуг і Попелюшкосерда. Плющолапка позадкувала від свого гнізда.

Медикіт випустив листок із лап і розгорнув його. Він був намащений густою зеленою маззю.

— Дозволь мені тебе оглянути, — рішуче сказав він.

Плющолапка шугнула геть.

— Це просто подряпина.

«Він знає, що я відвідую Темний Ліс, — перелякано думала новачка. — Він здогадається, що це не подряпина від шпички».

Попелюшкосерда нюхала гніздо Плющолапки.

— То вся ця кров через шпичку?

— Може бути трохи боляче, — попередив Сойкопер, намащуючи Плющолапці загривок густою кашицею.

«Будь ласка, мовчи», — закликала його про себе кішка. У ній пульсував страх, потужніший за біль.

Сойкопер зітхнув.

— Нічого серйозного, але я відчуваю запах інфекції, — сказав він. Відтак наклав ще трішки мазі. — Тобі слід бути обережнішою.

Плющолапка зіщулилася. У нявканні медикота вчувалася в’їдливість. Він достеменно знав, де вона дістала рану.

— Чи все з нею буде гаразд? — різко запитала Попелюшкосерда.

Білокрила підсунулася ближче.

— Чи зупинилася кровотеча? — занепокоєно спитала вона.

«Ідіть усі геть!» — роздратовано думала Плющолапка. У вухах їй застукотіло. Подряпини пекли там, де Сойкопер втирав мазь. «Просто дайте мені спокій!»

— Вона житиме, — запевнив Сойкопер. Він сів і згорнув листок. — Приходь сьогодні ввечері за свіжою маззю.

Кіт узяв зубами листок і подався з кубла.

Коли він пішов, повернулася Голуболапка.

— Теж прийшла подивитися? — огризнулася Плющолапка.

Голуболапка нахилилася повз Попелюшкосерду до гнізда Плющолапки, якусь мить понишпорила, а тоді сіла.

— Це не та шпичка, яку ви шукали? — І виплюнула на землю довгу колючку.

Білокрила обережно помацала її.

— Не дивно, що було стільки крові!

Попелюшкосерда насупилася.

— Як ти могла не помітити таку колючку? — спитала виховниця.

Плющолапка відчула приплив теплих почуттів до сестри.

Коли Голуболапка потягнулася вперед понюхати її рани, Плющолапка прошепотіла їй на вухо:

— Дякую.

Голуболапка крекнула.

— Ще буде й буде.

Вона відсторонилася.

— Ходімо. — Білокрила м’яко покликала Джмільосмуга хвостом. — Залишмо Плющолапку відпочивати.

Вона вивела молодого вояка з кубла. Голуболапка рушила за ними, змахуючи хвостом, і зникла за папороттю.

Попелюшкосерда тривожно дивилася на Плющолапку.

— Що? — сердито гаркнула новачка.

Воячка зітхнула.

— Якщо ці подряпини вже інфіковано, то вони, певно, глибокі.

Плющолапка залізла у своє гніздо. Єдине, чого вона зараз хотіла, — поспати.

Попелюшкосерда сіпнула хвостом.

— Ти напевне стомилася, — сказала вона.

Кішка ніжно торкнулася лапою голови Плющолапки. Відчула, як та тремтить.

— Щось не так? — прошепотіла Попелюшкосерда, нахиляючись ближче. — Ти можеш розказати мені все що завгодно. Ці рани не могли бути спричинені колючкою. Ти б прокинулася й вискочила з гнізда вже після першого уколу. — Вона відкинулася назад і дивилася на Плющолапку. — І через шпичку інфекція не розвинулася б так швидко, навіть якби подряпина була дуже глибокою. До того ж… — вона вдивлялася в рани Плющолапки, — тернові колючки так не роздирають м’язи.

Плющолапка заклякла, немов мертва здобич. Що вона могла сказати? Її думки закрутилися, а тіло завмерло.

— Скажи мені правду, — тихо натиснула Попелюшкосерда. — Я не сердитимуся. Мені просто треба знати, як я можу тобі допомогти.

Плющолапка глибоко вдихнула.

— Я тренувалася вночі.

— Тренувалася?

— Я хочу бути найкращою воячкою Громового Клану.

«І я нею стану!» — додала вона про себе.

— О… — Попелюшкосерда хотіла щось сказати, але натомість із неї прохопилося зітхання. — Я розумію, — нарешті сказала вона. У її голосі відчувалося полегшення. — Звичайно, ти хочеш бути найкращою. А ти що, сама тренувалася в лісі?

— Так. — Плющолапка зіщулилася.

Їй не подобалося брехати виховниці, яка завжди ставилася до неї справедливо.

«Це ж дуже близько до правди», — сказала вона собі.

— Голуболапка така хороша в усьому, — вела вона далі. — До неї вже всі ставляться як до воячки. Вогнезір питає в неї поради, а Левожар ніколи нічого не робить без неї…

Попелюшкосерда зажурилася.

— Ти так само вправна, як Голуболапка! — прошепотіла вона. — Я не можу не пишатися тобою! Якщо ти хочеш більше тренуватися, ми тренуватимемося протягом дня. Але не вночі, бо ти ще ростеш і тобі потрібен відпочинок.

Плющолапка покірно кивнула.

— Ти пообіцяєш мені, що більше не виходитимеш уночі? — спитала Попелюшкосерда. — Коли Клан спить, ніхто не помітить, раптом ти вскочиш у халепу. Хто знає, що може статися? А якби повернулася та лисиця? — У її нявканні чулося хвилювання. — Ти так само гарна, як всякий вояк. Тобі не треба таємно прокрадатися, щоб потренуватися. — Яскраві очі Попелюшкосердої дивилися просто на Плющолапку. — Пообіцяй мені, що більше не вийдеш із табору вночі!

Плющолапка втупилася у свої лапи, провина шпичкою колола їй живіт.

— Обіцяю, — пробурмотіла вона.

Розділ 16

Голуболапка вискочила з кубла новаків слідом за Білокрилою і Джмільосмугом. «Нехай тепер над Плющолапкою метушиться Попелюшкосерда! — сердито думала вона. — Я знайшла їй тернову колючку. Решту нехай сама пояснює».

Але її гнів швидко вщух. Вона не сердилася. Вона злякалася. Щовечора лягала спати, гадаючи, з якими ранами прокинеться Плющолапка. А що, раптом Плющолапка почне думати як воячка Темного Лісу? Їй треба поговорити із Сойкопером. Він мусив допомогти. Новачка попрямувала до його кубла.

Проходячи повз кагат свіжини, вона помітила Мурка, який сюди й туди перевертав якусь замацану мишу.

— Як гадаєш, вона сподобається Мишошубці? — хрипко спитав кіт.

Голуболапка призупинилася.

— Що?

— Вона, звісно, не скидається тлустою. — Мурко звів лапу, з кігтя якої звішувалася благенька мишка. — Але раптом Мишошубка на неї понадиться.

— Мишошубка не має апетиту? — здивувалася Голуболапка.

«Невже нині, у гололист, комусь у Клані не кортить поїсти?» — подумала вона.

Вивіркострибка квапливо підійшла до них.

— У неї гарячка? — спитала кішка.

Мурко похитав головою.

— Вона просто на вигляд втомлена та сумна, — відповів старійшина. Його плечі опустилися. — Я сподівався, що знайду на кагаті свіжини щось смачненьке, що підбадьорить її.

— Один із мисливських патрулів скоро має повернутися, — нявкнула Вивіркострибка. — Вони, певно, щось принесуть. — Кішка глянула на Голуболапку. — Ви з Левожаром не йдете на тренування?

Голуболапка знизала плечима.

— Коли він буде готовий.

«Крім того, мені спочатку треба дещо вирішити», — додала про себе новачка. Вона глянула на кубло медикотів, сподіваючись, що Джмільосмуг там довго не затримається.

Мурко впустив мишку, і та тихо впала в сніг.

— Якби я був на кілька сезонів молодшим, я сам пішов би, — мовив кіт. Він замріяно дивився на вершину влоговини. — У молодості я був неабияким мисливцем. Я міг ловити зайців. — Він роздув груди. — І фазанів, хоча… — Його вуса кумедно заворушилися. — Фазанів не так уже й важко зловити. Вони воліють радше їсти, ніж літати.

Голуболапка вражено кліпала очима, уже забувши, що хотіла йти до Сойкопера.

— Ти ловив фазанів?

Мурко був чималеньким котом, але фазан, мабуть, мав бути більшим навіть за нього.

— Коли я був молодшим, для мене нічого не було занадто великим.

Зітхнувши, старий кіт попрямував до кубла старійшин.

Голуболапка кивнула Вивіркострибці й поспішила до кубла медикотів.

Біля гнізда Терносяйної походжав Джмільосмуг.

— Ти мала це побачити! — із захопленням розповідав він. — Стільки крові. І все це через одненьку тернову колючку. А вона спала на ній усеньку ніч і не помітила.

Сойкопер мив у калюжі свої заплямовані зіллям лапи.

— Не перебільшуй, Джмільосмуже, — нявкнув він. Кіт дістав із води лапи й став їх облизувати. — Там було лише кілька подряпин.

— Я зараз перевірятиму мох для Сойкопера, — гордо оголосила Терносяйна. — Я терновий патруль. — Вона подивилася на медикота. — Можливо, мені слід перевірити мох для ясел, перш ніж його покладуть у гнізда.

Голуболапка збиралася була покликати Сойкопера, але той уже перетинав поріг кубла, поспішаючи назустріч Терносяйній.

— Я впевнений, що Маргаритка та Маколеда були б вдячні, якби ти перевірила мох для кошенят, — сказав він Терносяйній, проходячи повз її гніздо. — Я маю вийти на деякий час. Джмільосмуже, склади компанію Терносяйній. Але більше не розповідай їй ніяких диких історій, будь ласка.

Сойкопер пройшов повз Голуболапку.

— Гайда, — прошепотів він, продираючись крізь ожиновий живопліт. — Нам потрібно поговорити.

«Нарешті!» — зраділа Голуболапка. Чи збирався Сойкопер серйозно сприймати візити Плющолапки до Темного Лісу? Вона поспішила за медикотом. Не стишуючи кроку, Сойкопер кивнув Левожарові. Золотавий вояк відійшов від Вогнезора та Ожинокігтя й кинувся за ними. Вогнезір дивився, примруживши очі, як Трійка виходила з табору.

— Отож. — Сойкопер зупинився поза межами влоговини, посеред галявини на врослому папороттю схилі. Він спрямував невидючий погляд на Голуболапку й рішуче заговорив: — Ти маєш зупинити Плющолапку. Не можна, щоб вона поверталася з Темного Лісу в такому стані. Там вона залишить усе здоров’я.

Голуболапка витріщилася на нього, роззявивши рота. З її живота виривалася лють.

— Я маю її зупинити? — гнівно спитала вона. — Гадаєш, я не намагалася? І не лише тому, що всі її подряпини, набряки та розтягнення можуть викрити нашу таємницю. — Вона наблизила морду впритул до обличчя Сойкопера. — А тому, що я боюся, що вона загине!

— Вгамуйся. — Левожар став поміж ними. — Ти маєш рацію, Голуболапко. Плющолапка занадто часто травмується, і наш обов’язок — її захистити.

Голуболапка повільно видихнула.

— Це я весь час і намагалася вам сказати!

— Але, — додав Левожар, — ми не можемо піти за нею в її сни.

— Сойкопер може! — зазначила Голуболапка.

Левожар похитав головою.

— Одного разу Тигрозір уже застерігав його триматися подалі від Темного Лісу. Йому там небезпечно, ми не можемо так ризикувати.

— А Плющолапкою ви можете ризикувати? — обурено спитала Голуболапка. — Вона ж бо туди ходить ніч за ніччю.

— Вона одна з них, — нагадав їй Сойкопер. — Вони не заподіють їй болю навмисне, поки думають, що вона на їхньому боці.

— Хіба ви не можете поговорити з нею? — Голуболапка благально переводила погляд із Сойкопера на Левожара. — Скажіть, що їй не можна туди ходити. Вона може послухати вас.

Левожар погладив хвостом Глуболапчину спину.

— Ти справді думаєш, що вона нас послухає?

У Голуболапки стислося серце. «Ні», — подумала вона.

Плющолапка, здавалося, була переконана, що Тигрозір робить її великою воячкою. Вона ніколи не відмовиться від такого.

— Окрім того, — додав Сойкопер, сідаючи та обгортаючи хвостом лапи, — вона потрібна нам у Темному Лісі, як ніколи.

Увага Левожара зосередилася на братові.

— Чому?

— Жовтоікла відвідала мене й попередила, що ми повинні боротися з Темним Лісом самотою.

Левожар сіпнув головою.

— Самотою? — перепитав він.

— Усім медикотам сказали те саме. Ми повинні розірвати всі зв’язки з іншими Кланами та протистояти небезпеці поодинці.

— Чи знають інші Клани про вояків Темного Лісу? — спитав Левожар та насторожив вуха.

— Ні. — Сойкопер переступив на лапах. — Зоряний Клан, здається, знає, але вони приховують це від медикотів.

— Чому? — запитала Голуболапка.

— Можливо, не хочуть їх лякати. — Сойкопер знизав плечима. — Бо якщо вони дізнаються, то можуть просто розгубитися та не розуміти, кому тепер можна довіряти.

— Чому ти не скажеш медикотам? — запитала Голуболапка.

— Жовтоікла наказала мені припнути язика. — Сойкопер знову переступив на лапах. — І коли я намагався попередити Бориліта й Вербоясу, мені зійшло видіння.

— Яке саме? — нахилився ближче Левожар.

— Зоряний Клан уклякнув переді мною, а потім закрижанів і розлетівся на друзки, аж нічого не залишилося. Зоряний Клан було знищено.

Голуболапка витріщилася на медикота.

— Тож ми самі собою?

Сойкопер знизав плечима.

— Громовий Клан має Трійку, тому саме Громовий Клан має вижити.

Левожар став походжати.

— Тож я маю вести цю битву за всіх? — запитав він. Кінчик його хвоста сердито злетів угору. — О великий Зоряний Клане, чому я не можу просто нормально жити, як усякий інший кіт?

Голуболапка спохмурніла. Вона думала, що Левожарові подобається бути частиною пророцтва. Чому він раптом став поводитися, ніби не хотів бути таким могутнім? Він завжди заохочував її прийняти власну силу, і нарешті вона почала їй подобатися. Завдяки своїм надчуттям вона відчувала Тигросерда, хай би де той перебував. Вона чула, як він полює з побратимами, могла прислухатися до його дихання, коли він засинав у своєму гнізді… Вона різко зупинила потік думок. Не на часі думати про Тигросерда.

— Але чому Плющолапці слід постійно відвідувати Темний Ліс? — наполегливо спитала вона.

— Бо нам потрібно знати, що вони задумали, — відказав їй Сойкопер.

— Ми й так знаємо, що вони задумали, — відповіла Голуболапка.

— Але ми не знаємо, коли вони планують атакувати і чи то їхня ідея — розділити Клани. — Сойкопер нахилився до Голуболапки. — Плющолапка могла б дізнатися це для нас.

Голуболапка відсахнулася.

— Ви хочете, щоб вона шпигувала? Вам не здається, що вона вже й так у небезпеці? Якщо Тигрозір дізнається, що вона шпигує, то тільки Зоряному Кланові відомо, що він із нею зробить. — Нудота підступала до її горла. — Ні! Плющолапка аж ніяк не має через це проходити. Навіть якщо від цього залежить доля всього Клану!

Вона розвернулася, розкидаючи сніг, і помчала через папороть. Левожар і Сойкопер геть не дбають про Плющолапку! Вона для них лише спосіб здобути те, що вони хочуть. «Спочатку хотіли використати мене, а тепер — Плющолапку», — сердито думала кішка.

Тремтячи від люті, Голуболапка помчала на вершину схилу. Дерева на гребені порідшали, і вона побачила внизу озеро, яке виблискувало під чистим блакитним небом. Вона подумала, що зараз варто скористатися тим, що в неї сердитий настрій, щоб допомогти своєму Клану. Спускаючись засніженим схилом, вона попрямувала до озера. З таким настроєм гарно полювати.

Біля берега лісового струмка Голуболапка вловила запах здобичі. Вона зупинилася й покуштувала повітря. Лапи аж боліли від холоду.

«Водяний щур».

Вона просунулася вперед, опустивши носа, щоб понюхати землю. Невдовзі вчула на снігу запах і побачила сліди. Легко ступаючи, пішла за крихітними відбитками лап уздовж струмка до того місця, де потічок, оточений деревами, впадав в озеро. Вистрибнувши на берег, вона шмигнула вгору за течією, пробираючись між деревами, аж поки не помітила щура — маленьку темну фігурку, яка зіщулено стояла біля води. Щур зосередився на шматку чогось їстівного, що тримав у передніх лапах.

Голуболапка опустилася в мисливський присід і потяглася на снігу, тримаючи хвіст і живіт високо, аби шерсть не торкалася хрусткого снігу. Вона підкралася ближче. Щур далі собі гриз, не помічаючи небезпеки. Голуболапка зупинилася над ним. Переступила задніми кінцівками, а потім різко стрибнула вниз по берегу.

Вона відчула між лапами теплого та жирного щура й різко його загризла. Ароматна млява тушка звисала з її пазурів. Від запаху в новачки потекла слина. То була найкраща свіжина, яку вона бачила за останні кілька днів.

— Молодець! — крикнув хтось із протилежного берега.

То була Плющолапка. Її сіро-білого хутра було майже не видно на тлі снігу. Вона похлюпала лапами по крижаній воді на мілині та видерлася на берег біля Голуболапки.

— Гарний улов.

Голуболапка зморщила носа. Сестрине хутро досі було вимазане травами й сильно пахло. Відтак вона помітила, що очі в Плющолапки гарячково сяють.

— Тобі треба відпочивати в таборі, — нявкнула вона. — Хіба Сойкопер не казав, що в подряпинах є інфекція?

У Плющолапки хутро стало сторч.

— То й що? — Вона звела морду. — Вони ж намащені травами.

— Я в жодному разі не роблю тобі зауважень, — швидко нявкнула Голуболапка. — Просто хвилююся за тебе. — Вона кинула улов перед Плющолапкою. — Ось, перекуси.

Вона не хотіла сперечатися із сестрою.

Плющолапка похитала головою.

— Таке суперечить Вояцькому правильнику, — зазначила вона.

— Тільки трохи відкуси, — закликала Голуболапка. — Ти на вигляд голодна. Я скажу, що пошкодила здобич на полюванні.

Плющолапка звузила очі.

— Ні, дякую, — прогарчала вона. — Я не з тих, хто любить порушувати Вояцький правильник.

— Що? — здивовано витріщилася на неї Голуболапка.

— Я не з тих, хто зникає вночі, щоб зустрітися з вояком Тіньового Клану.

Серце Голуболапки провалилося у грудях, наче камінь. «Плющолапка знає про Тигросерда!» — зрозуміла вона.

— Як ти дізналася?

— Ти думала, я не відчую на тобі його запах? — Плющолапка хльоснула хвостом. — Не дуже віддано щодо Клану, чи не так? Проводити кожнісіньку ніч із котом з іншого Клану?

Голуболапка напружилася.

— Принаймні ми нікого не наражаємо на небезпеку, — мовила вона.

— Що ти маєш на увазі?

— Щоразу, коли ти йдеш у Темний Ліс, ти зраджуєш побратимів.

— Це неправда! — зашипіла Плющолапка. — Я тренуюся, сподіваючись стати великою воячкою, щоб допомогти своєму Клану!

— Ну, звичайно! — кинула Голуболапка. — Так само, як Тигрозір. Він був великим вояком!

— Авжеж, був!

— Він став провідником Тіньового Клану. Намагався вбити Вогнезора!

Як могла Плющолапка бути такою дурепою?

Сестра зиркнула на неї холодними, як крига, очима.

— Ти не хочеш спитати, як я впізнала його запах?

Голуболапка розгублено кліпала очима.

— Що? — перепитала вона.

— Тобі не здається дивним, як легко я впізнала запах Тигросерда?

Голуболапка завмерла, кров у неї відхлинула від обличчя. Вона згадала погляди, якими обмінялися під час бою Плющолапка й Тигросерд.

— І як т-ти дізналася? — затинаючись, спитала Голуболапка.

Кішка зіщулилася. Вона не хотіла чути відповіді. Вона не хотіла чути, що Тигросерд зустрічався також із Плющолапкою. Що він брехав їй. Що вона була не єдиною кішкою Громового Клану, яка опосідала його думки.

— Я зустрічаюся з ним майже щоночі, — хрипко гаркнула Плющолапка.

— Ти не можеш, бо щоночі він зі мною!

— Не всю ніч.

Голуболапка позадкувала.

— Не кажи такого! — крикнула вона. — Я йому подобаюся, а не ти. Ти стежила за ним? Знайди собі своє кохання! Залиш його!

Плющолапка підступила ближче.

— О, він мені не подобається в такому сенсі. Я не якась соплива голубка, як ти. Я воячка, а Тигросерд — вояк.

Голуболапка хотіла оглухнути, хотіла бачити, як ворушиться рот Плющолапки, не чуючи слів.

— Тигросерд не всеньку ніч воркує тобі у вуха, — кепкувала із сестри Плющолапка. — Він один із найкращих вояків Темного Лісу. Ось кому він відданий. Не тобі!

— Неправда! Ти просто заздриш! — прикрикнула Голуболапка на сестру. Вона не могла повірити цій брехні. — Ти заздриш, що я краща воячка, ніж ти. Я завжди була й завжди буду кращою, і тобі несила цього терпіти. А тепер ти заздриш, що Тигросерд любить мене, а не тебе! Ти хочеш знищити все, що в мене є, бо ти ревнуєш. І край!

Очі в Плющолапки блищали.

— Справді? Чому б тобі не запитати в Тигросерда?

— Замовкни! — крикнула Голуболапка та подерлася на берег. — Якщо ти комусь скажеш, що я бачуся з Тигросердом, то я скажу всьому Кланові, що ти тренуєшся в Темному Лісі з Тигрозором, і тоді в тебе не буде друзів. Усі ненавидітимуть тебе так сильно, як і я!

Вона стрімко чкурнула крізь дерева.

— Ти забула свій видобуток, — гукнула вслід Плющолапка.

— Візьми собі! — крикнула у відповідь Голуболапка. — Тоді твої побратими подумають, що ти бодай щось зробила заради Клану!

Вона мчала далі, відганяючи думки, що кружляли в її голові. Лінія запахових міток Тіньового Клану була близько. Її язик купався в їхньому запаху. Невже Тигросерд справді зрадив Клани біля озера? Вона зупинилася й нашорошила вуха. Відкинувши почуття, вона шукала Тигросерда.

Голуболапка робила це так часто, що його було легко знайти. Вона чула його нявкання, чула його лапи на лісовій підстилці. Вона знала той звук — сильний і певний. Він був із побратимами. Вона прислухалася ще. Щурошрам, Соснолапка, Снігопташка. Соснолапка, весело замуркотівши, впала у великий замет.

Їхні голоси звучали радісно. Голуболапка хотіла бути з ними. Їй кортіло бавитися в снігу з Тигросердом, адже вона була впевнена, що він любить її. Вона хотіла бути з ним увесь час.

Може, їй варто приєднатися до Тіньового Клану? Ця ідея шалено промайнула в голові Голуболапки, змусивши серце закалатати.

«Не будь дурепою! — наказала вона собі. — Ти одна з Трійки». Вона не могла залишити Сойкопера й Левожара самих протистояти воякам Темного Лісу. І в глибині душі знала, що не може покинути Плющолапку. Біль шпичкою встромився в її серце. Вона не повинна була говорити всього того. Вона була жорстокою. Розмовляла так, буцімто Клан не хоче, щоб її сестра була з ними.

Раптом Голуболапці стало зле. А що, як Плющолапка вирішить назавжди залишитися в Темному Лісі? Вона розвернулася й помчала додому. Треба перепросити в сестри. Треба сказати їй, що вона не права.

Але цього буде недостатньо! Плющолапка однаково далі відвідуватиме Темний Ліс. Вона не розуміє, що її використовують. Голуболапка дужче впиралася лапами в намерзлий сніг. Під її ногами тріщав лід.

«Яка користь від моєї сили, якщо я не можу захистити свою сестру?» — сумно подумала кішка.

Розділ 17

Жарохвіст із надією розгрібав сніг під корінням старого пня. Він зітхнув, коли побачив там лише почорніле від морозу листя. «Чому жодна трава не росте в гололист — у сезон, коли хвороби найбільш смертоносні?» — розмірковував кіт. Дрібнохмар уже захворів. Клан був ослаблений голодом. І це лише питання часу, коли білий кашлюк стане загрожувати кожному кублу.

— Ой! — задзвеніло між деревами нявкання Соснолапки.

— Так тобі й треба, бо ледве лапи тягнеш, — відповів їй Тигросерд.

Поряд був мисливський патруль його брата. Жарохвіст далі рив.

— Мишаче лайно, — вилаявся він, збагнувши, що там і далі нічого немає, окрім гнилого листя.

Тигросерд навскач підбіг до нього поміж дерев і спитав:

— Як справи?

Жарохвіст обтрусив сніг із лап.

— Я не можу знайти свіжих трав, — зітхнув він. — Навіть кропиву.

Решта патрульних котів наздогнала Тигросерда.

— Потрібна допомога? — запропонував Щурошрам.

— Маємо час, — пояснила Снігопташка. — Здобич теж ховається.

Соснолапка схилилася через Жарохвостове плече.

— Що це ти робиш? — здивувалася вона.

Жарохвіст сіпнув носом. Він відчув запах чогось зеленого на шкурі новачки. Вигнувся й понюхав ще.

— Тобі щось не подобається? — Соснолапка відвернулася від кота. — Я вмивалася сьогодні вранці!

— Де ти так довго була? — вимогливо спитав Жарохвіст.

Соснолапка кивнула головою на сліди, які коти залишили на снігу.

— Біля модрини, — відповіла вона.

— Соснолапка впала в сніговий замет, — весело промуркотів Тигросерд.

— Під ним була ожина, — поскаржилася Соснолапка. — У мене тепер все хутро в колючках.

— Ожина під снігом? — Жарохвіст відчув, як здійнявся його дух. — Ось чому я відчуваю на твоєму хутрі запах свіжого огірочника!

Снігопташка зіщулила очі.

— Мені здається, що у твого брата мізки потекли, — пробурмотіла вона Тигросердові.

— Жарохвіст знає, що робить. — Тигросерд махнув хвостом братові. — Еге ж?

— Ожина захищає листя огірочника від снігу, — пояснив Жарохвіст. — Так його не обпече морозом.

Щурошрам вийшов уперед.

— Я покажу тобі, де ми були, — запропонував він.

Але Жарохвіст уже поспішав туди слідами своїх побратимів.

— Не хвилюйтеся, — крикнув він їм. — Я можу простежити за відбитками ваших лап.

— Тобі нескладно буде знайти, де впала Соснолапка! — гукнув йому вслід Тигросерд. — Там така велика яма, що можна сховати зайця.

Жарохвіст риссю побіг по слідах, що їх лишили побратими. Його шерсть заворушилася від хвилювання, коли він побачив, як перед ним підіймається замет, і сніг був пом’ятий там, де в нього впала Соснолапка. Він рив глибше, не зважаючи на холод, який щипав його лапи, аж поки не відчув перший укол ожинової колючки. Здригнувшись, відсунув стебла й побачив темно-зелене листя незамерзлого огірочника.

— Дякую тобі, Зоряний Клане! — пробурмотів кіт.

Він зірвав стільки листя, скільки зміг дістати, а потім витягнув його із засніженої ями. Але тривога однаково колола його шкуру. Якби тут росла котяча м’ята або навіть пижмо… Огірочник добре знімав тільки гарячку. Він не лікував інфекцію, а Дрібнохмарові легені були повні нею. А що, як його хвороба перейде в зелений кашлюк? Без котячої м’яти Жарохвіст нічим не зарадить.

Він відкинув цю думку. «Будь вдячний Зоряному Кланові за те, що він дає», — нагадав собі кіт.

Жарохвіст попрямував до табору. Йому подобалася прохолодна погода, і дарма що боліли лапи, він усе одно насолоджувався хрускотом снігу.

— Жарохвосте!

Коли він заходив у табір, йому назустріч поспішала Вохрошубка.

— Ти знайшов трави! — нявкнула вона та недбало лизнула його в щоку. — Молодець!

Жарохвіст скривився, але нагадав собі, що взагалі-то йому пощастило мати таку ласкаву рідню. Іноді на Зборищі він звертав увагу, як Бризошуб із неприхованою люттю дивився на Воронокрила та Ночехмару. Воронокрил і Ночехмара, своєю чергою, ніколи не помічали Бризошуба, бо зазвичай були занадто зайняті тим, що кпинили одне одного.

— Ти на вигляд схудлий, — невдоволено сказала Вохрошубка.

Кіт знизав плечима. Його щелепи були набиті огірочником, тож він не міг говорити. Звісно, він був худим. Адже нині гололист.

Вохрошубка глянула в бік кубла медикотів.

— Ти краще піди оглянь його, — мовила вона. — Він знову кашляє.

Поспішаючи звідти, Жарохвіст усе ж таки на мить зупинився, щоб торкнутися хвостом материної щоки. У кублі медикотів відгонило інфекцією. Жарохвіст кинув огірочник біля сховища трав.

— Ти маєш бути у своєму гнізді, — дорікнув він Дрібнохмару.

Старий медикіт повільно перебирав листя в глибині кубла. Свіжі трави було поскладано з одного боку, сухі він зсунув у другий.

— У нас геть немає маруни, — зітхнув він.

— Дозволь мені допомогти, — запропонував Жарохвіст.

— Я можу впоратися! — На цих словах Дрібнохмар закашлявся, від чого долівкою кубла затріпотіло висохле листя.

Жарохвіст обережно підвів старого медикота до гнізда.

— Я знайду принаймні живокіст і віднесу його до кубла старійшин, — пообіцяв він.

— Дурний кашель, — пробурчав Дрібнохмар, залазячи в мох. Поринувши в його м’якість, він відчув полегшення. — Минеться за день-два.

— Звісно, — сказав Жарохвіст, схиляючись над травами.

Дрібнохмар кілька днів тому говорив те саме. Він був надто хворий, щоб іти до Місячного Ставу, і зараз йому не покращало.

Жарохвіст у глибині души відчував полегшення, що Дрібнохмар не пішов до Місячного Ставу, бо сам він теж туди не ходив. Зорещерб наказав їм триматися подалі від інших медикотів. Дрібнохмар був надто хворий, щоб іти, тому Жарохвіст міг підкорятися Зорещербові, не сперечаючись зі своїм виховником. Коли настала пів повня, Жарохвіст пішов самотою у ліс і переночував у дуплястій колоді.

Він заходився прибирати листя, яке роздмухав Дрібнохмар, коли кашляв.

— Чи бачив ти якісь видіння? — раптом запитав його Дрібнохмар.

Жарохвіст заходився згортати в жмут живокіст, який хотів віднести Маківці до кубла старійшин.

— Ні, — стримано відповів він.

— А як щодо тієї ночі в пів повню, коли ти пішов до Місячного Ставу?

Жарохвіст напружився.

— Те саме, що й раніше. Ми повинні триматися самі собою.

— Чому ти брешеш? — спитав Дрібнохмар.

У його голосі Жарохвіст розчув гарчання.

Молодий медикіт перестав згортати живокіст.

— Брешу? — перепитав він, намагаючись говорити спокійно.

— Про свій похід до Місячного Ставу. — Дрібнохмар заворушився в гнізді. — Я чверть повні чекав, що ти скажеш мені правду. — Він сильно закашлявся. — Коли ти повернувся, на тобі не було запаху ні води, ні каменю, ні інших медикотів. Тільки запахи вологої деревини й страху.

Жарохвіст повернувся обличчям до виховника.

— Мені шкода. — Насправді кіт не хотів вибачатися. Він шукав слушні слова, щоб пояснити, що відбувається. — Зорещерб наказав мені триматися подалі від інших медикотів, пам’ятаєш? Я піду до Місячного Ставу сам-один, якщо хочеш.

— Чому ти такий упевнений, що правильно витлумачив своє видіння? — з викликом спитав Дрібнохмар.

— Не було чого тлумачити! — Жарохвіст глитнув, стримуючи розчарування, яке підступало до його горла. — Зорещерб висловився геть зрозуміло. Наближається війна. Ми повинні покладатися на наших предків, які допоможуть нам. І більше ні на кого!

— Але Чорнозір погоджується зі мною. Маємо бути обережними.

Жарохвіст випустив кігті.

— Медикіт я, а не Чорнозір. Насамперед я відповідаю перед Зоряним Кланом!

— Якщо наближається війна, спільники можуть бути нашою єдиною надією! — Дрібнохмарове нявкання ставало хрипкішим. — Об’єднання зусиль з іншими Кланами дало нам змогу вижити під час Великої Подорожі, а до цього — перемогти Бича та Кривавий Клан.

Жарохвіст витріщився на свого виховника.

— Це було тоді. А це відбувається тепер. Часи змінилися.

— Вояцький правильник ніколи не змінюється.

— Ми не вояки! — огризнувся Жарохвіст. — Ми медикоти.

Дрібнохмар дивився у відповідь широко розплющеними мутними очима. Його охопив напад кашлю, який сколихнув усе тіло. Жарохвіст кинувся до Дрібнохмарового гнізда й почав обома лапами масажувати худорляві груди, намагаючись послабити спазм, який було чути під час кашлю. Йому дуже не подобалося сперечатися з виховником. А з хворим — і поготів. Дрібнохмар навчив його всього, що знав, і він довірив йому своє життя. Але Дрібнохмар не бачив полум’я біля Місячного Ставу. Те видіння було даровано лише Жарохвостові.

Жарохвіст смикнувся. Чому Зоряний Клан поділився попередженням лише з ним? Він дивився, як Дрібнохмара мучить кашель. Невже старий медикіт мав померти? Горе шпичкою увіп’ялося Жарохвостові в живіт. Він заходився розтирати спину Дрібнохмара ще дужче.

Поступово кашель послабшав. Дрібнохмар лежав у своєму гнізді й важко дихав.

— Ти завжди повинен бути зі мною чесним, — прохрипів він.

— Мені шкода, що я не сказав тобі про те, що не ходив до Місячного Ставу. — Жарохвіст розгладив лапою скуйовджену шерсть Дрібнохмара. — Я просто не хотів тебе засмучувати. — Він зустрів тривожний погляд виховника. — Але я не міг не послухатися Зоряного Клану.

Дрібнохмар кивнув.

— Розумію, — прохрипів він. — Я прошу лише, щоб ти казав мені правду.

— Тепер ти знаєш правду, — випростався Жарохвіст. — Ми повинні триматися самі собою. Зорещерб чітко дав це зрозуміти, і я виконаю його бажання.

— А як щодо мене? — запитав Дрібнохмар. — Я не мав ніяких снів. Жодного видіння. У мене нема причин кидати давніх друзів, — шепотів він, і голос було ледве чутно.

— Ти думаєш про Попелюшку? — Жарохвіст знав про тісний зв’язок між двома медикотами.

Очі Дрібнохмара блищали.

Жарохвіст нахилився ближче.

— Вона мертва, — пробурмотів він. — Сойкопер тепер медикіт Громового Клану. Він не Попелюшка. Він захоче битися сам, якщо того забажає Зоряний Клан.

— Та Сойкопер може робити все, що йому завгодно! — Дрібнохмар зі стогоном підвівся. — А ось Попелюшка одного разу врятувала мені життя. Цей вчинок зв’язав нас більше, ніж просто дружба. Я не відвернуся від Клану, який вона любила, доки цей борг не буде сплачено.

Стебла коло входу зашелестіли, до кубла просунув голову Горобинокіготь.

— Жарохвосте? — покликав він. — Тебе хоче бачити Чорнозір.

Дрібнохмар спробував вилізти з гнізда.

— Тільки Жарохвоста, — сказав Горобинокіготь медикотові. — Чорнозір чув, як ти кашляєш. Він хоче, щоб ти відпочивав.

Дрібнохмар розчаровано гаркнув, але знову занурився в м’який мох.

— Я тобі перекажу, що він говоритиме, — пообіцяв Жарохвіст і поспішив за Горобинокігтем.

Коли він перетинав галявину, то відчув, як його з обох боків торкаються чиїсь шкури. Він сповільнився, спантеличений. Горобинокіготь ішов попереду. Жодного іншого кота поряд не було.

Теплі запахи оповили його шкуру. «Бурошубка та Шевловуса!» Він чув голоси мертвих кішок, які вітерцем лунали в його вухах:

«Будь мужнім!»

«Ми з тобою!»

Він кивнув і пішов у Чорнозорове кубло, залишивши примарних воячок позаду.

— Чи бачив ти ще якісь видіння або знаки? — відразу спитав Чорнозір, походжаючи в тісному кублі і шмагаючи хвостом.

Жарохвіст відступив із його дороги.

— Нічого такого, — повідомив він.

— Тоді чому мені сняться такі погані сни? — Чорнозір стурбовано втупився в медикота. — Щоночі я борсаюся сюди й туди, мої сни наповнені кров’ю, насиллям і смертю.

Жарохвіст кліпав очима. Старий провідник був на вигляд пригніченим, його очі потемніли.

— Які небезпеки нам загрожують? — запитав Чорнозір. — Чи буде знищено Тіньовий Клан? — Він визирнув через вхід, у його нявканні чулася гостра туга. — Коли ти відвідав Місячний Став після битви з Громовим Кланом, то говорив про наближення війни. То хто нам загрожує? Громовий Клан? Вітряний Клан? Річковий Клан? Усі? Як нам протистояти їм? Що кажуть наші предки?

Жарохвіст опустив голову.

— Я переказав тобі їхні слова, — відповів він. — Ми повинні протистояти небезпеці на самоті. Спільники послаблять нас. Поки ми триматимемося самі собою, ми будемо в безпеці.

Надія засвітилася в Чорнозорових очах.

— Справді? — перепитав він.

— Так. — Жарохвіст втупився у свої лапи. — З нами все буде гаразд.

Ці слова прозвучали глухо, але він змушений був заспокоїти Чорнозора. Як вони зможуть стати до битви, якщо в їхнього провідника здадуть нерви?

Чорнозір відвернувся.

— Ми можемо впоратись із цим. З нами все буде гаразд.

Провідник Тіньового Клану занурився у власні думки. Жарохвіст позадкував із кубла.

— Я чув, ти знайшов трави.

Нявкання Горобинокігтя змусило медикота підстрибнути.

— Трави? — перепитав він.

— Сьогодні вранці, — наполегливо говорив Горобинокіготь. — Вохрошубка сказала, що ти приніс огірочник. Тобі потрібна допомога, щоб зібрати більше трав?

Жарохвіст струсив хутро, у голові в нього поступово прояснювалося.

— Так, — нявкнув він. — Це гарна ідея.

Горобинокіготь оглядав снігову галявину.

— Жабоноже! Світошубко! — крикнув він до двох вояків, які латали листям стіну ясел. Горобинокіготь махнув їм хвостом. — Маю для вас завдання, — сказав він.

— Яке саме? — спитала Світошубка, яка першою добігла до батька.

— Жарохвіст знайшов запас огірочника, — ласкаво промуркотів Горобинокіготь, — треба його визбирати, поки листочки ще зелені.

— Можливо, є й інші трави, які були захищені від снігу, — додав Жарохвіст. — Ми повинні роздивитися під кожною ожиною.

Жабоніг здригнувся.

— Сьогодні вночі ми спатимемо з подряпаними шкурами, — пробурчав він.

— Ні, якщо ми будемо обережні, — сказала Світошубка, дивлячись перед собою. — Насправді я маю ідею.

* * *

— Підіймай вище! — гукнула Світошубка з-під куща ожини.

Жабоніг застогнав, підійнявши передніми лапами вгору палицю: він балансував на задніх лапах і відривав палицею колючі стебла від землі, аж доки вони не піднялися досить високо, щоб Жарохвіст і Світошубка могли протиснутися під ними.

— Тримай, щоб не впали! — попередила Світошубка, звиваючись далі під ожиною.

— Та вже тримаю, — форкнув Жабоніг.

Жарохвіст ішов за сестрою, шкрябаючи черевом мерзлу землю. Верхівка ожини була обтяжена снігом, але тут, на рівні землі, стебла були голі, і він бачив, як серед них проростали зелені пагони.

— Чи можеш ти туди дістатися? — нявкнув він Світошубці.

— Гадаю, що так. — Вона простерла передні лапи й стала зривати листя. — Ось. — Вона простягнула Жарохвостові лапу, в якій тримала мати-й-мачуху. — Навіть якщо це не зможе вилікувати Дрібнохмара, воно полегшить йому дихання.

Він брав траву, яку йому передавала Світошубка, аж поки не зібрав між лапами великий жмут зеленого запашного зілля.

— Ще є? — поспитався він.

— Усе, — відповіла Світошубка.

Жарохвіст виліз назад з-під ожини, обтрушуючи зі шкури колючки. Жабоніг важко дихав, намагаючись утримати гілки куща. Жарохвіст поклав ношу й теж заходився тримати лапами палицю разом із побратимом. Удвох вони високо підіймали гілки ожини, аж поки Світошубка не вилізла.

Жарохвіст радісно дивився на купу мати-й-мачухи.

— Цих запасів має стати на цілу повню, якщо випадків кашлюку не побільшає.

— Спробуймо пошукати під іншим кущем! — схвильовано запропонувала Світошубка, кружляючи та оглядаючи дерева. — А як щодо того, ось там? — І вона кинулася до чергової засніженої хащі.

Жабоніг завів очі під лоба.

— Гей, чекайте, бо мені треба ще волочити за вами патик, — пробурчав він. Підхопив зубами міцну соснову гілку й потягнув її за Світошубкою.

Раптом Жарохвіст почув різкий тріск. Світошубка зашпорталася, і під її лапами розкололася крига. Коли кішка почала провалюватися, Жарохвоста огорнув приплив страху.

Занурившись у видіння, він побачив, що борсається в крижаній чорній воді. Вона засмоктувала його, хапала за хутро, заповнювала вуха й рот. Він задихався, а вода заливала його груди. Кашляючи, він пробивався, намагаючись махати лапами так, щоб вибратися на поверхню. Але він не вибрався, бо його пазурі вдарилися об кригу. Лід блокував повітря, тримав кота під водою, змушував повернутися в засмоктувальні глибини. Жах ревів у вухах, і він дряпався, намагаючись зламати кригу. Відчув, як його пазурі роздирають гладку поверхню, а легені буквально розривалися.

— Ні!

Жарохвіст кинувся до Світошубки, щоб вона не встигла провалитися під лід. Він збив її в сніг на узбіччі стежки.

— Що, заради Зореклану, ти робиш? — скрикнула вона й відштовхнула брата, шкрябаючи кігтями по снігу, щоб звестися на лапи. — Ти геть стерся з розуму?

Посеред стежки тріснуло невеличке кілечко льоду, звідти зяяла каламутна калюжка, завширшки заледве більша, ніж листок.

— Ти боявся, що я намочу лапи? — здивовано спитала Світошубка.

Жарохвіст дивився на калюжу, його боки підіймалися та опускалися від хвилювання.

— Я… я…

Видіння переповнило його думки, і він не міг думати ні про що, окрім того, як воно жахливо: потрапити під цей лід у крижаній, задушливій воді.

Жарохвіст позадкував. Чому калюжа спричинила таке яскраве видіння? Він здригнувся. Спочатку вогонь, тепер вода. Він усюди бачив небезпеку.

— Я знаю, — прошепотів він Зоряному Клану. — Ви не повинні повсякчас нагадувати мені.

Треба зосередитися на тому, що важливо просто зараз. Дрібнохмар хворіє. А сам він мусить знайти трави, щоб підтримувати побратимів сильними та здоровими. Видіння могли почекати.

Розділ 18

Піскошторма кашляла. Левожар, який латав кубло старійшин, відвернувся від роботи й поглянув на кішку, що саме присіла, згорбившись під Високим Каменем. Він чув, що минулої ночі вона так само кашляла.

Вогнезір зіскочив із каменя й торкнувся мордою голови подруги.

— З тобою все гаразд? — турботливо спитав він.

— Щойно проковтнула сніжинку, — прохрипіла Піскошторма.

Левожар проштовхнув ще одну купку листя в щілину між гілками. Хоча сонце було високо, улоговина здавалася сірою під таким самим сірим небом. Останніми днями ще падав сніг, і через нього букові гілки були такі важкі, що стіни, щойно зведені, скрипіли й вигиналися, там утворювалися дірки й тріщини. Левожар цілісінький ранок працював, щоб закласти їх і спинити крижані протяги, які пронизували нові кубла. Жабокрок і Березопад приносили листя до табору, лапи в них були брудними, бо вони копали сніг, щоб зішкребти листя з мерзлої підстилки.

Березопад поклав іще одну купу листя в лапи Левожарові. За ним швидко ступав Жабокрок, намагаючись зігрітися.

— Ще принести?

Обидва вояки були засапані. Їхні шкури поприлипали до кісток. Майже пів повні бракувало здобичі, і в кращі дні Кланові щастило, якщо вони їли бодай по кілька шматочків на день.

Левожар зачерпнув лапою мерзле листя.

— Якщо знайдете ще, то я зможу залатати й задню частину кубла, — відповів він.

Березопад кивнув і повів Жабокрока назад із табору.

— То переконайся, що ти його гарненько залатав! — пролунало крізь стіну пронизливе нявкання Мишошубки. — Я майже не спала минулої ночі, бо в кублі був такий сильний вітер.

Левожар задоволено замурчав. Товстенький водяний щур, якого принесла Плющолапка, повернув Мишошубці настрій. Він нагорнув іще одну жменю листя й обережно пройшовся по гілках із заднього боку кубла.

— Левожаре, ти тут?

Ожинокіготь просунув голову через вхід.

— Я за кублом. — Левожар скинув листя, зіскочив на землю й поспішив назустріч воєводі Громового Клану. — Що треба?

Ожинокіготь задкував від входу з кубла.

— Я хочу, щоб ти очолив мисливський патруль.

Левожар витер об сніг забиті листям пазурі.

— Чудово. Де саме?

— У лісі біля кордону Вітряного Клану.

Біля входу в кубло вигулькнула голова Мишошубки.

— А як щодо латок? — невдоволено спитала кішка.

— Березопад і Жабокрок можуть завершити справу, — кивнув їй Ожинокіготь.

Левожар примружив очі.

— Чи розумно полювати біля кордону? — наважився спитати вояк. — Вітряний Клан дуже ревно стежить за цим, відколи вони самі почали там полювати.

Ожинокіготь форкнув.

— Саме тому ми повинні давати їм відчувати свою присутність, — відповів він. — Раніше вони переслідували здобич за лінією запахових міток. Ми хочемо, щоб вони відвикали від цього.

— Авжеж, — погодився Левожар.

Він побачив сенс у тому, що пропонував воєвода.

— Ми не шукаємо проблем на свій хвіст, — вів далі Ожинокіготь. — Але Вітряний Клан повинен знати, що Громовий Клан завжди десь поблизу від кордону.

Мишошубка випустила кігті.

— Я не знаю, чому вони не можуть полювати на болотах, як робили це за давніх часів, — роздратовано нявкнула вона. Кішка повернулася й пішла назад у тепло кубла, вона й далі бурчала. — Ич, бачили таке: Вітряний Клан полює в лісі. А що далі? Тіньовий Клан рибалитиме в озері?

Ожинокіготь почекав, поки вона зникне всередині.

— Не шукай приключок на свій хвіст, — знову сказав він Левожарові. — Але й не ховайся — роби, що маєш.

Левожар розпушив хутро.

— Якщо пощастить, ми спіймаємо кролика, — мрійливо сказав він.

Кролики іноді ховалися в лісі, коли погода псувалася.

— Кролик — це добре. — Ожинокіготь зиркнув на мишу та худорляву малинівку — усе, що вони мали на кагаті свіжини. — Візьми із собою Листоплесу, Попелюшкосерду й Голуболапку, — наказав він.

У Левожара стиснулося серце. Він уникав Попелюшкосердої. Навіщо він розповів їй свою таємницю? Чому повірив, що вона просто погодиться? Чому вона не могла просто прийняти це? Його хвіст сіпнувся. «Я не змінився! Я завжди мав цю силу», — подумав кіт. Він окинув поглядом галявину. Знав, що там була Попелюшкосерда, яка розмовляла з Листоплесою. Він напружився, коли побачив, як вона щось прошепотіла Листоплесій на вухо. А якщо вона комусь розповість? Чи розкриє вона його таємницю?

«Ні!» — рішуче сказав собі Левожар, відганяючи хвилювання. Попелюшкосерда теж не змінилася — він досі довіряв їй.

— Плющолапку брати? — спитав він.

Ожинокіготь похитав головою.

— Сойкопер каже, що вона все ще бореться з інфекцією в подряпинах, — відповів воєвода. — Він хоче, щоб вона була в таборі, поки не одужає.

Левожар попрямував до Попелюшкосердої і Листоплесої. Проходячи повз кубло медикотів, він гукнув Голуболапку. Кішка там розважала Терносяйну. Вона висунулася з ожини й побігла, наздоганяючи його.

— Що таке? — засапано запитала вона, наздогнавши виховника біля Попелюшкосердої та Листоплесої.

— Ми полюємо біля кордону Вітряного Клану.

Листоплеса підвелася на лапи.

— І заразом перевіримо, чи не блукають їхні коти на нашій території, еге ж? — спитала вона.

Попелюшкосерда розтягнулася, її шкура скуйовдилася від вогкості. Вона повернулася, щоб розгладити її язиком.

— Ходімо вже. — Левожар глянув на Листоплесу, з подивом виявивши, що вона спокійно зустріла його погляд.

Останнім часом вона здавалася впевненішою. Охоче пропонувала допомогу Сойкоперові, не зважаючи на те, брав він її пораду чи відкидав. До того ж вона стала вправнішою в патрулюванні, часто першою ловила здобич або вказувала іншим на застарілі запахові мітки.

Левожар скривився. То хто вона тепер — медикішка чи воячка? Як він має ставитися до неї? Він невпевнено переступив на лапах. Вона була його матір’ю чи тіткою? Він знав, що вона його народила, але вона його не виховувала. Це робила Вивіркострибка. Принаймні поки Кланові обов’язки не заважали їй відвідувати ясла. Він знизав плечима. Інші королеви — Маргаритка й Папоротехмарка — завжди були поряд, саме вони прагнули зігріти його й умити, від них материнської турботи він відчував більше, ніж від Вивіркострибки, і вже достоту значно більше, ніж від Листоплесої.

— Ну? — Нявкання Листоплесої урвало його думки. — Ми йдемо чи ні?

— Ходімо.

Голуболапка позіхала.

— Чому ти весь час така невиспана? — роздратовано поспитався Левожар.

Новачка кліпнула на нього очима.

— Вибач.

Вона побігла подалі від нього й пішла за Попелюшкосердою з табору. Коли слідом попрямувала Листоплеса, Левожар відчув укол провини. Йому не варто було зриватися на Голуболапку. Вона молода. Можливо, її сила для неї — завеликий тягар.

Вояк пішов із табору за своїм патрулем. Запах лісу відігнав його хвилювання. Свіжий сніг вирівняв стежки та кущі. Ліс здавався недоторканим, і він кинувся попереду товаришів, піддавшись бажанню першим прим’яти м’який сніг. Попелюшкосерда, Листоплеса й Голуболапка мовчки ступали за ним, тихо переставляючи лапи.

Коли вони наблизилися до вузького струмка, що розділяв території, Левожар покуштував повітря, переконавшись, що жоден кіт із Вітряного Клану не перетнув лінію запахових міток. Струмок нині скидався на замерзлу канаву, заповнену снігом, просто вм’ятина в лісовій підстилці, але лінія запахових міток була свіжою, гостро пахнула котами Вітряного та Громового Кланів.

— Може, ми з Попелюшкосердою пополюємо коло ожини? — запропонувала Листоплеса.

— Якщо ми розійдемося, то охопимо більшу територію для полювання, — додала Попелюшкосерда.

— Гаразд. — Левожар відчув полегшення. — Візьміть і Голуболапку.

Новачка знову позіхала. Він відчував, що йому краще полювати самому.

Коли патруль вирушив далі, оминаючи ожину, Левожар понюхав кущ глоду на краю струмка, шукаючи ознаки здобичі й водночас пильнуючи запахи Вітряного Клану.

За струмком затріщав сніговий намерз, і Левожар звів голову. Бризошуб шмигав слідами маленьких відбитків лап. Слідом, нашорошивши вуха, ішов Воронокрил, хутро його було настовбурчене вздовж хребта.

Левожар присів нижче під кущ. Вони не знають, що він тут. Крізь голі гілки глоду він спостерігав, як коти Вітряного Клану, худі й тремтливі, ступають по слідах. Вони навіть не намагалися пригинатися до землі. Вони думають, що їх, як завжди, приховує верес? «Мишомізкі коти!»

З гілок над головою посипався сніг. Коти Вітряного Клану подивилися вгору, їхні очі заблищали. Левожар почув лопотіння пір’я і, не дивлячись туди, зрозумів, що поблизу дрізд. Він роззявив рота й покуштував повітря. Знову посипався сніг. Відтак дрізд пурхнув униз. Він приземлився біля модринової шишки й заходився довбати жуків між її лусками. Воронокрил напружився. Бризошуб нашорошився. Тільки кінчики їхніх хвостів ворушилися. Дрізд далі клював.

Тоді Бризошуб підскочив. Його лапи відкинули сніг назад. Дрізд злетів у повітря, сполошено закричавши. Бризошуб стрибнув за ним, розставивши лапи. Підскочив у повітря, сильно вдаривши лапою по дрозду. Птах відскочив від його лап і перелетів через канаву.

Левожар вискочив назустріч і ляснув на підльоті по дрозду. Той замертво впав на землю.

— Гей! — пролунало через канаву обурене Бризошубове нявчання. — Це був мій улов!

— Він на моїй території, — відповів Левожар.

Він схилився над здобиччю, у нього текла слина. На одну здобич менше для Вітряного Клану — на одну більше для Громового. Він подивився на Воронокрила, кота, який змусив Листоплесу зрадити її Клан. Левожар ніколи на визнавав його батьком. «Твій син із Вітряного Клану навіть не зміг утримати свій улов», — насмішкувато подумав він.

— Я вбив його, — з викликом прогарчав Бризошуб.

— Ти впевнений? — Левожар підвів голову й подивився на вояка Вітряного Клану. — Тоді чому б тобі не прийти й не забрати його?

Бризошуб махнув хвостом. Одним стрибком він перетнув струмок і врізався в Левожара.

Левожар раптом відчув, як сила наповнює його. Під вагою вояка Вітряного Клану його хутро розпушилося. Коли Бризошуб спробував вчепитися в його тіло кігтями, Левожар став дибки й струснув його, наче настирливу муху. Тоді розвернувся й стрибнув на кота, затиснувши його між передніми лапами.

— Громовий Клан — лайно! — крикнув Бризошуб, намагаючись вислизнути з його хватки. Він шалено розмахував усіма чотирма лапами.

У Левожара весело здригнулися вуса. Це було надто легко. Замахнувши лапою, він важко стукнув Бризошуба по щоці. Вояк Вітряного Клану хитнувся і впав, а потім підвівся.

— Це був мій дрізд, — кинув він.

Блискавичним ударом він вгатив Левожара попід задні лапи.

Левожар ахнув від несподіванки й упав у сніг. Відчув, як зуби Бризошуба врізаються йому в плече. Лютуючи, Левожар борсався, немов риба, на слизькому снігу. Знайшовши опору, він звівся на лапи та ще одним сильним ударом відштовхнув Бризошуба. Багряним дощем на сніг бризнула кров.

— Зупиніться!

Пронизливий вереск Листоплесої розбив морозне повітря. Кішка пірнула крізь папороть, за нею поспішали Попелюшкосерда та Голуболапка.

— Як ти можеш спокійно спостерігати, як твої сини б’ються? — обурено крикнула вона Воронокрилові.

Перш ніж Воронокрил устиг відповісти, Ночехмара, його партнерка та мати Бризошуба, вийшла з тіні та підійшла до кордону. Її шкура була така сама чорна, як і в Бризошуба, а бурштинові очі блищали такою самою отрутою.

— У нього тільки один син, — із ненавистю прошипіла вона. — Воронокрил — батько Бризошуба. І більше нічий!

Бризошуб присів. Левожар бачив, як його м’язи напружилися під шкурою.

— Стійте!

Листоплеса стрімко стала між ними.

Але тут Бризошуб стрибнув і влучив просто в її бік. Потягнув кішку на землю, розриваючи її шкуру. Струмінь яскравої крові забризкав сніг. Вражений Левожар закляк, не в змозі поворухнутися. Не встиг він опанувати себе та дотягнутися до Бризошуба, як Воронокрил перетнув струмок і відтягнув сина від Листоплесої.

Відкинувши його, немов здобич, кіт схилився над Листоплесою.

— Ти сама вибрала свій Клан, пам’ятаєш? — прошипів він.

Кішка дивилася просто на нього.

— Це не означає, що я тебе не кохала, — відповіла вона.

Очі Воронокрила спалахнули болем.

— Може, і кохала, — гаркнув він. — Але самого кохання було замало, чи не так?

— Відійди від неї! — гаркнула Ночехмара.

Воячка щойно перетнула струмок. Вона вп’яла пазурі в шкуру Воронокрила і відтягла його від Листоплесої.

Воронокрил, шиплячи, люто обернувся на свою подругу. Бризошуб кинувся між ними, нявкаючи так, ніби протестував. Левожарові стало зле. «Він мій брат, — подумав кіт. — Як мені битися з братом?»

Бризошуб дивився батькові в обличчя, підібгавши хвіст і вищиривши зуби.

— Не займай мою матір!

Про дрозда всі вже й забули. Тут ішлося про іншу кров — кров, яка текла в жилах котів, пов’язуючи їх одне з одним.

Левожар так сильно хитнув головою, аж у вухах заляскало. «Ці коти мені не родичі», — нагадав він собі. За кілька кроків від нього Листоплеса звелася на лапи. Левожар зиркнув на неї. «Це її провина, — подумав він. — Вона влаштувала цей безлад». Але її очі палали від горя, і він раптом відчув її біль, наче свій власний. «Вона постраждала більше, ніж будь-хто з нас», — сумно подумав кіт.

Воронокрил із гарчанням відвернувся від Бризошуба й перескочив через струмок назад на територію Вітряного Клану.

— Ходімо, — рикнув він. — Якщо Громовий Клан може здохнути з голоду без цієї крихітної пташки, то нехай вони її забирають собі.

Бризошуб крався за ним, залишаючи на снігу тонкий кривавий слід.

Левожар розпушив хутро. На ньому не було жодної подряпини. Чи повинен він припинити битися з Клановими котами? «Це нечесно», — відбилися в його пам’яті слова Голуболапки. Можливо, йому варто зберегти силу для вояків Темного Лісу.

Ночехмара перестрибнула струмок, потім зупинилася й повернулася.

— Наступного разу ми вас роздеремо на шматки, — гнівно кинула вона.

— То Бризошуб почав! — обурено скрикнула Голуболапка, кидаючись уперед.

— Тихіше. — Попелюшкосерда відвела її від кордону. Проходячи повз Левожара, вона пробурмотіла йому: — Можливо, тобі не варто було битися з ним.

Голуболапка нашорошила вуха.

— Чому не варто?

Левожар примружив очі.

— Ти вже щось зловила? — Він красномовно поглянув на новачку.

Голуболапка махнула хвостом.

— Ще ні.

— Тоді починай полювати.

Левожар подивився, як Голуболапка невпевнено йде геть, а потім повернувся до Листоплесої.

— А тобі слід повернутися до табору й попросити Сойкопера оглянути твої рани, — наказав він.

Листоплеса відірвала погляд від кордону й кивнула.

Левожар дочекався, поки обидві кішки зникнуть за ожиновими кущами.

— Чому ти хвилюєшся за кота Вітряного Клану? — прошипів він Попелюшкосердій.

— Ти міг справді його поранити!

«Невже ти думаєш, що я сам цього не розумію?» — сердито подумав кіт.

— Я знаю, що роблю! — гаркнув він. — Припини ставитися до мене, як до двоголової лисиці!

Попелюшкосерда втупилася у свої лапи.

— Ну, вибач, що я не знаю, як упоратися з тим, що дізналася від тебе, — пробурмотіла вона. — Адже саме через тебе наші стосунки змінилися.

Левожар витріщився на неї. Утома захлинула його, немов чорна хвиля.

— Ні, — зітхнув він. — Не через мене. Це все було вирішено задовго до мого народження. — Він відвернувся. — Ну ж бо, пополюємо та підемо додому. Клан голодний.

* * *

Левожар відступив, а Сіросмуг, облизуючись, кружляв навколо кагату свіжини. Він із задоволенням побачив, що патруль приніс двох кролів, дрозда та тетерева.

— Треба частіше полювати на кордоні Вітряного Клану, — промуркотів сірий вояк.

Бубконіс роззявив рота.

— Це схоже на кагат свіжини! — нявкнув він.

Левожар дивився на галявину. Вдале полювання не вгамувало болю в його серці. Попелюшкосерда навіть не глянула на нього, відколи вони розмовляли, а Листоплеса взагалі майже ні з ким не спілкувалася. Він дивився, як кашляє Піскошторма. Блідо-руда кішка присіла біля скелі разом із Вогнезором. З ними була Ясносерда.

— Ти маєш показатися Сойкоперові, — нявкнула вона.

— Направду це просто сніжинки в горлі, — наполягала Піскошторма.

Ясносерда обійняла її.

— Ми всі дихаємо сніжинками, — сумно сказала вона. — А кашляєш лише ти.

Вогнезір обнюхав подругу.

— Можливо, Сойкоперові таки слід тебе оглянути.

Ясносерда кивнула.

— Вона кашляє так, немов у неї білий кашлюк.

Вогнезір різко зиркнув на однооку воячку. Ясносерда сіпнула хвостом.

— Якщо це і є білий кашлюк, ми повинні знати, — вперто сказала вона.

Провідник нахилився вперед.

— Тихіше! — нявкнув він.

Очевидно, кіт не хотів, щоб Клан хвилювався.

— Піду по Сойкопера, — вирішила Ясносерда. І поспішила до кубла медикотів.

— Молодець, Левожаре. — Ожинокіготь понюхав кагат свіжини. — Спочатку має поїсти Маколеда, а потім кошенята.

— І Терносяйна, — додала Міллі.

Левожар розгублено посунув лапою кролика.

— Усім вистачить, — сказав він.

Сойкопер вийшов зі свого кубла за Ясносердою. Він зупинився біля Піскоштормої і схилився над нею.

Левожар відійшов від побратимів.

— Це білий кашлюк? — тихо запитав він, наближаючись до брата.

— Тс-с-с! — Сойкопер дужче притиснув вухо до боку Піскоштормої. Його хвіст тремтів. — Їй потрібен відпочинок, — сказав він та випрямився. — І зігрійте її.

Ясносерда тупцювала.

— Отже, це білий кашлюк, — похмуро сказала вона.

— Можливо. — Сойкопер торкнувся вологим мохом вуха Піскоштормої. — Я подивлюся, чи залишилася в мене маруна.

Левожар сів. Дарма що був гололист, але ще зарано для білого кашлюка. А якщо він пошириться? Смугаста шкура привернула його увагу. То Листоплеса поспішала до своєї матері.

— Піскоштормо, що таке? — Листоплеса нахилилася, щоб понюхати її дихання, і подивилася на Сойкопера. — Нам потрібне пижмо. Я пошукаю.

— Уже пізно. — Вогнезір доторкнувся хвостом до спини Листоплесої. — Краще почекати до ранку.

— А де ти збираєшся знайти пижмо? — Ясносерда в розпачі похитала головою. — Ми борознили ліс цілими днями.

— На твоїй грядці біля гнізда Двоногів є трохи, — запропонував Левожар.

Сойкопер напружився.

Листоплеса струснула хвіст Вогнезора.

— Я принесу!

— Це надто делікатне питання, — різко сказав Сойкопер. — Якщо ми зберемо його тепер, коріння може загинути, і тоді ми втратимо всю рослину.

Листоплеса повернула голову та обурено глянула на нього.

— А якщо ми цього не зробимо, Піскоштормій може погіршати!

— Вона сильна, — заперечив Сойкопер. — Можливо, їй і не потрібне пижмо. Я не хочу ризикувати.

— Ризикувати чим? — ахнула Листоплеса. — Пижмом чи життям Піскоштормої?

Вогнезір ступив уперед.

— До цього ще не дійшло, — сказав він.

Сойкопер не зводив сліпого погляду з Листоплесої.

— Я сам вирішу, коли використовувати пижмо, — гаркнув він. — Я медикіт.

Левожар напружився в холодній тиші. Під його лапами скрипів сніг.

— Добре, — нявкнула нарешті Листоплеса. — Я таки думаю, що знайду трохи в лісі.

Вона розвернулася й пішла геть.

— Почекай до ранку! — крикнув їй Вогнезір.

Листоплеса завагалася, потім підійшла до кубла вояків і в ньому зникла.

— Чи були якісь ознаки порушень кордону?

— Що? — Левожар звів очі й побачив, що Вогнезір дивиться на нього. Він забув повідомити про сутичку. — Ми зустріли патруль Вітряного Клану.

Очі Вогнезора зіщулилися.

— Вони перетнули кордон?

Левожар відчув приплив розгубленості. Так, перетнули, але тільки тому, що він збиткувався зі свого зведеного брата. Як це можна пояснити?

— Була невелика суперечка про здобич, яка перетнула кордон, — нявкнув він нарешті. — Нічого, із чим ми не могли б упоратися.

— І кому врешті дісталася здобич? — запитав Вогнезір.

— Мені.

Піскошторма знову закашляла. Вогнезір обійняв хвостом свою подругу.

— Такі суперечки ще обов’язково будуть, — нявкнув він, перш ніж знову звернути увагу на Піскошторму.

«Якби ж то все було так просто!» — подумав Левожар і заплющив очі. Сьогоднішня боротьба була не через здобич, або голод, або право на полювання. Саме плутанина у стосунках між двома Кланами спричинила ту сутичку. Вона труїла почуття не лише між Кланами, але й між побратимами, послаблюючи Клани зсередини, адже кіт обертався проти кота.

Можливо, Жовтоікла мала рацію. Можливо, кожен Клан повинен триматися окремо. Зіткнувшись із таким підступним ворогом, вони не могли ризикувати, щоб щось відволікло їх від вирішальної битви.

Розділ 19

Дах кубла старійшин скрипів під вагою снігу. Сойкопер здригнувся.

— Сподіваюся, він витримає, — пробурмотів кіт.

— Старе кубло вже б розплющилося, — нявкнув біля нього Мурко, доторкаючись шерстю до кори. — Але тепер, коли букові гілки оплетені жимолостю, це кубло достатньо міцне, щоб утримати цілу влоговину снігу.

Мишошубка згорнулася в гнізді.

— Із жахом чекаю на відлигу. Принаймні сніг зараз сухий. А ось коли з даху закапає…

— Як настане відлига, то промокнеш, — відрізав Мурко. — Так само, як ти мокнеш кожного гололисту. — Від роздратування кіт так розмахував хвостом, що той аж свистів. — Коти, які живуть у дикій природі, завжди мокнуть. Навіть Зоряний Клан не може цього змінити.

Сойкопер доторкнувся мордою до Мишошубки.

— Стій спокійно, — наказав він кішці.

Відчув її дихання. Воно не було кисле, а її ніс був прохолодним. Він послухав груди, не знаючи, чи спричинено хрипи інфекцією, чи просто віком. Але надворі було сонце, а стара кішка досі не виходила зі свого гнізда.

— Ти впевнена, що в тебе не болить горло? — запитав медикіт.

— Я впевнена, — буркнула Мишошубка.

— А суглоби не крутить?

— Не більше, ніж завжди.

Сойкопер насупився. Його непокоїло, що кішка сьогодні вранці відмовилася гратися мохом із Кротиком.

Він звернувся до Мурка:

— Скажи мені, якщо вона почне кашляти.

— Я тебе покличу, — пообіцяв старий самітник.

Сойкопер пробирався носом крізь гілочки жимолості й затремтів, коли його лапи торкнулися снігу на галявині. Великий улов, який здобув патруль Левожара, годував Клан протягом кількох днів, але тепер кагат свіжини був жалюгідно порожнім, і білий кашлюк, на який захворіла Піскошторма, став поширюватися Кланом. Спочатку Сойкопер наказав Джмільосмугові сидіти в гнізді після того, як у молодого вояка вночі почалися гарячка та кашель. Потім Маколеда послала до кубла медикотів Цвітопалу.

— Вона каже, що у Вишеньки температура, — сказала Цвітопала.

— Скажи їй, що я прийду, коли огляну Мишошубку.

Коли Шипокіготь вивів патруль із табору, Сойкопер попрямував до ясел, молячись, щоб Маколеда просто помилилася через переживання. Дорогою почув хрипке дихання. Він зупинився.

— Це ти, Мишовусе? — спитав медикіт.

— Так, — хрипко відповів вояк.

— Іди до свого гнізда й залишайся там.

Сойкопер перетнув галявину, не чекаючи заперечень вояка. Не було часу на суперечку. Інфекція поширювалася. Він переніс Піскошторму до кубла медикотів. Вона не могла більше залишитися з Вогнезором. Громовому Клану потрібен був здоровий провідник. Сойкопер тихо молився Зоряному Кланові: «Будь ласка, не дай Терносяйній підхопити кашлюк».

— Сойкопере! — пролунало від входу в ясла нявкання Маколеди.

Щойно тепло кубла оточило медикота, як йому в спину впилися крихітні пазурі.

— Відчепися від нього, Кротику! — суворо нявкнула з гнізда Маргаритка.

Кротик сповз по спині Сойкопера.

— Просто вправляюся в атаці!

Маколеда метушилася повз Сойкопера.

— Іди та вправляйся надворі, — сказала вона малому кошеняті.

— Можна, і Вишенька вийде? — нявкнув він.

Сойкопер обережно відсторонив його м’якою лапою.

— Можливо, пізніше. Мені спочатку треба її оглянути.

Коли Кротик вискочив із кубла, Маколеда притулила рот до вуха Сойкопера.

— У неї лихоманка, — пробурмотіла вона.

Сойкопер нахилився до гнізда й доторкнувся мордою до маленької морди Вишеньки. Вона була трохи тепла. Приклав вухо до її грудей. Дихання було чистим.

— Почуваюся добре, — пискнула Вишенька. — Можна піти погратися з Кротиком?

— Їй потрібні трави? — Нявкання Маколеди було напруженим від хвилювання.

— Ще ні. — Сойкопер хотів зберегти невеликий запас якомога довше. — Пусти її погратися в снігу з Кротиком.

— Надвір? — ахнула Маколеда.

— Найкраще, що ти можеш зробити, — дати її спокій, — порадив Сойкопер. — Сніг зарадить гарячці, а дихання її поки чисте. — Він носом виштовхнув Вишеньку з гнізда. — Якщо тобі стане зле, — сказав він кошеняті, — зайди назад і відпочинь. — Він знов звернувся до Маколеди: — Поклич мене, якщо вона почне кашляти або хрипіти.

Сойкопер вислизнув із ясел та повернувся до свого кубла оглянути Піскошторму.

— Як справи? — нявкнув він, нахилившись до нашвидкуруч складеного гнізда рудої воячки.

— Мені стало краще, — зізналася Піскошторма.

Сойкопер доторкнувся подушечкою до її вух, із хвилюванням помітивши, що вони стали гарячішими, ніж раніше. Він відвернувся від гнізда й пішов діставати зі сховища трави. Десь має бути маруна. У грудях його стиснулося, коли він намацав сухе листя й понюхав. Нічого помічного проти кашлю він не мав.

Ожина зашелестіла, і повітря наповнилося свіжим запахом. «Деревій?»

— Ти забув забрати оце, — пролунало біля входу в кубло приглушене нявкання Ружопелюстки. Листя з легесеньким шерехом торкнулося підлоги. «Справді деревій! — ахнув про себе медикіт. — Але звідки? Адже деревій ніколи не переживав перших приморозків».

Сойкопер поспішив понюхати купу листя.

— Де ти його знайшла? Поблизу можуть бути ще трави.

— Вони лежали поза табором біля тернової загорожі, — нявкнула Ружопелюстка. — Я думала, ти їх туди поклав.

— То не я, — насупився Сойкопер.

— Ну, хай там як, а хтось поклав. — Лапа Ружопелюстки торкнулася деревію, і до котів долетів гіркий запах. — Можливо, це Листоплеса, — припустила вона.

— Можливо, — погодився медикіт.

Листоплеса цілими днями борознила ліс. Вона була така втомлена, що, можливо, кинула кілька листочків біля живоплоту й забула про них. — Я піду подякую їй.

Сойкопер пройшов повз Ружопелюстку й став виходити через ожиновий живопліт.

Листоплеса гралася з кошенятами за межами ясел. Її шубка пахла лісом, але на ній не було запаху деревію.

Медикіт пішов навпростець галявиною.

— Дякую! — гукнув він.

Листоплеса завмерла.

— Дякуєш? — перепитала вона. — За що?

— За трави.

— Які трави?

— Деревій, — пояснив Сойкопер. — Ружопелюстка знайшла їх побіля табору. Ми подумали були, що ти їх зібрала й там залишила.

— То не я. — Листоплеса підвелася й пішла до нього, торкаючись снігу кінчиком хвоста. — Можливо, то якийсь інший кіт?

Сойкопер повернувся й гукнув у бік свого кубла.

— Ружопелюстко?

Молода кішка вискочила до нього.

— Що? — спитала вона.

— Покажи мені, де ти знайшла деревій.

Він пішов за Ружопелюсткою через тернову огорожу.

— Ось тут, — показала вона, зупинившись на вузькій галявинці між улоговиною і деревами.

Сойкопер понюхав землю. Жодного котячого запаху. Пахло лише деревієм і снігом.

— Можливо, якийсь вояк знайшов траву й сподівався, що вона стане в пригоді, — припустила Ружопелюстка. — Можливо, він квапився в патруль і планував розповісти тобі пізніше.

— Може бути. — Сойкопер знизав плечима. — Якщо про це ніхто не згадає, я попрошу Вогнезора подякувати тому, хто знайшов це, на наступному віче Клану.

Відганяючи від себе свою цікавість, він попрямував назад у влоговину.

— Сойкопере!

Поклик Шипокігтя змусив медикота зупинитися.

— Що таке? — Сойкопер покуштував повітря. — Мільгокрило, це ти?

Шипокіготь і Косариконіг супроводжували медикішку Річкового Клану схилом до улоговини.

— Ми зустріли її біля берега, — повідомив Шипокіготь. — Вона хоче поговорити з тобою.

Мільгокрила пирхнула й відірвалася від супроводу.

— Дякую вам за компанію, — пробурмотіла вона. — Мені здається, я могла б знайти дорогу сама.

Шкура Косариконога аж заіскрилася від обурення.

— Ми просто намагалися допомогти, — ображено нявкнув він.

Сойкопер махнув хвостом.

— Я впевнений, що вона вам вдячна. — Він пройшов повз вояка, забираючи з собою Мільгокрилу. — Ходімо до озера, — сказав він їй. — Моє кубло повнісіньке.

— Коти хворіють? — поспиталася Мільгокрила, ступаючи за ним схилом.

— Білий кашлюк, — відповів Сойкопер і зморщив ніс, почувши запах риби в її диханні. — Поки напевно можу сказати тільки про Піскошторму, але, можливо, ще троє котів захворіло.

Коли Мільгокрила зітхнула, він подумав, чи не варто попередити її, що Зоряний Клан намагається розділити Клани. Адже вона ніколи не спілкувалася із Зоряним Кланом. Вони не мали над нею влади. Утім він не міг забути слів Жовтоіклої. Або свого видіння.

— Як Терносяйна? — запитала Мільгокрила.

— Вона позбулася інфекції.

— Добре.

— Її передні лапи сильні, як у будь-якого вояка, — вів далі Сойкопер. — Вони будуть іще сильнішими, якщо вона далі виконуватиме вправи.

— Для неї це буде довгий тяжкий шлях, — попередила Мільгокрила.

— Коли він стане єдиним її шляхом, то не здаватиметься таким тяжким.

Озерний вітерець защипав Сойкоперові ніс, коли кіт досягнув вершини схилу. Він поспішав далі, проходячи повз дерева й стрибаючи вниз на засніженому схилі. Він хотів залишатися на кілька кроків попереду Мільгокрилої. Бо було надто легко повернутися до давньої дружби.

Він стрибнув на берег, вражений тим, що там усе поглинув сніг. Сніг нагромадився вздовж берега, і кіт закашлявся, коли той влетів йому в ніс. Чхаючи, намагався йти до замерзлої крайки води, поки не вийшов зі снігового наносу.

— Я б хотів, щоб він якнайшвидше розтанув, — прошепотів кіт Мільгокрилій.

Вона продерлася крізь сніг і сіла поруч із Сойкопером.

— Просто стає холодніше, — зауважила вона. — Ми намагаємося заборонити кошенятам гратися на кризі. Мені вчора довелося лікувати три розтягнуті лапи.

«Вона просто прийшла потеревенити про кошенят?» — здивувався Сойкопер. Він дозволив своїм думкам зануритися в її.

Її розум здавався порожнім. Він марнував свій час.

— Що ти хочеш? — сердито спитав нарешті медикіт. — Не думай, що я цілий день вільний.

Кішка замуркотіла.

— Та я знов прийшла до тебе з дурницями. — Вона копнула лапою сніг і стишила голос. — Вербояса сказала мені, що Зоряний Клан наказав нам припинити спілкування з іншими медикотами.

— Тоді чому ти розмовляєш зі мною?

— Я хочу знати, чи вони сказали тобі те саме.

Матовий силует Жовтоіклої раптом замиготів на краю свідомості Сойкопера. Йому аж шкіру закололо, бо він раптом відчув присутність старої медикішки.

— Я не казатиму тобі, чим ділиться зі мною Зоряний Клан, — буркнув він.

— Тож виходить, що вони сказали тобі те саме!

Сойкопер промовчав, і Мільгокрила повела далі.

— Вони сказали тобі припинити зі мною спілкуватися, тож ти так і чиниш! — Її хвіст бив по снігу. — Якби Зоряний Клан сказав тобі стрибнути в озеро, ти стрибнув би?

У Сойкопера хутро стало сторч.

— Це не те саме, — сердито нявкнув він.

— Справді? — Мільгокрила нахилилася ближче. — Скільки разів інші Клани допомагали нам урятувати наших побратимів?

Сойкопер знизав плечима.

— Вони просять нас припинити робити те, що робили медикоти від моменту народження Кланів. Вони просять нас дати котам загинути. Вони збожеволіли?

«Пам’ятай, що варто тримати язик за зубами, — пролунало у вусі Сойкопера хрипке нявкання Жовтоіклої. — Якщо ти не мовчатимеш, усі чотири Клани загинуть у темряві».

— Вони Зоряний Клан, — пробурмотів він. — У них є свої причини.

— Які причини? — гаркнула Мільгокрила. Її пропахле рибою дихання торкнулося його обличчя. — Ти ж їх не знаєш, чи не так?

Він відсахнувся.

— Я не можу пояснити цього тобі.

— Я розумію, що так і що не так, — заперечила вона. — Наш правильник відрізняється від Вояцького. Він сягає через кордони. Для нас кожен кіт — це просто кіт, який має таке саме право на життя, як і будь-який інший. Ми присяглися зцілювати й захищати, пам’ятаєш?

— Тоді захисти своїх побратимів, — відповів Сойкопер. — Але облиш моїх.

— А що, як білий кашлюк Піскоштормої перетвориться на зелений? — Морда Мільгокрилої знову наблизилася до нього. — Чи можеш ти дати котові померти, через те що Зоряний Клан так сказав тобі?

— У них є свої причини, — вперто повторив Сойкопер, впиваючись пазурами в сніг.

— Вони просто мертві вояки! — прошипіла Мільгокрила. — Ти думаєш, коли вони вмирають, то стають розумними та сміливими? Хіба ти не усвідомлюєш, що деякі з них можуть бути такими самими нерозумними, якими були за життя?

Сойкопер зморщив носа, бо його обличчя торкнулося прогіркле дихання Жовтоіклої. Він відчув, як її блякле хутро буквально влипло в його шкуру. Він знав, що вона не змінилася ні на вус, відколи прийшла до Зоряного Клану. З його горла здійнялося гарчання.

— Ти ніколи не зустрічала жодного вояка Зоряного Клану, — кинув він. — Ти можеш тільки здогадуватися.

— Так само, як і вони жодного разу не зустрічалися зі мною!

«Мільгокрила народилася дурепою. Дурепою вона й помре!» — гаркнула поруч Жовтоікла.

Сойкопер відвернувся.

— Ти мене не переконаєш, — сказав він Мільгокрилій.

Мільгокрила повільно, розчаровано видихнула.

— Добре-добре! — Вона підскочила, обсипаючи його снігом. — Чи потрібні тобі трави від білого кашлюка? У мене є пижмо та котяча м’ята — небагато, але достатньо, щоб поділитися, якщо тобі дуже треба.

— Ні, дякую.

Сойкопер ледве примушував себе відповідати, підіймаючись на берег.

Мільгокрила зупинилася позаду нього.

— Якщо знадобиться, приходь і знайди мене.

— Я не прийду, — відповів Сойкопер.

Він потягся вгору схилом. Почув, як сніг на березі заскрипів, коли Мільгокрила попрямувала назад до кордону Вітряного Клану.

Крижаний вітер смикав Сойкопера за хутро.

— Ну що, тепер ти задоволена? — гаркнув він Жовтоіклій.

Але та зникла.

Він прожогом кинувся по схилу та ступив під дерева. Його лапи ступали стежкою додому, і легені горіли дедалі сильніше з кожним морозним вдихом, доки він, важко засапавшись, не зупинився біля тернового живоплоту.

Маколеда зустріла його, заледве він увійшов до влоговини.

— Вишенька не може дихати! — нявкнула вона.

Сойкопер відштовхнув королеву й помчав галявиною. Він чув, як лапи кошеняти шарпають сніг біля ясел.

Від Маргаритки ринули іскри тривоги.

— Ми тримали її на вулиці, як ти нам і сказав, але тепер вона хрипить.

Сойкопер зупинив Вишеньку помахом хвоста й притиснув вухо до її боку. Груди її були наповнені товстим слизом, і він деренчав у легенях щоразу, коли вона вдихала.

— Вона кашляла? — запитав він Маколеду.

— Трохи, — відповіла королева.

— Заведи її всередину.

— А як щодо свіжого повітря? — запитала Маргаритка.

— Їй зараз потрібен відпочинок. — Сойкопер тицьнув Вишеньку до її матері. — Помий її. Тримайте її вологою. Це її заспокоїть.

Вишенька зойкнула від обурення, коли Маколеда підхопила її і потягнула до ясел.

Маргаритка побігла за Сойкопером, коли той прямував до свого кубла.

— Ти принесеш для неї трави?

— Принесу, якщо їй погіршає.

— А чому не зараз?

Сойкопер обернувся.

— Бо в мене їх замало, — прошипів він майже собі під ніс.

— А як щодо трав, які принесла Ружопелюстка?

— То був деревій, — пояснив Сойкопер. — Він годиться лише для виведення отрути.

— Але той, хто знайшов цю траву, міг би знайти пижмо чи котячу м’яту.

— Коли я дізнаюся, хто це був, я запитаю в нього.

Сойкопер хотів якнайшвидше повернутися до свого кубла й оглянути Піскошторму.

Назустріч їм поспішала Карохвістка.

— З Вишенькою щось не так? — запитала вона.

— Просто трохи хрипить, — сказав їй Сойкопер.

— Вишенька захворіла?

Сойкопер здригнувся від розпачу, коли й Голуболапка, впустивши смердючу білку, підбігла до них.

— Просто хрипи! — повторив він.

Маргаритка замахала хвостом.

— А раніше він відправив Мишовуса в гніздо, бо той кашляв, — доповіла вона.

— І Джмільосмуг пів ночі кашляв, — додала Карохвістка.

— Піскошторма цілий ранок не виходила з кубла медикотів, — пролунало поряд нявкання Листоплесої.

Невже весь Клан збирався товпитися навколо нього? Сойкопер хльоснув хвостом.

— Припиніть хвилюватися! Я можу…

— У Тіньовому Клані зелений кашлюк, — урвала його Голуболапка.

Дихання Листоплесої прискорилося.

— Зелений кашлюк? — ледве чутно перепитала Маргаритка.

Сойкопер тицьнув морду в бік Голуболапки.

— Наскільки там усе погано? — спитав він.

Голуболапка тупцювала, чіпляючи лапами сніг.

— П-поки п-просто один Дрібнохмар. — Її нявкання раптом стало ніяковим.

— Більше ніхто? — наполегливо питав Сойкопер.

«Вона, мабуть, підслуховувала, що коїться в таборі Тіньового Клану», — здогадався кіт. Він знав, як їй незручно шпигувати за іншими котами.

— Ні.

— Добре. — Він махнув хвостом. Йому треба було відволікти інших, перш ніж вони почали гадати, звідки Голуболапка знала, що відбувається в Тіньовому Клані. — Чому б тобі з Карохвісткою не принести Вишеньці кульку мокрого моху? — запропонував він Маргаритці. — А ти, Голуболапко, поклади цю смердючу стару білку на кагат свіжини, поки хтось не зашпортався об неї.

Він попрямував до кубла медикотів. Листоплеса пішла за ним.

— Що ти збираєшся робити? — спитала вона.

— Ти про що?

Вона мало не наступала йому на п’яти.

— Про Дрібнохмара.

— Молитися Зоряному Клану.

— І все?

— Що ще я маю робити?

— Допоможи йому! — різко нявкнула Листоплеса.

— З якого доброго дива?

— Бо ти медикіт!

Сойкопер зупинився й подивився на Листоплесу. Вона не знала, що Зоряний Клан наказав йому розірвати зв’язки з іншими медикотами, і він не збирався їй розповідати про це. Коли вона відмовилася бути медикішкою, то відмовилася й від права спілкуватися із Зоряним Кланом. Але він її розумів. Він і сам спілкувався й пліткував із Дрібнохмаром біля Місячного Ставу достатньо разів, щоб зав’язати дружні відносини зі старим котом Тіньового Клану.

— Нам і тут вистачає хвороб, нема коли турбуватися про інші Клани, — стишивши голос, пробурмотів він. — Мені бракує трав. Мені потрібен кожен листочок, щоб лікувати наших побратимів.

Листоплеса не відповіла. Від її мовчання його шкіру немов шпичками кололо.

— Я нічого не можу вдіяти, навіть якби захотів, — прошипів він.

Медикіт розвернувся й попрямував до кубла.

«Чи можеш ти дати котові померти, через те що Зоряний Клан так сказав тобі?» — лунали в його вухах слова Мільгокрилої.

Погляд Листоплесої обпалив його шкуру. Сойкопер бачив її думки — ясні, мов сон. Вони були зосереджені на ділянці трав, які він вирощував біля старого гнізда Двоногів. Чи ладна вона вкрасти їх, щоб допомогти Дрібнохмарові?

«Ні!»

Але він не міг ризикувати. Її зв’язок із Дрібнохмаром був тривалим і глибоким. Він відійшов від кубла, куштуючи повітря. Ожинокіготь сидів біля споду Високого Каменя, розмовляючи з Косариконогом і Бубконосом.

— Ожинокігтю?

Він підійшов до воєводи Громового Клану.

— Так?

— Мені потрібно тебе про дещо запитати, — прошепотів Сойкопер.

— Що? — стишив голос Ожинокіготь.

— У таборі хворіють, — повів Сойкопер. — Тільки білий кашлюк, але цього достатньо. Ділянка трав, що я виростив, цінніша, ніж будь-коли. Я хочу, щоб ти поставив охорону навколо неї.

— Охорону? — здивовано нявкнув Ожинокіготь. — Невже ти думаєш, що хтось їх вкраде?

— У Тіньовому Клані теж хворіють, — пояснив Сойкопер. — Вони знають про мою грядку. Вони планували захопити нашу територію, щоб дістатися до трав, пам’ятаєш?

Ожинокіготь змахнув у повітрі хвостом.

— Авжеж, це була частина сну Плющолапки, — гаркнув він.

— Саме так, — нявкнув Сойкопер. — «Можливо, сон Плющолапки й не походить від Зоряного Клану, але водночас він у чомусь слушний», — розмірковував кіт. — І в лісі повно голодної здобичі, яка може порадіти кільком соковитим стеблам, — додав він уголос.

— Бубконосе! Косариконоже! — погукав Ожинокіготь двох вояків. — Ви знаєте, де ростуть Сойкоперові трави біля гнізда Двоногів?

— Я знаю, — відповів Косариконіг.

— Я хочу, щоб їх охороняли вдень і вночі.

Сойкопер ступив уперед.

— Жоден кіт або здобич не повинні наближатися до них, — закликав медикіт. — Вони надто цінні, щоб їх утратити.

— Не хвилюйся, ми їх убезпечимо! — гаркнув Бубконіс та побіг геть.

— Із заходом сонця я надішлю вам на допомогу патруль, — крикнув Ожинокіготь, коли двоє вояків потупотіли по галявині.

Сойкопер заплющив очі. Темний Ліс набирав сили. Злякалися коти в Зоряному Клані. І тепер він не довіряв побратимам. Здавалося, земля захиталася під його лапами.

— Я повинен залишатися сильним, — пробурмотів він собі під ніс. — Я повинен залишатися сильним.

Розділ 20

Голуболапка присіла в яру за жмутом плюща. Вона притиснулася животом до снігу, намагаючись триматися низько, щоб за нею не стелилася тінь від місяця.

Лапи майже досягли вершини яру. Розтуливши рота, вона відчула знайомий запах. Її живіт затріпотів. Ще одна довжина хвоста. Вона затамувала дух. Майже дійшов.

— Попався!

Вона піднялася на короткий крутосхил і покотила Тигросерда лісовою підстилкою.

— Я здаюся!

Новачка злізла з нього.

— Колись і ти прийдеш сюди першим.

— Я думав, що сьогодні прийду першим. — Він погладив свою скуйовджену шкуру. — Але ти ніби точно знаєш, коли я піду з табору!

Голуболапка опустила погляд.

— Так, авжеж, — пробурмотіла вона. — Ніби я чую, як ти виповзаєш зі свого гнізда. — Вона змінила тему. — Цікаво, скільки ще триматиметься цей сніг.

Тигросерд знизав плечима.

— Це краще, ніж дощ.

— Але неможливо нікуди піти, не залишивши сліду.

— Хороший вояк може знайти стежку без снігу.

Голуболапка нахилилася вперед і потерлася носом об його щоку.

— Я могла б знайти твій слід навіть на воді, — пробурмотіла вона.

З його горла здійнялося мурчання.

— Я сумував за тобою, — мовив він.

Прикордонні запахові мітки наповнили повітря навколо них, запах Громового Клану змішався із запахом Тіньового Клану.

— Може, підемо до покинутого гнізда Двоногів? — запропонувала Голуболапка.

— Сьогодні ввечері немає часу, — зітхнув Тигросерд. — Чорнозір надсилає додаткові патрулі — на місяцепік, а також прикордонний.

Голуболапка кивнула головою.

— Чому? — спитала вона.

— Ми шукаємо трави, ну і, звісно, полюємо на здобич.

— Дрібнохмарові погіршало?

— Так. — У нього забурчало в животі. — І Клан стає дедалі голоднішим.

Голуболапка притиснулася щокою до Тигросерда. Громовому Клану пощастило, що білий кашлюк не перетворився на зелений.

— Я хотіла б допомогти, — нявкнула кішка. Вона уявляла Сойкоперові товсті стебла соковитих трав, що росли біля гнізда Двоногів, захищені від снігу купами папороті. — Але Сойкопер подбав про те, щоб ніхто не міг узяти з його грядки з травами ані листочка, — сумно додала вона.

Тигросерд нашорошив вуха.

— Грядка з травами? — перепитав він.

— Еге ж, рослини, які він доглядає від зеленлисту.

— Він вирощує трави?

Голуболапка здивовано відсахнулася.

— Я думала, ти знаєш. — Вона спохмурніла. — Хіба не тому Тіньовий Клан хотів забрати нашу територію?

Тигросерд витріщився на неї.

— Ми ніколи не хотіли території Громового Клану.

— Але Плющо… — почала була Голуболапка, але затнулася. Не треба було Тигросердові чути про сон Плющолапки. — Я думала, що саме тому в нас була битва.

— Це Вогнезір жадав територій, — нявкнув Тигросерд. — Він вимагав повернути галявину.

Голуболапка тупцювалася. «Тільки тому, що Плющолапка його умовила», — сердито подумала кішка й обтрусила хутро. Вона не хотіла сперечатися з Тигросердом.

— Бій закінчився. Не зважай.

— Але Сойкопер має трави. — Тигросерд нахилився ближче. — Які саме?

— Просто трохи пижма. — Слова застрягали на її язиці. Вона не могла брехати Тигросердові, але було б негарно стосовно Клану розповісти котові про дорогоцінний запас Сойкопера. — Трохи котячої м’яти.

— Котяча м’ята? — Очі Тигросерда засяяли. — Він не дав би нам дещицю?

Голуболапці стало гаряче.

— Листоплеса вже попросила його дати вам трохи трав, — зізналася вона.

— І?

— Він відмовився.

— Але Дрібнохмар може померти!

— Він сказав, що ми повинні піклуватися про свій Клан.

Голуболапка обвивалася навколо Тигросерда, торкаючись його шкури.

«Ну ж бо, Тигросерде, розважаймося!» — подумала кішка. Вона хвостом тріснула його по носі.

— Погляньмо, хто зуміє піднятися вище, — нявкнула новачка.

Вона подивилася на сосну біля них, гадаючи, чи достатньо міцні її кігті, щоб піднятися стовбуром до найнижчої гілки. Та стирчала високо над її головою.

— Ти мене чуєш? — сердито нявкнув Тигросерд. — Дрібнохмар може померти.

Голуболапка опустила погляд, серце її завмерло.

— Я могла б трохи вкрасти, — сказала вона.

Її живіт зсудомило.

— Ні, — твердо нявкнув Тигросерд. — Ти не можеш красти у власного Клану заради мене.

Її охопило полегшення.

— Тоді я можу спробувати переконати Сойкопера дати тобі трохи.

Тигросерд торкнувся її своїм носом.

— Дякую, — пробурмотів він. Голуболапка відчула прилив прихильності до нього. — Я просто сподіваюся, що ми й самі скоро знайдемо якусь траву, — вів далі Тигросерд. — Інакше Клан просто помре з голоду, поки ми перегортатимемо лісову підстилку в пошуках зілля.

— Дивися сюди.

Голуболапка метнула хвостом на вершину схилу. Вона збиралася трішки розрадити Тигросерда, навіть якщо через це їй доведеться розквасити собі ніс. Вона присіла, сильно відштовхнулася задніми лапами, а передні витягнула над головою, намагаючись дотягнутися до хвоста. Витягнувшись горічерева, вона потяглася лапами до землі, молячись, щоб їй вдалося виконати сальто назад.

Кішка з глухим ударом приземлилася на підборіддя, з неї мало не вийшов дух. Устромляючи кігті крізь сніг у мерзлу лісову підстилку, вона зуміла утриматися, щоб не покотитися зі схилу.

— Плавне приземлення, — весело замурчав Тигросерд.

— Дивися далі.

Вона підхопилася на лапи й присіла, ладна спробувати ще раз, але Тигросерд поклав хвіст їй на плечі.

— Зажди трішки, — нявкнув він.

— Що? — глянула на нього Голуболапка.

Його передня лапа звелася, і її по носі вдарила грудка снігу.

— Гей!

Голуболапка скочила на лапи, зачерпнула лапою сніг і жбурнула в нього. Тигросерд пригнувся, і сніг пролетів повз його вухо. Голуболапка грайливо кинулася на вояка й повалила його на сніг.

— Ого!

Тигросерд вдав, що заточується, і покотився коротким крутосхилом, міцно тримаючи Голуболапку. Новачка пискнула, коли вони зупинилися. Засапані, вони лежали, заплутавшись у лапах одне одного. Голуболапка відчула такий сильний приплив щастя, що замуркотіла.

Тоді вона напружилася.

— Що? — напружився біля неї і Тигросерд.

— Кроки лап. — Вона забула прислухатися до небезпеки. Тепер вона чула, як папороть тріщить від доторку хутра, а чиїсь подушечки шкрябають по покритому морозом снігу. — Хтось іде.

— Хто?

Голуболапка покуштувала повітря. Її хвіст випнувся.

— Плющолапка!

«Запізно!»

На вершині схилу з’явилося біле обличчя її сестри.

— Так я і знала! — прошипіла вона.

Голуболапка звела підборіддя.

— Ти знала це хтозна-коли!

— Але тепер я переконалася в цьому, — сказала Плющолапка, її очі заблищали.

Тигросерд випростався біля Голуболапки.

— Ти на території Тіньового Клану, — з викликом крикнув він.

— Так і вона теж! — форкнула Плющолапка. — Принаймні я не зраджую свій Клан.

Голуболапка спалахнула люттю.

— Ти зраджуєш нас щоночі в Темному Лісі!

Тигросерд здригнувся. Голуболапка зиркнула на нього. Його погляд був прикутий до Плющолапки.

Плющолапка підійняла хвіст.

— Ти скажеш їй, Тигросерде, чи я маю це зробити?

Голуболапка нахилилася вперед, настороживши вуха.

— Не починай це знову! — гаркнула кішка. «Ніколи Тигросерд не тренуватиметься в Темному Лісі!» — додала вона про себе.

Погляд Плющолапки все ще був прикутий до Тигросерда. Голуболапка відчула, як по хребту пробіг мороз.

— Ти бачиш? — гаркнула Плющолапка Тигросердові. — Моя сестра мені не вірить. — Кінчик її хвоста засмикався. — Можливо, вона тобі повірить.

«Ні! — Голуболапка позадкувала. — Будь ласка, нехай Тигросерд не буде причетним до Темного Лісу», — мовчки благала вона.

За спиною в Плющолапки зашелестіла папороть. Тигросерд швидко штовхнув Голуболапку під купу мерзлої ожини — новачка лише встигла ахнути.

— Сиди спокійно, — прошипів він.

Голуболапка припала до землі й затамувала дух. Повітря було насичене запахами Тіньового Клану.

— Що тут відбувається?

Вона впізнала глибоке гарчання Димонога.

Тигросердові лапи шкрябали по снігу.

— Я знайшов її біля кордону.

Тремтячи, Голуболапка визирала крізь гілочки ожини. На вершині схилу вона розгледіла тільки Димонога та Яблукошубку. Вояки Тіньового Клану сердито дивилися на Плющолапку.

Біля новачки Громового Клану стояв Тигросерд і роздував груди від удаваного обурення.

— Я збирався відвести її до нашого табору, щоб Чорнозір міг її розпитати.

— Справді? — Яблукошубка примружила очі. — Чого ти сам тинявся серед ночі?

Димоніг нахилився ближче.

— Тебе не призначали до патруля на місяцепік.

Тигросерд спокійно зустрів погляд Димонога.

— Я не міг заснути, — відповів він.

Вояк Тіньового Клану звернувся до Плющолапки.

— Що ти робиш на території Тіньового Клану?

Серце Голуболапки прискорилося.

— Я шукала здобич.

«Будь ласка, повірте їй!» — мовчки благала Голуболапка.

— Дивний час для полювання, — недовірливо мовила Яблукошубка.

— Їжі мало, — відповіла Плющолапка. — Я думала, що може трапитись якась нічна здобич.

— На території Тіньового Клану? — виклично спитав Димоніг.

— Я не знала, що перетнула кордон.

— Новаки Громового Клану не чують запахів? Ходімо, — прошипів Димоніг. — Відведемо її до табору.

Голуболапка боролася з панікою, слухаючи, як коти Тіньового Клану відводять її сестру.

«Тигросерде, захисти її!» — мовчки благала вона.

Щойно коти опинилися поза межами чутності, вона виповзла з ожини й кинулася до кордону. Плющолапка в полоні в Тіньового Клану! «Але я не можу нікому сказати!» — в розпачі думала кішка.

У Голуболапки мало не зупинилося серце. Як вона могла пояснити, чому захопили Плющолапку? Тоді їй доведеться розповісти про свої побачення з Тигросердом. Як Левожар чи Сойкопер зможуть після цього знову їй довіряти? Чи пробачать побратими їй колись? Вона нашорошила вуха, шукаючи Плющолапку, аж поки почула голоси з табору Тіньового Клану.

Схвильовано запищало кошеня.

— Хто це?

— Просто новачка Громового Клану, люба, — заспокоювала королева. — Повертайся до свого гнізда. Вже пізно.

Голуболапка прислухалася пильніше.

— Чорнозір зустрінеться з тобою вранці. — То був голос Димонога! Мабуть, він розмовляв із Плющолапкою. — Залишайся тут, поки тебе не покличуть.

— У кутку є трохи моху, — почула вона шепіт Тигросерда. — З нього можна зробити гніздо. Тебе не турбуватимуть. Просто мовчи й не намагайся втекти.

Тиск у грудях Голуболапки послабшав. До Плющолапки ставилися добре. Тож, певно, не було потреби в рятувальному патрулі? Голуболапка дійшла додому й поповзла крізь виходок у ґрунтовому тунелі. Легко ступаючи, прослизнула повз папороть у своє кубло. Згортаючись у м’який мох, вона з болем відчувала холодне порожнє гніздо Плющолапки. Думки закружляли, серце калатало, вона стулила очі.

Її розбудили звуки табору. Ожинокіготь під Високим Каменем організовував мисливські патрулі. Піскошторма кашляла. Маколеда була в кублі медикотів, благаючи Сойкопера дати трохи пижма для Вишеньки. Розбурхана й стривожена Голуболапка вилізла з гнізда.

Вона наполегливо прислухалася, щоб почути табір Тіньового Клану, і нарешті почула грубий голос Тіньового вояка:

— Чорнозір зустрінеться з тобою пізніше. — Потім пролунав легкий глухий удар, який змусив Голуболапку підскочити. Той самий голос сказав: — З’їж оце.

Певно, кіт кинув сестрі якусь здобич.

— Дякую. — У голосі Плющолапки не було страху.

Голуболапка звела підборіддя. Вона знала, що їй тепер робити.

— Плющолапко? — уголос покликала вона.

Вона почекала кілька ударів серця, а потім вискочила з кубла.

— Плющолапко?

Сіросмуг, Бубконіс, Міллі та Білокрила сиділи з Кригохмарою та Лисострибом під Високим Каменем. Ожинокіготь походжав перед ними.

Голуболапка глибоко зітхнула й покликала їх.

— Плющолапка вже пішла в патруль?

Сіросмуг обернувся й спантеличено глянув на Голуболапку.

— Вона тобі для чогось потрібна? — поцікавився він.

Голуболапка невимушено, як тільки могла, знизала плечима.

— Її не було в гнізді, коли я прокинулася.

Білокрила підхопилася на лапи.

— Я її не бачила. — У її нявканні звучало занепокоєння. — Березопаде? — покликала вона свого друга.

Березопад, що саме розкопував яму зі здобиччю, зупинився.

— Як справи? — запитав він.

— Ти бачив Плющолапку? — спитала Білокрила.

Березопад глянув на Голуболапку.

— Хіба вона не у своєму гнізді?

Голуболапка похитала головою.

— Коли я прокинулася, її не було.

Білокрила побігла до кубла новаків, та вже за мить вискочила звідти.

— Її гніздо геть холодне, — сказала кішка. — Її там не було всю ніч.

У Березопада заворушилося хутро.

— Ожинокігтю! — гукнув він.

Воєвода Клану підвів очі.

— Усе гаразд? — озвався він.

— Плющолапка не ночувала в гнізді, — сказав йому Березопад.

Ожинокіготь обвів поглядом вояків, які зібралися біля Високого Каменя.

— Хтось бачив її? — запитав він.

— Від учорашнього вечора — ні, — відповів Бубконіс.

— Я ділилася з нею мишею на заході сонця, — сказала Карохвістка.

Попелюшкосерда поспішала до них із ґрунтового тунелю.

— Я почула, що Плющолапка зникла, чи це правда?

Білокрила міряла кроками край галявини.

— Вона не спала у своєму гнізді.

— Занадто холодно, щоб довго залишатися поза табором, — нявкнув Ожинокіготь.

— А що, як вона поранена? — ахнула Білокрила.

Березопад провів хвостом по її скуйовдженому хутру на хребті.

— Ми цього не знаємо.

— Треба її шукати, — вирішив Ожинокіготь. Він кивнув Бубконосові та Сіросмугові. — Візьміть кожен по патрулю та обшукайте ліс.

У Голуболапки закалатало серце. Шкода марнувати мисливські патрулі на безглузді пошуки! Її думки закружляли. Сама вона не могла бовкнути, що Плющолапка в таборі Тіньового Клану. Усім буде цікаво, звідки вона знає.

«Треба йти до Сойкопера! Він має зрозуміти», — вирішила кішка.

Крадькома глянувши на побратимів, Голуболапка попрямувала до кубла медикотів.

— Сойкопере!

— Тс-с-с! — прошипів медикіт, який саме розмочував листя в калюжі. — Піскошторма спить!

Терносяйна сперлася на край гнізда.

— Що сталося?

— Плющолапка зникла, — нявкнула Голуболапка.

Вона виразно дивилася на Сойкопера, бажаючи, щоб він почув і зрозумів наполегливість її нявкання. Їй треба було поговорити з ним наодинці.

Медикіт обережно згорнув змочений листок у пучок, з якого стікала вода, і поклав його біля калюжі.

— Ходімо зі мною, — сказав він Голуболапці й пройшов повз неї.

Очі Терносяйної заблищали від цікавості, коли вона бачила, як Голуболапка вийшла слідом за Сойкопером із кубла.

Жабокрок і Кригохмара лазили по буку. Жабокрок вдивився в щілину між гіллям і стіною скелі.

— Плющолапко? — гукав він.

Ружопелюстка перевіряла за яслами.

— Тут її немає, — доповіла вона.

— Я припускаю, що її немає в таборі, — пробурмотів Сойкопер.

— Я знаю, де вона! — випалила Голуболапка. — Я її чую. Вона в таборі Тіньового Клану!

— Що вона там робить? — запитав Сойкопер.

— Я… я не знаю. Я просто чую її. Я думаю, вони тримають її в полоні. Вони наказали їй залишатися на місці, дали поїсти й сказали, що Чорнозір зустрінеться з нею пізніше.

— Як, заради Зоряного Клану, вона там опинилася? — Голос Сойкопера звучав радше роздратовано, ніж стурбовано. Він попрямував до Каменя. — Скажемо Вогнезорові, поки весь Клан не став на вуха.

Голуболапка вирушила за ним по камінні. «Кажи якомога менше, — нагадала вона собі. — Ти не повинна себе викрити».

— У таборі Тіньового Клану? — Вогнезір здивовано кліпав очима, коли Сойкопер розповідав йому. Він перевів гострий погляд на Голуболапку. — І як довго вона там? — спитав кіт.

Голуболапка невинно дивилася на нього.

— Вона була в нашому таборі ще вчора ввечері, коли ми пішли до своїх гнізд, але сьогодні вранці її не було.

— Думаєш, вона сама туди пішла?

— Можливо, вона вийшла на кордон, — наважилася Голуболапка. — Може, її там зловили?

— Що їй було робити на кордоні Тіньового Клану? — Вогнезір так струснув головою, ніби в нього у вусі був кліщ. — Я не можу придумати нічого небезпечнішого після тієї останньої битви.

Голуболапка понурила очі.

— Я… я не знаю, — мовила вона.

Сойкопер присунувся ближче до провідника Громового Клану.

— Можливо, тобі варто припинити пошуки.

Вогнезір вийшов із кубла. Голуболапка ступала за ним.

— Ми вважаємо, що Плющолапка потрапила в полон до Тіньового Клану! — гукнув він котам на галявині.

Голуболапка здригнулася, побачивши, що її побратими шоковано витріщилися на провідника Громового Клану.

— Звідки ти знаєш? — прогарчала Мишошубка, пробираючись до центру галявини.

Вогнезір переставив лапи.

— Востаннє її бачили на кордоні Тіньового Клану, — пояснив кіт.

Більше він не міг нічого сказати, не викривши сили Голуболапки.

Шипокіготь пробіг повз Мишошубку.

— Треба вислати патруль, щоб її врятувати!

— Я хочу піти! — наполягала Білокрила.

Шипокіготь випустив кігті.

— Я очолю рятівний патруль, — запропонував він.

— Ми повинні рушати негайно! — зойкнув Березопад.

Вогнезір махнув хвостом.

— Треба зберігати спокій, — попередив котів їхній провідник.

— Ми не можемо просто залишити її там! — прошипіла Білокрила.

— Треба відрядити патруль, щоб він пішов та перевірив, чи це правда, — міркував Вогнезір. — Якщо це так, вони попросять її повернути.

У Березопада хутро стало сторчма.

— Попросять?

Вогнезір кивнув.

— Не можна битися з ними в їхньому власному таборі, — зазначив він. — Там старійшини та кошенята.

Мишошубка смикнула одним вухом.

— І не забувайте, що в них Плющолапка, — додала кішка. — Вони можуть завдати їй шкоди, якщо ми нападемо.

Вогнезір сів та обгорнув хвостом лапи.

— Ожинокігтю! — покликав він. — Візьми Орлякошуба, Хмарохвоста й Голуболапку.

Голуболапка підібгала кігті. Вона хотіла не втручатися в це. Вона хотіла вдати, що цього не відбувається.

Білокрила кинулася вперед.

— Я хочу піти з ними!

Вогнезір похитав головою.

— Ожинокіготь упорається, — нявкнув кіт. — Він безпечно поверне Плющолапку.

Білокрила відвернулася, загарчавши.

Вогнезір глянув на Голуболапку.

— Рушай.

Вона злізла зі скелі й приєдналася до Ожинокігтя, Хмарохвоста й Орлякошуба, коли ті виходили з табору.

— Що вона робила на кордоні вночі? — дивувався Хмарохвіст, коли коти прямували між деревами до території Тіньового Клану.

— Вона точно не зрадниця? — буркнув Орлякошуб.

«Ні!» Почуття провини скалкою кольнуло Голуболапку. З її провини Орлякошуб засумнівався у вірності Плющолапки.

— Це ж не вперше якась кішка таємно зустрічається вояком іншого Клану.

Очі в Ожинокігтя потемніли.

«Це все через мене! — хотіла крикнути Голуболапка. — Не звинувачуйте її!»

На кордоні Ожинокіготь сів. Хмарохвіст витріщився на нього.

— Ми що, не підемо в табір? — спитав він.

— Чекатимемо на патруль, — відповів Ожинокіготь.

Хмарохвіст форкнув.

— Ми не знаємо напевно, чи вона в них, — зазначив Орлякошуб.

Хмарохвіст став походжати лінією запахових міток.

— Просто це цілком у манері Тіньового Клану.

Голуболапка нашорошила вуха. Сніг зарипів під її кроками. Тіньовий Клан не спав і патрулював. Вона чекала, прислухаючись до стуку свого серця, поки кроки лап не наблизилися настільки, щоб вона, не викликаючи підозри, мовила:

— Я щось чую!

Ожинокіготь підвівся, вдивляючись у кордон, і зосередився перед собою, хутро його було гладким, погляд спокійним. Назустріч їм через кущі тягнулися Горобинокіготь, Кротоніжка й Крукомороз. Голуболапка змусила себе перестати тремтіти. Усе буде добре. Вона помітила Тигросерда, коли той вислизнув з-поза своїх побратимів. Вона опустила очі на свої лапи, боячись зловити його погляд і виказати почуття.

— Прийшли забрати свою загублю? — гаркнув їм Крукомороз через лінію запахових міток.

Хмарохвіст наїжачився.

— То ви визнаєте, що захопили її!

Кротоніжка зиркнула на білого вояка.

— Тигросерд заскочив її на нашій території, — сердито нявкнула кішка.

Ожинокіготь закліпав очима і спитав:

— Вона в безпеці?

Крукомороз завагався. Голуболапка відчайдушно силкувалася почути якийсь звук сестри в таборі Тіньового Клану.

— Ми її не ображали, — пробурмотів Крукомороз.

Горобинокіготь і Кротоніжка перезирнулися.

— Чи можемо ми забрати її додому? — звернувся Ожинокіготь до воєводи Тіньового Клану.

— Чому він із ними такий чемний? — роздратовано прошепотів Хмарохвіст на вухо Орлякошубові.

Ожинокіготь махнув хвостом.

— Ви ж не хочете годувати зайвий рот, — нявкнув він Горобинокігтеві.

Горобинокіготь кивнув.

— Авжеж, але ми також не хочемо, щоб новаки Громового Клану тинялися через наші кордони.

Горобинокіготь ступив ближче до кордону.

— Можете її забрати, — гаркнув він. — В обмін на котячу м’яту.

Голуболапка пильно глянула на Тигросерда. Його обличчя нічого не видавало. Ще вчора він розповідав про хворого Дрібнохмара, а тепер Плющолапку пропонують обміняти саме на ту траву, яка потрібна для порятунку медикота Тіньового Клану? Мабуть, він розповів побратимам про ділянку з травами. Як він міг?

Біль обпік серце Голуболапки. «Він мене насправді не кохає! — думала вона. — Просто використовував мене, а тепер використовує Плющолапку!» Аж тут Голуболапка завмерла. Хіба вона не зробила б те саме для свого Клану? Кому вона більше віддана: Тигросердові чи Громовому Клану?

— Котяча м’ята? — повторив Ожинокіготь.

— Дрібнохмар хворий на зелений кашлюк, — сказав йому Горобинокіготь. — Тож йому потрібна котяча м’ята, щоб вижити.

Ожинокіготь дивився спантеличено.

— Навіщо так ставити питання?

— Ми не хочемо нашкодити Плющолапці, — виразно нявкнув Горобинокіготь. Сенс його слів був зрозумілий. — Нам просто потрібна котяча м’ята.

Ожинокіготь напружився, і Голуболапка здогадалася, що воєвода змушує себе не реагувати на приховану загрозу. Натомість кіт просто кивнув.

— Я скажу Вогнезорові.

Він хвостом подав знак побратимам і попрямував назад до табору.

* * *

— То чому Жарохвіст просто не звернувся до Сойкопера? — Вогнезір ошелешено дивився на воєводу, коли Ожинокіготь доповів про вимогу Горобинокігтя. — Ми раніше завжди допомагали іншим Кланам.

Біля нього на галявині Сіросмуг закопилив губу.

— І нас ще й ганили за допомогу, — гаркнув він.

Сойкопер стояв біля входу в кубло медикотів. Голуболапка бачила, як його кігті впиваються в сніг.

Листоплеса, що разом із Вивіркострибкою спостерігала за ними, на вигляд була вбита горем.

— Дрібнохмар дуже хворий? — запитала вона.

Ожинокіготь примружив очі.

— Такий хворий, що йому стає сили, щоб тримати в заручниках новачку.

— Я піду і зберу трави, — пробурмотів Сойкопер.

— Дякую тобі, — кивнув Вогнезір. — Я знаю, що трав мало, але Дрібнохмарові вони справді потрібні.

Вивіркострибка виступила вперед.

— А як же Піскошторма?

— А Вишенька?! — Маргаритка бігла галявиною, високо звивши пухнастий кремовий хвіст. — Їй не краще.

Вогнезір опустив голову.

— Ми постараємося допомогти кожному, — нявкнув він. — Але в найбільшій небезпеці зараз Дрібнохмар і Плющолапка. Насамперед ми повинні допомогти їм.

Біля входу в ясла вигулькнуло обличчя Маколеди. Очі королеви були круглими від хвилювання. Погляд Вогнезора на мить зупинився на ній, а потім провідник повернувся до Ожинокігтя.

— Можливо, кіт, який знайшов деревій, знайде ще якісь трави, — пробурмотів він.

Голуболапка хотіла заповзти до свого гнізда й сховатися. А якщо Піскоштормій або Вишеньці погіршає? А якщо вони помруть? «Це все моя провина!» — розпачливо думала новачка.

Розділ 21

Перед Плющолапкою впала миршава миша.

— З’їж це.

Вона подивилася на темно-коричневого вояка Тіньового Клану, який кинув їй здобич, і понюхала.

— Дякую, — спокійно відповіла вона.

Вояк пішов геть, обійшов ожиновий живопліт, який наполовину затуляв куток, де сиділа Плющолапка, від решти табору Тіньового Клану.

— Навіть не знаю, чому вони дають тобі їсти. — Шпаколап похмуро поглянув на неї. — Ти намагалася вкрасти наше.

Плющолапка зневажливо глянула на молодого кота Тіньового Клану, якому було наказано її охороняти.

— Я перетнула кордон помилково, — вкотре пояснила вона.

— Так, звісно.

Шпаколап відвернувся, а потім знову став дивитися на неї.

Плющолапка завела очі під лоба. Кіт поводився так, наче охороняв левицю, а не новачку.

— Як гадаєш, що саме я збиралася робити? Напасти на кубло вояків і захопити табір?

Шпаколап глянув на неї.

— Хто знає, що ти планувала? Коти Громового Клану відомі своєю підступністю.

— Громовий Клан? Підступний?

Плющолапка не повірила власним вухам. Коти Тіньового Клану були найпідступнішими котами в лісі. «А хай йому», — подумала вона та пирхнула. Вона не збиралася марнувати час на розмови із цим мишомізким котом. Новачка вмостилася на животі й заходилася жувати мишу. Гризла жилаве м’ясо та визирала за край ожинового живоплоту: дивилася повз хвіст Шпаколапа й спостерігала, як табір Тіньового Клану заворушився.

Двійко кошенят вистрибнули з маленького отвору в ожиновому живоплоті.

— Ходімо, Росинко! — покликало більше кошеня — смугастий котик, який присів, махаючи хвостом.

— Що? — озвалася його сіра сестра та глипнула на нього.

Смугань кинувся галявиною.

— Біжімо до виходку!

— Не махлюй, Горобчику! — Росинка метнулася за ним.

З-за ожини вистрибнуло третє кошеня.

— Зачекайте на мене! — крикнула мала кішечка.

Вона приземлилася й дивилася вслід іншим широко розплющеними очима.

— Не хвилюйся, Мрячко, — за нею вислизнула смугаста королева. — Ми разом їх наздоженемо.

Вона попрямувала за кошенятами, і Мрячка риссю бігла поряд. Блідо-сіра шкура кошеняти здавалася колючою, наче шишка. Дійшовши до дальнього краю галявини, вони пірнули в тунель виходку й зникли з виднокола.

Кедросерд, посивілий старійшина, вийшов зі свого кубла. Маківка виступила з кущів ожини за ним і позіхнула. Вона подивилася на сіре небо.

— Схоже, падатиме сніг, — мовила вона.

Кедросерд здригнувся.

— Незабаром ми їстимемо той сніг, — відповів він.

Білосніжна кішка перетнула галявину та підійшла до невеликого кагату миршавої свіжини. «А що то на верхівці — невже мертва жаба?» — ахнула про себе Плющолапка та здригнулася. Біла воячка понюхала її, відкусила шматок та понесла його до свого кубла. Звідти виходила інша кішка, у якій Плющолапка впізнала Оливоносу.

— Поділимося цим? — запропонувала воячка.

— Дякую, Снігопташко, — озвалася через плече Оливоноса.

— Поділимося полівкою, Совокігтю? — спитала вона.

Плющолапка пожувала мишку, трохи здивована тим, що табір Тіньового Клану поводиться так само, як і табір Громового Клану. «А чого ти очікувала? — спитала вона в себе. — Що замість них тут зранку нипають миші та білки?»

Горобинокіготь пірнув у кубло Чорнозора та невдовзі вийшов звідти разом із провідником Тіньового Клану.

Вони недовго перемовлялися, а потім Горобинокіготь звів підборіддя й гукнув до всього Клану:

— Нехай усі, хто ладен полювати, збираються в патрулі.

Навколо нього закружляли шкури котів. Плющолапка напружилася, прагнучи впізнати якомога більше вояків. За фігурами та мастю ці коти були дуже схожими на котів Громового Клану, принаймні більше, ніж на кістлявих котів Вітряного Клану чи гладких котів Річкового.

— Щурошраме, Жеврошубе, Снігопташко та Яблукошубко, — кивнув кожному Горобинокіготь. — Ви сьогодні очолите мисливські патрулі. Багряновербе, ти візьми прикордонний патруль. Тигросерде, Кротоніжко й Крукоморозе, — він махнув хвостом, — ви підете зі мною.

Вохрошубка хльоснула хвостом.

— На тренувальну галявину намело снігу, — повідомила вона. — Нам потрібно знайти більш захищену місцинку, або ж тренуватимемося в таборі.

Горобинокіготь кивнув.

— Якщо хтось знайде гарне місце для тренувань, повідомте мене, — сказав він. — А до того часу бойовий вишкіл відбуватиметься тут.

Кошенята вибігли з тунелю для виходку.

— Ота дивна кішка ще тут? — пискнув Горобчик. — Та, яку Тигросерд привів минулої ночі?

Вояки здивовано перезирнулися. Плющолапка напружилася, коли один за одним коти стали повертатися й дивитися на тихий куток, де вона притулилася. Вона не збиралася ховатися, наче вчинила щось погане на їхній дорогоцінній території. Випнувши груди, вийшла з-за ожини й зустрілася з ними поглядом.

Горобинокіготь ступив на середину галявини.

— Тигросерд знайшов новачку Громового Клану за нашою лінією запахових міток минулої ночі, — оголосив він.

Шкури за ним стали їжачитися.

— Вона була сама? — запитав Щурошрам.

— Інших котів патруль не знайшов, — відповів Горобинокіготь. — Запаху вояків теж не було.

— Ти впевнений? — перепитала Оливоноса. — Вони можуть намагатися захопити більше нашої території!

— Не будуть вони цього робити! — не втрималася від крику Плющолапка.

Настовбурчившись, Шпаколап повернувся до неї.

— Цить! — нявкнув він.

Плющолапка похмуро глянула на нього, а Вохрошубка просунулася вперед і повернулася до побратимів.

— Це ж просто новачка, — нявкнула вона.

Горобинокіготь сів та обгорнув хвостом лапи.

— Ми наразі потримаємо її в себе, — нявкнув він. — Безперечно, Громовий Клан скоро її розшукає. До того часу вона не становить загрози.

— Так, — буркнув Шпаколап. — Жодної загрози.

Плющолапка боролася з бажанням ляснути його по вуху.

Горобинокіготь випустив кігті.

— Патрулі мають іти, — наказав він. — Ми не можемо гайнувати час — треба полювати.

Щурошрам, Жеврошуб, Снігопташка та Яблукошубка попленталися до побратимів, збираючи свої патрулі. За кілька ударів серця вони вже промайнули крізь ожиновий живопліт у сосновий ліс.

Тоненьке нявкання змусило Плющолапку обернутися.

— Гей, громовичко! — нявкнув хтось.

Малий Горобчик перескочив кущ ожини й стояв обличчям до неї, вигнувши спину й розпушивши хутро. Плющолапка замуркотіла, побачивши, що за ним вискочила Росинка, а Мрячка, тремтячи, визирала з-за колючих стебел.

— Ти вмієш літати? — запитав Горобчик.

Плющолапка кліпала очима.

— Літати? — перепитала вона.

— Вояки казали, що ви просто злітали з дерев під час битви.

— О, так, — кивнула Плющолапка. — Усі коти Громового Клану вміють літати.

— Брехуха, — прогарчав Шпаколап.

Плющолапка знизала плечима.

— Я не винна, що в кошенят Тіньового Клану мізки завбільшки з макові зернятка.

Горобчик сердито зашипів та кинувся на неї.

— Ні, у нас великі мізки!

Плющолапка пригнулася й загарчала йому в обличчя, оголивши зуби. Хутро кошеняти миттєво пригладилося, а його очі розширилися від жаху.

— Вузлошубко! На допомогу!

Він, не припиняючи волати, розвернувся й побіг геть. Мрячка й Росинка чкурнули слідом за ним, голосячи.

Шпаколап обернувся на неї.

— Ну, і для чого ти це зробила? — спитав він.

— Вибач, — скривилася Плющолапка. — Я не думала, що так їх налякаю. — Її шкіра горіла від сорому. — Я просто пожартувала.

— Ці малі зростають на казках про те, як вояки Громового Клану їдять кошенят заради розваги! — огризнувся Шпаколап.

Плющолапка витріщилася на нього.

— Справді?

— Тепер їм снитимуться погані сни.

— Дозволь мені вибачитися перед ними, — запропонувала Плющолапка.

Аж тут зашелестіла ожина, і до них тихо підійшов Чорнозір.

— Вибачишся! — гаркнув він. — Але не зараз.

Плющолапка виструнчилася. Чорнозір був величезним котом. Одна його чорна лапа була завбільшки з її голову.

— Мені справді дуже прикро, — нявкнула вона.

У Чорнозора весело здригнулися вуса.

— Не хвилюйся. Ми наразі не збираємося покласти тебе на кагат свіжини.

Його очі ніби сяяли. Він був у гарному гуморі? Кіт оглянув куток, у якому її тримали, глипнув на напівз’їдену мишу біля її лап.

— Вибач, що доводиться тримати тебе тут. Ти наїлася?

— Так. — Плющолапка квапливо штовхнула половинку мишки до нього. — Я не хочу зловживати вашою їжею. Здобичі зараз мало.

Чорнозір опустив голову.

— Я сподіваюся, що ти хочеш повернутися додому.

Плющолапка відчула, як її очі блищать.

— Хочу, — зізналася вона.

— Ти невдовзі повернешся у свій табір. — Кіт дивився кудись повз неї. — Але для цього потрібно укласти угоду. Громовий Клан має те, що нам потрібно.

Він розвернувся й пішов геть.

Плющолапка дивилася, як він іде, неспокій шпичкою вколов її в живіт.

— Угоду? — перепитала вона.

Шпаколап знизав плечима.

— Можливо, ми обміняємо тебе на їжу, — припустив він.

З ожини визирнула Вохрошубка.

— З тобою все гаразд?

Співчуття в нявканні черепахової кішки змусило Плющолапку засумувати за домівкою більше, ніж раніше.

— Зі мною все гаразд. — Вона глитнула, щоб проковтнути клубок, який підійнявся в її горлі. — На що ви хочете мене обміняти?

— На трави, — відповіла Вохрошубка. — Дрібнохмар хворий. Нам потрібні котяча м’ята й пижмо. Тигросерд сказав нам, що Сойкопер вирощував якісь трави.

— Тигросерд? — розгублено перепитала Плющолапка.

«Але Тигрозір сказав мені, що Тіньовий Клан давно знав про трави, — розмірковувала вона. — Тому вони й хотіли вторгнутися на територію Громового Клану. Невже Тигрозір збрехав?»

— Він чув, як учора про це говорили вояки Громового Клану, — сказала їй Вохрошубка.

«Ні, усе було не так! — люто міркувала Плющолапка. У її вухах застукотіла злість. — То Голуболапка йому сказала!» Як її сестра могла так зрадити свій Клан?

Плющолапка оглянула свою в’язницю.

«Як вона могла мене зрадити?» — сумно подумала новачка.

Вохрошубка підійшла ближче.

— Не хвилюйся, люба, — сказала вона, округливши очі. — Я впевнена, що Сойкопер залюбки пожертвує кількома травинками заради тебе. Незабаром ти будеш удома.

Плющолапка позадкувала, її хутро стояло сторч.

— Тобі не треба до виходку? — запропонувала Вохрошубка. — Ти могла б розім’яти лапи. Ти, мабуть, задерев’яніла, сидячи тут на одному місці. — Вона хвостом відмахнулася від Шпаколапа. — Я стежитиму за нею.

Вохрошубка провела її через табір. Галявина була довга й широка. Усі кубла акуратно розташовувалися стіною з одного боку табору. Плющолапка була вражена. Це здавалося ідеальною місциною для відпрацювання бойових прийомів. Світошубка, що лежала біля краю, звела очі від жаби, яку жувала, і скривилася. Горобчик тулився до Вузлошубки. Росинки та Мрячки ніде не було видно. Кедросерд і Маківка лаштували гнізда на снігу біля свого кубла й спостерігали, як вона проходить повз них.

Шкіру Плющолапки обсипало жаром. Вона відчула полегшення, коли увійшла до виходку в ґрунтовому тунелі. Вохрошубка тим часом чекала на неї на галявині. Ґрунтовий тунель вів за межі табору, і Плющолапка раптом подумала, чи не зможе вона вислизнути й добігти до кордону.

— Ти закінчила? — спитала її Вохрошубка.

Плющолапка відштовхнула цю думку. У лісі повно патрулів, які краще за неї знали територію. Вона засипала снігом свій бруд і попрямувала назад через тунель.

— Я хочу вибачитися перед кошенятами, — сказала вона Вохрошубці, коли вийшла.

— Чому це?

— Я їх налякала.

Вохрошубка замуркотіла.

— То мені й здалося, що Горобчик поводиться трохи тихіше, ніж зазвичай.

Вона повела Плющолапку галявиною до Вузлошубки. Коли вони наблизилися, Мрячка вискочила з кубла й сховалася за смугастою королевою. Росинка побігла слідом і пірнула під хвіст Вузлошубки.

Горобчик, тремтячи, звів підборіддя.

— Я тебе не боюся! — гаркнув він.

— Добре.

Аж тут крик пронісся табором. Жарохвіст вискочив крізь прогалину в ожині та помчав уперед, дико витріщивши очі та розпушивши хутро.

Вохрошубка наїжачилася.

— Що таке?

Вона підбігла до наляканого медикота.

— Темрява! — ахнув Жарохвіст. — Холодна, засмоктувальна темрява.

Очі рудого кота були чорні від жаху.

Чорнозір вискочив зі свого кубла.

— Що сталося? — Кіт проскочив повз Димонога та втупився в медикота.

Погляд Жарохвоста був прикутий до провідника.

— Насувається велика темрява, — прошипів він. — Я відчуваю її навколо себе. Вона поглине Тіньовий Клан, як нескінченна хвиля, й засмокче нас — засмокче до загибелі.

Чорнозір підсунув морду ближче до медикота.

— Що ми можемо вдіяти? — питав він.

— Ми повинні підготуватися до бою. Зоряний Клан мав рацію. Ми самі-одні, і нам потрібно боротися за своє життя!

Димоніг нахилився вперед.

— З ким? З ким ми повинні боротися?

Жарохвіст похитав головою.

— Я не побачив, — зізнався він.

— Мабуть, з іншими Кланами, — прогарчав Чорнозір. — Якщо Зоряний Клан каже, що ми маємо битися самотою, то, мабуть, ми маємо битися саме з ними!

Біля Плющолапки затремтіла Вузлошубка й хвостом підкликала кошенят. Ожиновий живопліт затремтів. Плющолапка повернулася й побачила, як Тигросерд входить до табору. За ним слідували Горобинокіготь, Кротоніжка та Крукомороз.

Жарохвіст випростався, його нявкання раптово стало спокійним.

— Наближається найбільша битва в історії Кланів і ми повинні підготуватися до неї! — урочисто нявкнув він.

Широкі Тигросердові плечі напружилися. Він озирнувся, спіймавши погляд Плющолапки. «Нас уже готують», — буцімто хотів сказати він їй.

Плющолапка не втішилася цим поглядом. Пророцтво Жарохвоста про загибель налякало її, вона хотіла, щоб навколо неї були її побратими й Вогнезір вирішував, як до цього слід готуватися просто зараз, а що може почекати наступного дня.

Якщо наближалася вирішальна битва, Плющолапка хотіла б зустріти її вдома.

Розділ 22

Голуболапка поза терновою огорожею нашорошила вуха. Вона чула, як патруль з Ожинокігтем на чолі повертався від кордону Тіньового Клану. Орлякошуб і Сіросмуг ішли слідом за воєводою, важко ступаючи лапами по снігу. З ними була Плющолапка, за нею слідувала Вивіркострибка.

Голуболапку нервувала мовчанка патрульних. Вони не лаяли Плющолапку за необачність. Не питали, що сталося в таборі Тіньового Клану. Її шкіра свербіла від передчуття. Чи пробачить їй Плющолапка, що вона дала Тіньовому Кланові змогу взяти сестру в полон?

Патруль з’явився на вершині схилу й попрямував униз, до табору. Голуболапка спробувала перехопити погляд Плющолапки, але сестрині очі, темні від хвилювання, були втуплені в її лапи.

— З тобою все гаразд? — Голуболапка стрибнула до Плющолапки. — Вони ж не поранили тебе?

— З нею все гаразд, — відповіла їй Вивіркострибка. — Нехай вона відпочине.

— Вогнезір не захоче з нею поговорити?

Вивіркострибка похитала головою.

— Що зроблено, те зроблено, — зітхнула вона. — Плющолапка знає, що припустилася дурної помилки. Вона більше такого не скоїть.

Голуболапка замовкла. Чому Плющолапку не хотіли допитати про те, що вона робила на кордоні серед ночі?

Плющолапка попрямувала до свого кубла.

— Будь ласка, поговори зі мною! — заблагала Голуболапка.

Її сестра зупинилася й подивилася затуманеними очима.

— Зі мною все гаразд. Не хвилюйся. Я просто втомилася.

— Справді? — Голуболапка нахилилася ближче.

Плющолапка кивнула й відвернулася.

На скелі чулися кроки. Руда Вогнезорова шкура сяяла в сутінках — він навскач мчав із Високого Каменя до котів.

— Усе минуло добре? — запитав він Ожинокігтя.

— Ми дали їм трави, нам повернули Плющолапку, — повідомив воєвода.

— Ви щось дізналися про те, як вони її спіймали? — спитав Вогнезір.

— Вона сказала, що вправлялася в нічному полюванні на кордоні та випадково перетнула запахові мітки.

Шипокіготь супився біля кубла вояків.

— Не варто було посилати за нею старших вояків, — пробурчав він. — Це демонструє занадто велику повагу.

Порохошуб ходив навколо нього, шмагаючи хвостом.

— Якщо котрийсь кіт Громового Клану помре через те, що в нас немає трав, хутро Тіньового Клану буде заплямовано кров’ю, — нявкнув він.

Почуття провини шпичкою кололо Голуболапку, коли вона дивилася вслід сестрі.

— Ну, — пробурмотіла їй на вухо Вивіркострибка. — Залиш Плющолапку, їй треба відпочити. Час вирушати на Зборище.

Голуболапка крутнулася. «Я геть забула про Зборище!» — ахнула про себе новачка. Вона глянула в небо: повня. Якщо сьогодні ввечері побачить Тигросерда, що вона має йому сказати?

Біля тернової огорожі вже чекали Шипокіготь і Порохошуб. Хвіст Вогнезора зник серед ожини біля входу в кубло медикотів. Голуболапка здогадалася: він навідує Піскошторму перед тим, як залишити табір. Карохвістка йшла галявиною разом зі Цвітопалою та Ружопелюсткою, хутро її пушило від холоду. Бубконіс, Лисостриб і Левожар вийшли з укриття вояцького кубла.

Вивіркострибка чекала біля ясел на Листоплесу.

— Як там Вишенька? — запитала темно-руда воячка.

— Її дихання трохи важке, але вона все ще має апетит, — відповіла Листоплеса.

Вони попрямували до тернової огорожі.

Ожинокіготь глянув на кубло медикотів. Від його дихання над носом линула пара. З кубла до нього вийшли Вогнезір і Сойкопер.

— Ходімо, — сказав він їм.

Вони попрямували до озера. Коли патруль ступав берегом, Сойкопер тримався біля Левожара. Місцями сніг був глибокий, утім Левожар провів брата крізь западину й протоптав перед ним доріжку там, де вітерець з озера здув сніг, зробивши покрив досить тонким, тож там було легше перейти.

— Голуболапко? — тихо покликав новачку Левожар.

Кішка поспішила наздогнати виховника.

— Що? — озвалася вона.

— Ти знаєш, що Плющолапка робила на кордоні? — прошепотів Левожар.

Біля нього нашорошив вуха Сойкопер.

— Це не мало нічого спільного з Темним Лісом, — прошепотіла Голуболапка. — Вона просто… — Кішка намагалася придумати причину. — Вправлялася в нічному полюванні, як вона й сказала.

Хвіст Сойкопера сіпнувся, і Голуболапка наполегливо зосередилася на тому, щоб і самій повірити, що Плющолапка робила саме це. Вона не хотіла, щоб Сойкопер шпигував за її думками й дізнався правду.

— Дивіться! — Вивіркострибка не відривала очей від схилу гори.

Вони йшли берегом побіля території Вітряного Клану й побачили, як високо над ними, вздовж гребня, де була болотиста місцина, вишикувалися силуети Вітряних вояків.

— Чого вони чекають? — гаркнув Шипокіготь.

Лисостриб обтрусив сніг із хвоста.

— Можливо, не хочуть прибути на Зборище першими, — припустив він.

Місяць виблискував на шкурах вояків Вітряного Клану, посилаючи довгі тіні на гладкий білий схил пагорба.

— Гайда, — прискорив крок Вогнезір. — Що швидше потрапимо на острів, то краще.

Голуболапка дочекалася, поки Ружопелюстка та Цвітопала її наздоженуть, а потім пристосувалася до їхньої ходи. Цвітопала нервувала.

— Я сподіваюся, з ними буде все гаразд, — казала вона.

— Терносяйна рада, що залишилася головною в кублі медикотів, — зазначила Ружопелюстка.

— Але ж Джмільосмуг постійно кашляє, — зітхнула Цвітопала. — А що, як йому погіршає?

— Сойкопер залишив там Ясносерду, — нагадала їй Ружопелюстка. — Вона знатиме, що робити.

Голуболапка відкинула свої відчуття вгору, до схилів Вітряного Клану, де під шарами снігу скрипів верес. Вояки, які чекали на вершині, не видавали жодного звука, лише дивилися на них. Неспокій скалкою кольнув Голуболапку в живіт. Вона відкинула відчуття далі, аж до території Тіньового Клану, та прислухалася.

— Там може бути пастка, — різко та схвильовано нявкнув Крукомороз.

— Можливо, нам не варто йти.

Чорнозір відкашлявся.

— Ми не повинні виявляти страх, — нявкнув він. — Вони не нападатимуть у повню під час перемир’я.

— Як ти можеш бути впевнений? — запитала Снігопташка.

— Це Зборище! — заявила Вохрошубка. — Не посміють!

«Кого вони бояться? Може, Зоряний Клан попередив їх про вояків Темного Лісу?» — подумала Голуболапка та повернула вуха до Річкового Клану.

— Ти йдеш? — кликала Мільгокрила когось через табір.

— Я залишаюся тут, — твердо заявила Вербояса.

— Чи вони дотримуватимуться перемир’я? — пробурмотів Шуваровус.

Лапи Мохошубки затупотіли по снігу.

— Можливо, нам варто сховати кошенят і старійшин, поки коти не підуть з острова.

Кожен Клан був затуманений страхом, наче місяць — хмарами.

Коли Громовий Клан досягнув острова, Голуболапка почула, як вояки Річкового Клану ступають галявиною. Вона пробралася повз Цвітопалу й Ружопелюстку та присіла на березі біля Сойкопера й Левожара.

— Вони знають! — прошепотіла вона.

Левожар кліпнув на неї очима.

— Хто знає?

— Інші Клани! Вони знають про Темний Ліс.

— Тобі здається, — відповів Сойкопер. Його очі блиснули в місячному сяйві. — Тільки ми знаємо про Темний Ліс.

Голуболапка збагнула, що насправді не чула, щоб котрийсь кіт згадував про котів Темного Лісу.

— Ну, вони напевно чогось бояться, — прошипіла новачка.

— Я знаю, — погодився Сойкопер. — Я відчуваю це в повітрі. Напевно, медикоти розповіли побратимам про попередження Зоряного Клану.

— Можливо, і нам варто розповісти побратимам, — запропонувала Голуболапка.

— І налякати їх до смерті? — спитав Левожар і впився пазурами в сніг. — Ми самотужки зможемо впоратися з усім, що настане.

— Дивіться! — обізвався з краю води Лисостриб. — Крига міцна на всьому шляху! — І молодий вояк уже ковзав по замерзлому озеру.

Голуболапка підійшла до краю і сторожко доторкнулася до криги лапою. Лід обпік її холодом, але вона, коли її подушечка затерпла, спробувала поставити ще одну лапу, а потім ще одну, поки цілком не стала на тверду білу поверхню.

— Повертайтеся! — крикнула Карохвістка. — Лід може зламатися!

— Не хвилюйся! — загорлав Лисостриб. — Тут неглибоко. — На хитких лапах він проковзнув далі, набираючи швидкість, аж доки незграбно не звалився в сніговий замет. — Ого! — Він зупинився, муркочучи. — Спробуй, Цвітопало! Це весело.

Цвітопала кинулася за ним і, зойкнувши від подиву й задоволення, поковзала кригою. У Голуболапки защеміло серце, коли лапи ковзнули під нею. Силкуючись утриматися у вертикальному положенні, вона пішла вперед. Кожен м’яз напружився від страху, але йти через озеро все одно було захопливо. Вона бачила темну тінь води, що плескалася під білою, як місяць, поверхнею. З кожним кроком лап лід стогнав і скрипів.

— Гей! — пролунав із берега острова різкий наказ Вогнезора. — Забирайтеся звідти!

Кігті Голуболапки шкрябали кригу, коли вона намагалася вчепитися в неї, і новачка незграбно сповзла на засніжений берег, з полегшенням відчувши під собою тверду землю.

Ожинокіготь і Порохошуб уже прямували крізь папороть до галявини в соснах. Голуболапка прослизнула крізь тріскотливе листя, розгубившись на мить, коли її побратими зникли. Вона йшла за звуком їхнього хутра, яке аж тріскотіло об стебла, доки не вислизнула на край галявини. Вояки Річкового Клану завмерли, наче закляклі, дивлячись на те, як прибуває Громовий Клан.

— Що з ними? — прошепотіла Ружопелюстка.

Вогнезір попрямував до Великого Дуба й виліз на один із засніжених коренів. Коти Річкового Клану тягнулися одне за одним, наче риби в косяку. Голуболапка насторожено зиркнула на них і підійшла ближче до Цвітопалої.

— Чого вони бояться? — прошипіла Цвітопала.

— Хтозна, — відповіла Голуболапка, втупившись у свої лапи.

Папороть позаду неї хруснула, і вона, обернувшись, побачила Вітряний Клан, який виходив на галявину. Кішка розпушила хутро, здивована тим, що Вітряні коти вже тут. Новачка втратила їхній слід, коли гралася на льоду. Вони розташувалися навколо Громового Клану, майже не дивлячись іншим котам в очі. Бризошуб уп’яв був погляд у Голуболапку, але швидко відвів очі.

Порохошуб ступав поряд.

— Тут ніколи не було так тихо.

— Невже ніхто не збирається ділитися язиками? — спантеличено спитала Вивіркострибка, озираючись навколо.

Патруль Тіньового Клану прийшов останнім. Тіньові коти були напруженими, з круглими очима. Голуболапка помітила темно-коричневі кінчики вух Тигросерда. Він не озирався, шукаючи її, а залишався в колі побратимів. Голуболапка відчула розчарування. Як усе могло так швидко змінитися? Кожен Клан поводився так, ніби перебуває в стані війни з іншими. Чи то Зоряний Клан посіяв зерна недовіри, чи то вояки Темного Лісу?

— Так холодно, ми повинні швидше закінчити Зборище! — гукнула Мрячкозірка з найнижчої гілки Великого Дуба.

Вогнезір сидів трохи далі вздовж гілки, Однозір і Чорнозір, як сови, зачепилися за деревину далі за ним.

Ближче до дерева зібралися Річковий і Вітряний Клани. Коти Тіньового Клану поспішили посісти місце біля них. Голуболапка пішла за побратимами, коли ті увійшли в коло місячного сяйва та вмостилися слухати. Вона продралася повз Ружопелюстку й Цвітопалу і, гадаючи, що в купі котів буде тепліше, влаштувалася між Шипокігтем і Левожаром.

Мрячкозірка, яка тулилася до дерева в місячному сяйві, була схожа на маленьку срібну калюжу.

— Гололист був жорстким, і позаяк на мілководді озеро замерзло, полювати було важко.

— Що ж, іноді й рибожерам доводиться голодувати, — гаркнула Ночехмара.

— Погана погода не завадила нам тренуватися, і, на щастя, ми не хворіємо, — закінчила свою доповідь Мрячконіжка.

Підвівся Однозір.

— Вітряний Клан теж здоровий, дарма що кроликів мало, а сніг навколо табору густий, — повів він. — Ми покращили наші навички стеження та знайшли спосіб відслідковувати здобич біля її нір.

Він кивнув Чорнозорові, який стояв і кілька довгих ударів серця дивився вниз на котів, що там зібралися.

— Горобинокіготь став воєводою Тіньового Клану, — оголосив він нарешті, здавалося, ретельно добираючи слова. — Ми все ще сумуємо про втрату Бурошубки. Їй було рано помирати. — Він не дивився на Вогнезора, але провадив далі: — Полювання було важким, і Дрібнохмар захворів. Але я радий повідомити, що ми знайшли ліки, і він буде з нами наступної повні.

Серед котів Тіньового Клану здійнявся схвальний шепіт. Голуболапка відчула, як біля неї напружився Шипокіготь, і почула, як пазурі Левожара шкрябають засніжену землю.

Вогнезір підвівся. Його погляд був прикутий до Чорнозора.

— І як ви знайшли ці ліки? — з викликом запитав він. Голуболапка почула, як частішає дихання котів і як снують їхні лапи: усі Клани навколо неї напружилися. Вогнезір не дочекався відповіді. — Ви взяли в заручниці одну з наших новачок, ось як.

Від вояків Річкового та Вітряного Клану почулися приглушені зойки.

— Вона була на нашій території! — прошипів Чорнозір.

— І ви мали право її прогнати, — відповів Вогнезір. — Але який справжній вояк бере кішку, надто молоду, щоб захищатися, і торгується нею, наче здобиччю?

Чорнозір вишкірив зуби, а Вогнезір провадив далі.

— Справжній вояк мав би сміливість попросити те, чого він хоче. — Провідник Громового Клану вигнув спину. — Вам пощастило, що ми не завдали у відповідь жорсткішого удару. Ми вже перемогли вас цієї повні. Не думайте, що ми не ладні зробити це знову.

Чорнозір розгладив хутро. Його очі замружилися до щілинок.

— Хай би що сталося, — видихнув він, — Тіньовий Клан буде до цього готовий.

— Тепер ми готові! — Горобинокіготь, який сидів біля підніжжя дерева, скочив на лапи та наїжачився.

Крукомороз і Димоніг стали біля нього й пильно глянули на котів, не зводячи очей із вояків Громового Клану.

Левожар скопилив губу, а з горла Вивіркострибки вирвалося гарчання. Порохошуб насторожив вуха. Глитнувши, Голуболапка випустила пазурі. Чи вони збиралися битися просто тут? Вона глянула на яскравий ясний місяць. На небі не було жодної хмаринки, яка припинила б перемир’я.

Голуболапка почула шепіт, що пролунав серед Кланових котів.

— Починається?

— Чи настане темрява?

— Але місяць досі світить!

Здавалося, це не мало значення. Кожен кіт дійшов до краю. Очі блищали в місячному сяйві: вояки напівобережно-напівзагрозливо дивилися на інші Клани.

Мрячкозірка підхопилася на лапи.

— Річковий Клане! Ми йдемо додому.

Вона зіскочила з дуба й повела свій Клан поміж роздратованих вояків. За нею зіскочив Однозір, слідом Чорнозір. Вони мовчки вивели свої Клани з галявини.

Голуболапка дивилася, як Вогнезір зліз із Дуба останнім. На дальньому боці галявини шурхотіла й шелестіла папороть, коли крізь неї пробиралися Клани.

«Я маю поговорити з Тигросердом!» — подумала вона.

Новачка побігла за котами, що швидко рушили геть, і помітила кінчик Тигросердового хвоста. Вона вчепилася в нього, зішкрябнувши з його кінця пучок, тож кіт обернувся й зиркнув на неї.

— Що?

— Ми повинні поговорити!

Його очі пом’якшали.

— Авжеж.

Він повів її в тихіше місце, де жорсткі стебла папороті змінювалися засніженими купами трави.

— Вибач, що не міг із тобою поговорити раніше, але ситуація напружена, — пробурмотів вояк.

Голуболапка скоса глянула на нього.

— Ти розповів Чорнозорові про трави Сойкопера!

Він уважно дивився на неї, не прохопившись ані словом.

— Як ти міг? — закричала Голуболапка. — Якщо Піскошторма помре, це буде твоя провина!

— Але ж Дрібнохмар хворів.

— Так і Піскошторма теж!

— Не на зелений кашлюк.

Гнів Голуболапки зростав. Тигросерд буцімто говорив так розважливо. Він хіба не зрозумів, що зробив? Тигросерд погладив її хвостом по боці, і вона здригнулася.

Він насупився.

— Якби Сойкопер був справжнім медикотом, він сам дав би нам ті трави.

— Він повинен ставити своїх побратимів на перше місце!

Тигросерд схилив голову набік.

— Я теж.

Голуболапці стало зле. Вона хотіла, щоб ця розмова зараз припинилася, але вона мусила знати.

— То ти ставиш їх навіть вище за мене?

У Тигросерда затремтів хвіст.

— Я не це мав на увазі. — Його бурштинові очі округлилися. — Я просто…

— Я думаю, що саме так, — урвала його Голуболапка ледь чутним шепотом. Вона повернулася й пішла геть. — Я думаю, що саме це ти й мав на увазі.

Розділ 23

Плющолапка крутилася в гнізді. Вона почула хрускіт снігу й тупотіння, коли її побратими вибігли з табору й попрямували до острова. Кішка затулила лапою ніс.

«Я роблю це, щоб бути кращою воячкою! — думала вона, замружуючи очі. — Я роблю це для свого Клану!»

Провалившись у сон, новачка роззирнулася навколо. Вона була в Темному Лісі. Кішка покуштувала повітря, але не відчула нічого, окрім кислуватого запаху землі та цвілі на деревах.

— Шулікокриже? — покликала вона.

Її нявкання відлунювало між деревами. Їй потрібно було побачити його обличчя. «Він хоче, щоб я була великою воячкою, от і все», — думала вона.

Кішка йшла зарослою мохом стежкою. Було дивно відчувати теплу землю під лапами після того, як вона звикла до кусливого снігу. Дерева розступилися, і перед нею простягнулася річка. З легким відчуттям задоволення вона згадала, як разом із Дірколапом вони занурили під воду Темносмуга.

Вона пройшла кілька кроків уздовж темної води, перш ніж помітила крізь дерева світло. Новачка звернула на стежку, яка зміїлася в глиб лісу. Світло стало яскравішим, і вона наддала ходи. Товсті стовбури щільніше її оточили. Плющолапка не зводила очей зі світла. Підійшовши ближче, вона зрозуміла, що світло линуло від дивного сірого гриба, який ріс біля стовбурів і протискався між корінням. Невже той гриб і віддзеркалював місяць?

Плющолапка напружилася, щоб побачити круглий білий місяць. Тут теж має бути повня, чи не так? Але гілки надто густо переплелися над головою. Ні неба, ані місяця не було видно. Гілля застукотіло, хоч не було ніякого вітру. Хребтом Плющолапки пробігли дрижаки. «Не будь дурепою», — вмовляла себе вона.

З полегшенням вона почула голоси й поквапилася вперед. За купчастими стовбурами розмовляли Тигросерд і Тигрозір.

— Ти запізнився, — сердито сказав Тигрозір.

Плющолапка нашорошила вуха, намагаючись почути Тигросердову відповідь.

— Мені потрібно було піти на Зборище.

— Тренування важливіші.

Вона пірнула за дерево й визирала з його тіні. Тигрозір кружляв навколо Тигросерда.

— Хіба ти ще не знаєш, хто твої справжні побратими? — гаркнув він. — Хіба я не заслуговую на твою відданість більше, ніж ті мишоїди?

Плющолапка заклякла. Невже Тигрозір намагався налаштувати Тигросерда проти Тіньового Клану?

Вона почула звук удару. Тигросерд застогнав. Плющолапка прослизнула вперед, сховавшись за наступним деревом, і лише потім наважилася визирнути. Тигрозір припер Тигросерда до землі.

— Це та сама помилка, якої ти припустився у битві з Громовим Кланом, — посміхнувся Тигрозір перед тим, як відпустити Тигросерда.

Тигросерд підхопився.

— Що я зробив не так?

— Не стежив за моїми лапами.

Тигрозір кинувся вперед, ніби хотів вибити задні лапи з-під вояка Тіньового Клану. Тигросерд відскочив, високо здійнявши задні лапи, але Тигрозір виявився прудкішим. Поки Тигросерд ухилявся від випаду, темний вояк затиснув шию молодого кота зубами. Вивів його з рівноваги, і Тигросерд зі стукотом упав на бік.

— Ніколи не забувай, що лапи б’ють, а щелепи вбивають, — прогарчав Тигрозір, відступаючи.

Тигросерд підскочив.

— Я не забуду, — мовив він.

— Левожар це знає, — прогарчав Тигрозір. — Так він убив Бурошубку. Якщо ти не можеш зрівнятися з тими слабаками з Громового Клану, ти ніщо.

Плющолапка ахнула. «Тигрозір збрехав мені! — з хвилюванням подумала вона. — Він геть не лояльний до Громового Клану!» Її груди стискалися, і вона намагалася врівноважити дихання. «Він говорить Тигросердові те саме, що й мені, — міркувала новачка. — Виходить, що він узагалі не навчав мене допомагати Громовому Кланові».

— Коли настане остання битва, — провадив далі Тигрозір, — марнування часу на Зборищі тобі не допоможе. Ми битимемося проти чотирьох Кланів і їхніх мізерних предків. Тоді ми й побачимо, хто справжні вояки.

Плющолапка втекла. Вона мчала через ліс, дерева розпливалися обабіч. Мабуть, він казав про битву, яку бачив Жарохвіст у своєму видінні. Ось чому Шулікокриг її завербував.

Вона не була особливою.

Вона була дурною.

Тигрозір не хотів допомагати Громовому Кланові. Він прагнув улаштувати війну проти Кланів. І використовував проти них їхніх власних вояків!

Задихаючись, Плющолапка зашпорталася й зупинилася. Шлях їй перегородила річка. «Як мені потрапити додому?» — у паніці подумала вона. Новачка знову й знову кліпала очима.

«Прокидайся! Прокидайся!» — наказувала вона собі.

— З тобою все гаразд, мала?

На мить Плющолапка уявила, що вона знову в яслах і її будить Маргаритка. Вона різко розплющила очі й побачила Кленодиму. Помаранчево-біла воячка дивилася на неї з насмішкуватим блиском в очах.

— Облиш мене! — зашипіла Плющолапка.

— Тобі сниться поганий сон, люба? — посміхнулася Кленодима.

Плющолапка здригнулася від її смердючого подиху.

— Чому б тобі просто не зникнути геть? — огризнулася вона.

Кленодима розігнула кігті.

— О, я нікуди не піду, поки не закінчу певні справи.

Плющолапка змусила себе не труситися.

— Я… я шукала Шулікокрига.

— Він зайнятий. — Кленодима підійшла ближче. — Він хотів, щоб я тренувала тебе сьогодні.

Плющолапка глитнула.

— Справді?

— Спробуємо ті прийоми бійки в річці, що їх ти вивчила минулого разу.

Із завмерлим серцем Плющолапка подивилася на річку.

— Покажи мені, чого ти навчилася, — наказала Кленодима, а потім розвернулася й пішла у воду.

Плющолапка змусила себе йти слідом. Вода сочилася навколо її лап і тягла за шкуру.

— Я вже достатньо глибоко зайшла? — спитала Кленодима.

Вода хлюпалася об плечі воячки. Плющолапка змушена була йти за нею навшпиньки, щоб мати змогу тримати ніс над водою. «Що тепер буде?»

— Ну ж бо, ти повинна згадати свій урок, — під’юджувала Кленодима.

— Я повинна вибити з-під тебе лапи.

— Ану ж, люба.

«Швидко зроби це, і квит», — наказала собі Плющолапка. Вона звела дух і пірнула під воячку, тепла слизька вода, хлюпаючи, омила її морду. Вона підпливла до лап Кленодимої і простягнула лапу, щоб вдарити. Важка вага вдарила її у спину й штовхнула глибоко у воду, новачка сильно вдарилася грудьми об дно річки. Плющолапка борсалася, кров шуміла в її вухах. Кленодима її притиснула. Великі котячі кігті пронизували шкуру Плющолапки, міцніше притискали її до каміння.

Плющолапка корчилася на дні річки, з рота виривалися бульбашки. Кленодима виштовхувала з її грудей повітря. Новачка дико борсалася, адже сподівалася відбити Кленодиму. Легені Плющолапки мало не розривалися. Чорнота залила її зір. Вона боролася з бажанням вдихнути й наглитатися води.

Новачка щосили розмахувала задніми лапами, але вони лише билися об камінь. Він ворухнувся, посунувшись ледве на вус. Плющолапка замахала знову, ще дужче. Камінь зрушив і потім швидко відкотився. Лапи Кленодимої зсунулися. Плющолапка потужно відштовхнулася й злетіла вгору. Їй вдалося вирватися й звільнитися, бо Кленодима заточилася.

Попри брак повітря, Плющолапка змусила себе залишитися під водою. Вона вдарила лапами й попливла під водою якомога далі від Кленодимої. Коли дно річки стало підійматися вгору, вона навскоси випливла та вилізла з води на дальній берег. Новачка ковзала по багнюці й ковтала повітря.

Глянувши через плече, вона побачила, як Кленодима хлюпається в річці, обшукуючи дно неслухняними лапами. Нахилившись низько, немов видра, Плющолапка прокралася берегом і пройшла між деревами. Коли кішка переконалася, що сховалася в тіні, вона впала, важко дихаючи, на землю й викашляла повні легені чорної води. Знесилена новачка заплющила очі.

— Плющолапко?

«Голуболапка!»

Вона звела погляд і з полегшенням побачила краї свого гнізда й обличчя сестри, що тривожно вдивлялося в неї через сплетені стебла. Світанкове світло поволі просочувалося крізь папороть.

— З тобою все гаразд?

Плющолапка знову закашлялася, її груди палали вогнем.

— Так, — прохрипіла вона. — Зараз зі мною все гаразд. — Вона ніколи більше не хотіла повертатися до Темного Лісу, ніколи. — Як минуло Зборище? — спитала вона.

— Мені потрібно тебе дещо запитати, — стурбовано сказала Голуболапка.

Вони чули, як Клан заворушився поза їхнім кублом.

— Що?

Голуболапка нахилилася ближче, і Плющолапка сіла.

— Розкажи мені ще раз про Тигросерда. — Її вуха поворушилися. — Він справді тренується в Темному Лісі?

Плющолапка опустила очі.

— Так, — пробурмотіла вона. — Мені шкода.

— Менше з тим, — зітхнула Голуболапка. — Я не думаю, що він колись мене кохав.

Плющолапка рвучко підвелася.

— Не кажи так! — нявкнула вона.

Голуболапка похитала головою.

— Ти не розумієш.

— Я розумію! — Плющолапка вискочила з гнізда й притиснулася до Голуболапки. — Тигрозір обдурив його так само, як і мене!

Голуболапка витріщилася на неї.

— Що ти маєш на увазі?

— Це все була брехня…

— Почекай! — відрізала Голуболапка. — Левожар і Сойкопер теж повинні це почути.

Плющолапка витріщилася на сестру. Про що вона говорила? Який стосунок мали до цього ті коти?

— Просто довірся мені, — сказала Голуболапка.

Вона допомогла Плющолапці підвестися на лапи й підштовхнула її до виходу з кубла.

Сойкопер виходив зі свого кубла з пучком висохлих трав у щелепах. Він ніби відчув Голуболапку, бо перевів на новачок незрячий погляд і примружив очі. Відтак засунув трави під камінь біля входу в кубло й поспішив до них.

— Усе добре? — запитав медикіт.

— У нас усе гаразд, — сказала йому Голуболапка. — Де Левожар?

— Я тут. — Золотавий вояк навскач спускався з Високого Каменя.

— Треба поговорити, — прошипіла Голуболапка. Вона попрямувала до входу, Сойкопер із Левожаром пішли за нею.

«Що відбувається?» — дивувалася Плющолапка.

Здавалося, тут не менше таємниць, ніж у Темному Лісі.

Голуболапка повела всіх крутим схилом до виходу, далі пробралася крізь наметаний сніг і перестрибнула через повалене дерево. Земля позаду була чистою, бо стовбур захищав її від снігу. Голуболапка присіла біля гнилої кори, а Сойкопер і Левожар влаштувалися поряд. Плющолапка якусь мить балансувала на стовбурі, а потім стрибнула до них. Вони тулилися одне до одного, хитаючись під холодним вітром.

— Ну ж бо, Плющолапко, — озвалася Голуболапка. — Скажи їм.

Плющолапка перевела погляд із Сойкопера на Левожара. Їхні шкури поколювало від нетерплячки. Вона глибоко вдихнула й повела:

— Уві сні я відвідувала Темний Ліс.

— А то ми не знали, — буркнув Сойкопер.

Плющолапка закліпала, але опанувала себе.

— Тигрозір тренував мене, — говорила вона далі, намагаючись розчавити метеликів, які тривожно пурхали в її животі. — І Шулікокриг. Вони сказали, нібито хочуть, щоб я стала великою воячкою, щоб я могла захистити свій Клан.

— І ти їм повірила? — рявкнув Левожар.

Голуболапка обернулася та сердито глипнула на виховника.

— Нехай вона розповість! — гаркнула вона.

Плющолапка вдячно глянула на сестру.

— Тигрозір сказав, що він відданий Громовому Кланові. Що він народився в Громовому Клані й ніколи не переставав відчувати себе Громовим котом.

Сойкопер повільно кивав.

— Гаразд, — нявкнув він.

— Я просто хотіла бути такою самою гарною воячкою, як Голуболапка, — пояснила Плющолапка. — Хотіла бути такою самою вправною, щоб мене теж усі помітили.

Вона з полегшенням побачила, як погляд Левожара пом’якшився.

— Ти гарна новачка, Плющолапко, і з тебе вийде чудова воячка. Але не намагайся конкурувати зі своєю сестрою.

«Чом би й ні? — роздратовано подумала Плющолапка. У ній спалахнули старі ревнощі. — Що в ній такого особливого?» Але вголос вона сказала:

— Усе закінчилося. Я знаю правду. Тигрозір і його вояки планують напасти на всі Клани. Вони хочуть нас знищити. Я ніколи не повернуся до Темного Лісу.

Вона відчула втому в м’язах та розслабилася.

— Ну, і як ти це припиниш? — нявкання Сойкопера заскочило її зненацька.

— Що припиню?

— Коли ти лягаєш спати, ти маєш вибір, чи бачити тобі уві сні Темний Ліс, чи ні? — напосідав на неї Сойкопер.

Плющолапка зіщулила очі.

— Я… мабуть, ні. Я просто там прокидаюся, — зізналася вона.

Сойкопер сів.

— Добре.

— Що ти маєш на увазі? Отже, коли я знову прокинуся, то опинюся там, сама того не бажаючи? — Плющолапці стало зле. — Ч-чому ж це добре?

— Тому що ти станеш нашою розвідницею, — заявив Сойкопер.

Плющолапка затремтіла.

— Але я не хочу йти туди знову, — зізналася вона.

— Запізно, — знизав плечима Сойкопер. — Ти вже приєдналася до Темного Лісу. Думаєш, Тигрозір відпустить тебе після того, як так старанно тебе тренував?

— Але я більше не хочу тренуватися!

Сойкопер не слухав. Його сліпий блакитний погляд, здавалося, впивався в її очі.

— Вони ще не знають, що ти передумала, еге ж?

Плющолапка похитала головою, їй несила було прохопитися ані словом.

— Тоді ти повинна далі тренуватися з ними й розповідати нам усе, що дізнаєшся.

У Плющолапки закалатало серце.

— Ти хочеш, щоб я шпигувала за ними?

— Звичайно. — Сойкопер пригладив лапою вуса. — Ти була ладна зрадити нас. То чому б тобі не зрадити їх?

Голуболапка різко сіла.

— Вона не знала, що зраджує нас…

Сойкопер її урвав.

— Вона тренувалася з Тигрозором, — відрізав він. — Як це могло допомогти Громовому Кланові?

Левожар огорнув хвостом передні.

— Я думаю, що це гарна ідея, — мовив він.

Плющолапка почувалася так, наче опинилася в черговому страшному сні.

— Але тільки в тому разі, — вів далі Левожар, — якщо Плющолапка погодиться.

Вона відчула на плечах лапи Кленодимої, які притиснули її до дна. «Ні!» — жахнулася вона про себе. Вона просто хотіла знову бути звичайною новачкою, приносити мох для Мишошубки й Мурка, вчитися полювати в справжньому лісі зі справжніми котами.

— Я туди більше не повернуся, — нявкнула вона.

— Вони можуть не залишити тобі вибору, — пробурмотів Сойкопер.

Голуболапка махнула хвостом.

— Дозвольте мені поговорити з нею наодинці. Будь ласка.

Левожар кивнув і скочив на стовбур.

— Ходімо, — покликав він медикота. — Залишмо їх.

Сойкопер легенько зітхнув і пішов за братом.

Коли їхні кроки захрустіли по снігу, Плющолапка глянула на сестру.

— Що відбувається?

Голуболапка знову сіла.

— Є одна штука, яку ти ще не знаєш.

— Яка?

— Перелізь через стовбур, відійди подалі та щось зроби.

— Що?

— Будь-що. — Голуболапка кліпнула на неї. — Кинь сніжку, залізь на дерево. Це не має значення. Просто переконайся, що я тебе не чую і не бачу.

Спантеличена Плющолапка видерлася через стовбур і помчала по снігу. Вона озирнулася й нічого не побачила, а потім пішла далі. Коли вона переконалася, що Голуболапка її не почує, то прокралася за дерево й викопала в снігу яму. Тоді вона знов її закидала снігом і поспішила назад до сестри.

— Ну? — засапано спитала вона.

— Ти викопала яму, а потім її засипала, — сказала їй Голуболапка.

Плющолапка відчула запаморочення.

— Ти що, стежила за мною?

— Ти бачила відбитки моїх лап?

Плющолапка похитала головою.

— Тоді як ти дізналася?

Сестра якусь мить мовчала, дивлячись на неї вологими блакитними очима.

— Я все чую, — нарешті випалила вона. — Я також усе відчуваю, якщо мені треба.

Плющолапка пирхнула.

— Замовкни! — вигукнула вона. — Ти знову просто хизуєшся! Жодна кішка не може все унюхати й почути.

Голуболапка хльоснула хвостом.

— Я не хизуюся, і майже ніхто про це навіть не знає. А втім, іноді мені кортить розповісти. Але я знаю, що маю особливе призначення. Я є частиною пророцтва, яке говорить, що їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах.. Сойкопер і Левожар — решта двоє з Трійки. Тому вони мене слухають. Тому й Вогнезір мене слухає.

— Вогнезір вислухав і мене, коли я розповіла йому про свій сон! — зазначила Плющолапка.

— Але ти все вигадала! — Голуболапка тицьнулася мордою впритул до обличчя Плющолапки. — А я насправді все відчуваю! Зараз я чую, як Дірколапа вичитують за те, що він учора не повитягував кліщів зі шкури Стрибохвоста. Я чую, як Росинка й Мрячка сваряться у своєму кублі за те, кому першій дістанеться смердючий старий горобець, якого приніс їм Крукомороз. Я чую, як Вересохвістка показує Зайцестрибові нову доріжку через найгустішу ділянку дроку, а Однозір миє…

— Годі! — Плющолапка насилу встигала за сестрою. — Ти насправді все це чуєш?

Голуболапка кивнула.

— Усе. Я учула бобрів.

— Ось як ти дізналася, що вони зупиняють воду! — Те, що довгий час бентежило Плющолапку, стало набувати дивного сенсу. — Ось чому Вогнезір послав тебе в подорож, дарма що ти була лише новачкою. — Її голова йшла обертом. — Отже, Вогнезір теж знає?

— Так, але тільки Вогнезір.

Шкура Плющолапки стала гарячою та колючою.

— Чому ти не сказала мені раніше? — запально спитала вона, не даючи Голуболапці навіть можливості відповісти. — Хіба ти не усвідомлювала, як боляче мені було бачити, що тебе виокремлювали як якусь суперновачку?

Голуболапка зніяковіло човгала лапами.

— Мені заборонили комусь розповідати, — зізналася вона. — Жоден кіт не знає також про Сойкопера й Левожара. Окрім Вогнезора.

— Але вони знають один про одного, чи не так? І я впевнена, що Падуболистка теж знала! — Плющолапка дедалі більше гарячкувала. — Це ти винна, що я пішла в Темний Ліс!

Голуболапка здивовано витріщилася на неї.

— Що ти маєш на увазі? — спитала сестра.

— Уперше, коли я зустріла Шулікокрига, це було не в Місці Без Зірок — це було в полі з квітами, за сонячного світла й таке інше. Він… він лестив мені. Він, здавалося, цікавився тим, що саме я вмію робити, а не тим, що вміє моя сестра. Ніколи жоден кіт так не поводився зі мною в цьому Клані. Я тут лише твоя тінь.

— Це неправда! — прошипіла Голуболапка.

— Але я відчувала саме це! Ти не можеш звинувачувати мене за те, що я слухалася Шулікокрига, за те, що я хотіла вивчити всі прийоми, які він мені показував.

— Та жоден кіт тебе не звинувачує, — зітхнула Голуболапка.

Плющолапка замружила очі до щілинок.

— Ти впевнена? Левожар і Сойкопер мені не вірять. Можливо, вони хочуть, щоб я повернулася в Темний Ліс і зосталася там!

Голуболапка насторожила вуха.

— Не будь смішною! Хіба ти не бачиш, що ти нам потрібна? Якщо ми не знатимемо точно, що відбувається в Темному Лісі, наше пророцтво марне. Тож твоє бажання здійснилося: тепер ти особлива.

Плющолапка кліпала очима.

— Тоді краще б воно не здійснилося, — прошепотіла вона. — Мені страшно.

Сестра обійняла плечі Плющолапки хвостом.

— Я знаю, — тихо нявкнула вона. — Нам усім страшно, навіть котам у Зоряному Клані. Гадаю, саме ми маємо бути тими котами, котрі не дадуть Темному Лісу погубити Клани.

Раптом Плющолапці сестра здалася геть крихітною — зніченою кішечкою, яка завмерла посеред безкрайнього снігу.

— Я вам допоможу, якщо зможу, — поспішно пообіцяла Плющолапка. Нині йшлося не лише про неї — насправді це було зовсім не про неї. Це стосувалося кожного кота, який жив біля озера. — Перекажи Сойкоперові й Левожарові, що я повернуся до Темного Лісу. Я далі вдаватиму, що я одна з них, і дізнаюся про їхні плани все, що можу.

Розділ 24

Жарохвіст загорнув котячу м’яту в листок плюща й засунув її до сховища серед ожини. Він заходився складати поряд стебла пижма, збираючись їх зв’язати. Вони розпливалися перед очима. Він важко позіхнув.

— Жарохвосте.

Хтось іздалеку кликав його на ім’я.

— Жарохвосте! — Вузлошубка штовхнула його носом. — Ти що, мене не чуєш?

— Вибач, — обернувся Жарохвіст, кліпаючи очима. — Ти чогось хотіла?

Внутрішньо він зітхнув. Він не знав, чи залишилися ще в нього сили, щоб допомагати іншим котам.

— Будь ласка, прийди й оглянь Мрячку. Вона втратила голос.

— За мить буду, — пообіцяв Жарохвіст. — Спочатку я маю прибрати оце.

Заледве королева вилізла з кубла медикотів, як Дрібнохмарове гніздо зашелестіло. З-за краю вигулькнув коричневий ніс смугастого кота.

— Тобі варто трохи відпочити, — порадив він. Його голос усе ще був хрипким, але вже жвавішим, ніж раніше. — Ти спав минулої ночі?

Жарохвіст, важко ступаючи, підійшов до гнізда виховника.

— Трохи, — неохоче відповів він.

Очі Дрібнохмара сяяли, і взагалі на вигляд йому було краще — дарма що його шкура досі була в ковтунах, він її щойно вимив.

— Я так і думав, — нявкнув кіт. Він повільно сів. — Ти крутився уві сні.

— Поганий сон, — зізнався Жарохвіст.

— Той самий? — спитав Дрібнохмар.

— Так.

Протягом останньої чверті повні Жарохвіст жодної миті не міг спати, щоб йому не наснився той самий сон: немовби він падає далеко-далеко в нескінченну темряву, а навколо нього верещать і голосять коти.

— Але без подробиць?

Жарохвіст повернувся до пижма.

— Зоряний Клан просто посилає сон про темряву, — пробурмотів кіт. — Вони не надсилають ніяких підказок. Я не знаю, хто завдасть удару першим і як нам до цього підготуватися.

Дрібнохмар нахилився вперед.

— Наші предки-вояки завжди з нами, — заспокоїв він. — Інакше вони вас не попереджали б. Можливо, вони теж не знають. Вони розкажуть тобі все, коли зможуть.

— Або тобі, — уточнив Жарохвіст.

Дрібнохмар лагідно замуркотів.

— Давно вже вони мені не надсилали ніяких знаків, — відповів він. — Але не хвилюйся, — хрипко додав кіт. — Я ще довго не планую приєднуватися до наших предків.

Його сколихнув черговий напад кашлю.

Жарохвіст напружився.

— Дати тобі ще котячої м’яти?

Дрібнохмар похитав головою.

— Мені кращає, — запевнив він Жарохвоста.

— Я хочу бути впевненим у цьому. — І Жарохвіст поліз до сховища.

— Гарячка минула, і дихати мені легше. Прибережи котячу м’яту. Бо гололист завжди тягнеться довше, ніж очікуєш.

Жарохвіст перевів погляд на товариша.

— Я радий, що ми врятували тебе.

— І я радий. — Очі Дрібнохмара заяскріли. — Тепер піди й оглянь Мрячку.

Жарохвіст зібрав стебла пижма докупи, відклавши одне вбік, і поклав їх у сховище, поряд із котячою м’ятою.

— Подивися заразом і на Кедросерда, — провадив Дрібнохмар. — Минулої ночі я чув, як він кашляє в кублі старійшин.

— Гаразд.

Жарохвіст узяв стебло пижма й попрямував до виходу.

Вузлошубка походжала сюди й туди біля ясел. Вона поспішила привітати Жарохвоста.

— Сьогодні вранці Мрячка торохтіла, як шпачиха, але коли трішки поспала та прокинулася, то вже не змогла ані словом прохопитися, — доповіла вона.

— Не хвилюйся. — Жарохвіст швидко ввійшов у кубло. — Навіть якщо вона хвора, ми тепер маємо трави.

У яслах було тепло й темно. Горобчик стрибав на піщаній долівці. Він котив поперед себе таку велику кульку моху, що видно було лише його вуса. Ударив по кульці, підкидаючи її вгору, і Росинка підстрибнула, вихопивши її у свої лапи. Горобчик кинувся вперед та повалив Росинку просто на Жарохвоста. Медикіт квапливо відхилився з їхньої дороги.

— Обережно, — попередила Вузлошубка, заходячи в кубло.

З гнізда, сплетеного з гілля ліщини, визирала Мрячка.

Горобчик відскочив від Росинки.

— Мрячка справді хвора! — нявкнув він.

— Ми її вилікуємо якнайшвидше, — пообіцяв Жарохвіст, опускаючи стебло на долівку біля її гнізда.

Він понюхав кошенятко. Вона була тепла, але кислого запаху не відчувалося. У найгіршому разі це був білий кашлюк. Жарохвіст відкусив шматок пижма й обережно поклав його біля лап Вузлошубки.

— Розжуєш і даси їй проковтнути цю кашицю після наступного годування, — наказав Жарохвіст.

Вузлошубка кивнула й відсунула стебло подалі, бо Горобчик і Росинка вже підскочили, щоб його покуштувати.

— Гидота! — здригнулася Росинка.

Горобчик скривився.

— Їй обов’язково потрібно їсти ці трави?

Жарохвіст нахилився так, щоб його ніс опинився нарівні з їхніми.

— Не наближайтеся до неї, інакше вам теж доведеться їсти трави.

Він залишив Горобчика пищати від огиди й вийшов із кубла.

Кедросерд лежав біля кубла старійшин, його боки здригалися, коли він намагався стримати кашель.

— Ось. — Жарохвіст випустив залишок стебла пижма перед мордою старого кота. — Пожуй це, — порадив він. — Переконайся, що ти все проковтнув.

Кедросерд відштовхнув стебло.

— Збережи його для молодих, — прохрипів він. — Я вже багато чого пережив. Кашель мені не зашкодить.

— Мабуть, ні, — погодився Жарохвіст. — Але все одно проковтни. Заради мене, щоб мені було спокійніше.

— У такому разі… — Кедросерд зачерпнув язиком пижмо, пожував його, кривлячись, а потім проковтнув. — Я буду радий побачити цей новолист більше, ніж будь-коли, — буркнув він.

Жарохвіст позіхнув.

— Здається, мені краще зараз пройтися розім’яти ноги, — нявкнув він. — Інакше я засну до того, як піде сутінковий патруль.

Він попрямував до входу в табір. За межами табору повітря вже було крихке від морозу.

З озера лунали крики. Жарохвіст нашорошив вуха. «Якийсь кіт втрапив у халепу?» — злякався медикіт. Відтак він упізнав голоси Багряноверба та Соснолапки. Вони не були настраханими. Радше вони були щасливими.

Він почув стукіт лап, що бігли до нього по замерзлому снігу. Спалахнуло черепахове хутро, і біля нього зупинилася Оливоноса. Вона була засапана.

— Ми граємося на озері! Воно повністю замерзло, — важко дихаючи, повідомила кішка. — Уяви, по ньому тепер можна пройти просто на територію Річкового Клану.

Її наздогнала Світошубка.

— Піду покличу Жеврошуба й Совокігтя! — сказала вона. Кішка пробігла повз них, прямуючи до табору. — Ходи й ти пограйся, Жарохвосте, — крикнула вона через плече. — Останнім часом ти здаєшся надто стурбованим. Іди розважся!

Вона зникла в ожині.

Жарохвіст відчув поколювання в лапах. Давно він не почувався безтурботно. Він перетворювався на старого, одержимого турботами про болячки та хвилюванням про кожен випадок кашлю і чхання.

Оливоноса відскочила.

— Гайда!

Жарохвіст помчав за нею, оминаючи кущі аж до берега. Зламана кладка Двоногів стирчала посеред сліпучо-білої криги. Оливоноса риссю пробігла по дошках і від самого краю поманила хвостом Жарохвоста. Кіт наздогнав її і став на краю кладки.

Озеро було повністю замерзле, широка крига рожево сяяла під променями західного сонця. Багряноверб мчав на відстані в кілька лисячих хвостів від берега над блискучою білизною, потім різко присів і, крутячись, ковзнув на череві. Звідти, де стояли Крукомороз і Щурошрам, пролунали захопливі оклики. Навіть старшим воякам було весело.

Оливоноса стрибнула з кладки й приземлилася на лід.

— Ну ж бо! Це безпечно, — закликала вона.

Жарохвіст, усе ще нервуючись, зістрибнув униз, а тоді полегшено відчув під лапами твердий лід. Він хитко відійшов від кладки, прямуючи туди, де Шпаколап і Соснолапка штовхали камінь одне одному по кризі.

— У що ви граєте? — гукнув до них Жарохвіст.

Соснолапка підскочила до нього.

— Молодець, Оливоносо! — нявкнула вона. — Тепер у нас достатньо гравців.

До Жарохвоста риссю підбіг Шпаколап.

— Ми хочемо зіграти в здобички. Це гра, яку ми щойно придумали, — дзвінко крикнула Соснолапка. — Посунь той камінь сюди!

Шпаколап упевнено зупинив лапою гладкий товстий камінь, який йому швидко штовхнула по кризі Соснолапка.

— Це здобич, — пояснив він, штовхаючи камінь у бік Жарохвоста. — Ось там нора.

Він махнув хвостом, і Жарохвіст визирнув на лід.

— Це не справжня нора, але так ми називаємо ділянку криги між тим деревом і тим кущем падуба. — Шпаколап махнув хвостом у бік берега, — ту ділянку, куди можна заштовхати камінь. Якщо ви з Оливоносою закинете камінь туди, то виграєте. Якщо ми зі Соснолапкою зупинимо вас, то виграємо, і нам доведеться помінятися місцями.

Жарохвіст примружив очі.

— Зрозумів, — нявкнув він та поклав лапу на камінь.

Оливоноса ковзнула повз нього.

— Я у твоїй команді, — сказала вона йому. — Штовхай камінь до мене, якщо вони перегородять тобі шлях.

Шпаколап і Соснолапка вже зайняли позицію, охороняючи «нору».

Жарохвіст швидко зрозумів, що просто проштовхнути камінь повз них неможливо. Натомість обернувся й став відбивати його від них в інший бік.

— Не відставай від мене! — гукнув він Оливоносій.

Кішка відскочила на кілька хвостів від Жарохвоста й трималася біля нього, поки він штовхав камінь далі через озеро. Під своїми лапами він відчував кригу, злегка припорошену снігом, але однаково чудово слизьку.

Краєм ока Жарохвіст помітив гурт котів Громового Клану, які обережно ступали на лід біля своєї території. Йому було байдуже. На озері не існувало кордонів. Хай там як, він був медикотом. Він міг ходити де завгодно. Коли він набрав швидкості, то перестав підводити лапи й дозволив їм ковзати поверхнею. Вітер тріпав його хутро, і він відчував, ніби летить. Він дозволив собі ковзати, потім штовхнув камінь у бік Оливоносої.

Вона зупинила його лапою і розвернулася.

— Атакуємо! — заверещала кішка.

Жарохвіст розвернувся і, зрівнявшись за швидкістю з Оливоносою, попрямував назад до Соснолапки та Шпаколапа. Новаки сиділи на льоду, примруживши очі, буцімто не дивлячись на камінь, водночас ладні кинутися й зупинити його.

— Тримай!

Оливоноса послала камінь йому назустріч.

Жарохвіст, ковзнувши вперед, упіймав камінь, не промахнувшись ані на крок. Він штовхнув його назад Оливоносій. Вона була готова й відкинула його назад. Шпаколап і Соснолапка озиралися навсібіч, намагаючись стежити за каменем, а Жарохвіст й Оливоноса дедалі швидше шпурляли його між собою, весь час наближаючись до «нори».

Жарохвіст спрямував погляд на щілину між двома новаками й потужним поштовхом шпурнув камінь по льоду. Камінь різко та прямо просвистів, немов яструб у польоті. Жарохвіст завмер і збентежено дивився, як камінь дедалі наближався до «нори».

— Я спіймаю! — крикнула Соснолапка товаришеві й кинулася на лід.

Вона ковзнула на животі швидко, як змія, і зупинила камінь витягнутою лапою. Переможно зойкнувши, вона кинула камінь назад на кригу. Він промчав повз Жарохвоста до середини озера. Жарохвіст розвернувся, ковзаючи лапами, і помчав за ним.

Він прослизнув повз Щурошрама й Крукомороза, женучись за каменем, який кружляв далі. Із задоволенням побачив, як той сповільнився й зупинився. Впавши на живіт, кіт ковзнув за ним.

Трісь!

Світ під ним розколовся.

Жах стиснув Жарохвостові груди, коли він відчув, як крига під лапами ламається, а сам він провалюється у воду. Медикіт із вереском ковзнув у крижану глибину. Вода навколо нього відразу здалася чорною. Вона тягнула його за хутро — така холодна, що скидалася на ворожі пазурі.

Вода засмоктала його, і над ним зникло світло.

«Ось що я бачив уві сні!» — майнула в нього думка.

Він відчайдушно замахав лапами, намагаючись виплисти на поверхню.

«Чому Зоряний Клан мені не сказав, що значить мій сон?» — подумав кіт.

Він кліпав очима, зосереджуючись на тому, куди розходяться бульбашки навколо нього, а потім побачив, де вони здіймаються вгору, тому з надією рушив туди. Але його лапи стукнули об тверду кригу.

«Ні!»

Він бачив світло поза білизною криги й заходився шкрябати кігтями, щоб дістатися до нього. Цього разу його пазурі врізалися в нерівну нижню частину льоду. Він побачив рух над собою, тіні над льодом. Він чув лемент і нявкання котів, які кликали його, стукотіння лап.

Потім вода потягла його вниз. Він був надто втомлений, щоб боротися з нею. Коли шум і хаос ущухли, Жарохвіст відчув, як його тілом поширилася затерплість. Він дозволив лапам розслабитися, дозволив воді колисати його.

Така тиша.

Такий спокій.

Раптом вода забурлила. Навколо нього плавали шматки льоду та бульбашки. Він побачив, як біля нього майнуло шовковисте сіре хутро.

«Сойкопер?» Медикіт Громового Клану теж провалився під лід? «Тут тихо, — він хотів запевнити свого колегу-медикота, що все гаразд. — Не варто боротися».

Раптом пазурі скубнули Жарохвоста за хутро. Сойкопер його схопив і намагався підтягнути.

«Де ти навчився плавати під водою?» — подумав Жарохвіст.

Крізь темну глибину Жарохвіст бачив очі Сойкопера — ті очі, дарма що сліпі, нібито благали його про щось. Він витріщився у відповідь. «Це безнадійно, — хотів сказати він. — Нас не випустить лід».

Тепер течія тягнула дедалі сильніше, засмоктуючи їх вниз, попри те що Сойкопер махав лапами й борсався.

Тоді Жарохвіст побачив ще одну пару очей. Опуклих і білих. У воді був третій кіт. Гротескна істота. Лисий та пошрамований. Жарохвіст витріщився на нього, бо він ніби плив поряд із ними. Крихітна частина його розуму запитувала, чи міг це бути кіт Зоряного Клану, якого він іще не зустрічав. Але чи міг бодай якийсь вояк, минулий чи нинішній, мати отакий вигляд?

Гидкий кіт потягнувся до Сойкопера.

«Нехай іде!»

Жарохвіст почув цей голос у голові. Цей голос говорив не з ним. Він говорив із Сойкопером.

«Йому час померти, а не тобі. Нехай іде!»

Жарохвіст відчув, як кігті Сойкопера відчепилися від його шкури. Він тонув, дивлячись на сяйво, яке поволі згасало.

Темрява охопила Жарохвоста, і сонячне світло зникло назавжди.

Розділ 25

Плющолапка помітила землерийку, яка бігла по снігу. Кинулася за нею, притиснувши її за хвіст, перш ніж тварина зрозуміла, що відбувається. Пробурмотіла подяку Зоряному Кланові й нахилилася, щоб загризти здобич.

Чулося бриніння вересу з озера. А потім пролунав пронизливий зойк. Плющолапка звела голову. Здобич звисала з її щелеп, і новачка напружилася, щоб почути, що відбувається. На мить забажалося мати здібності своєї сестри. Відтак вона відкинула цю думку. Мати таку силу — мабуть, то справжня халепа. Як Голуболапці взагалі вдається з нею спати?

Скрегіт з озера дивно відбивався в морозному повітрі. Плющолапка хотіла піти погратися на лід зі Цвітопалою та Ружопелюсткою. Але пообіцяла собі, що полюватиме для Клану стільки часу, аж поки не зловить достатньо здобичі, щоб відшкодувати трави, які побратими віддали за її звільнення. Вона знала, що мусить взяти на себе принаймні половину провини за те, що потрапила на кордон Тіньового Клану. Адже Голуболапці Громовий Клан уже й так винен більше, ніж міг повернути.

Вона підійшла до сучкуватого дуба й стала копатися між його корінням. Під снігом лежали мишка та горобець. Вона вийшла на полювання ще до сходу сонця, і тепер утома обтяжила її лапи. Витягнувши дві тушки, вона обережно підхопила їх зубами та попрямувала назад у табір.

Поки вона досягла тернової огорожі, сонце вже сховалося за верхівками дерев, і тіні огорнули табір. Побратими зібралися під Високим Каменем — вона бачила, як рябіють їхні шкури.

Сойкопер ішов до свого кубла. Плющолапка з подивом побачила, що його шкура геть промокла. Листоплеса вилася навколо нього й кинулася за ним через ожиновий живопліт.

Плющолапка кинула улов на самотню білку та худого шпака, які вже лежали на кагаті свіжини. Сіросмуг підійшов помилуватися її внеском.

— Гарний улов, — нявкнув він.

— Я цілісінький день полювала, — зізналася Плющолапка.

Нявкання Вогнезора задзвеніло галявиною.

— Нехай усі коти, достатньо дорослі, щоб полювати на здобич, збираються під Високим Каменем.

Шипокіготь і Порохошуб вийшли з кубла вояків. Маколеда поспішила з ясел, а Маргаритка загнала кошенят назад у кубло за ожиною. Лисостриб зі здибленим хутром уже ступав біля підніжжя скель. Ружопелюстка дивилася на нього круглими й темними очима, а Бубконіс прорвався повз Жабокрока й Кригохмару, щоб сісти попереду. Ожинокіготь умостився біля споду скелі й дивився на свої лапи, Вивіркострибка сіла на кілька хвостів від нього.

Плющолапка помітила сестру, яка вибігала з ґрунтового тунелю. Вони разом присіли коло Білокрилої.

— Що відбувається? — прошепотіла вона.

Білокрила похитала головою і зітхнула.

— У мене погані новини, — повів Вогнезір. — Жарохвіст грався на озері й провалився під лід, — повідомив провідник Громового Клану.

— Він загинув? — ахнула Маколеда.

— Його тіла не знайшли. — Вогнезір глянув у бік кубла медикотів. — Сойкопер намагався врятувати Жарохвоста, але йому було занадто важко підняти його з води.

Хутро Вивіркострибки стало сторч.

— Із Сойкопером усе гаразд?

Вогнезір кивнув.

— Він дуже змерз, але зараз поряд із ним Листоплеса. Вона знає, що робити.

Очі Ожинокігтя потемніли. Жарохвіст був сином його сестри. Плющолапка знала, що він найгостріше відчуває втрату.

— У майбутньому, — нявкнув Вогнезір, — усякого кота, спійманого на кризі, суворо покарають.

У Лисостриба раптом здригнулися вуса.

— Авжеж, — прошепотів він. — Смертю.

Вивіркострибка втихомирила його суворим помахом хвоста.

Плющолапка відчула, як материн хвіст ковзає навколо неї.

— Обіцяйте, що не виходитимете на лід, — мовила Білокрила.

— Звісно, обіцяємо, — нявкнула Голуболапка.

— У жодному разі. — Плющолапка здригнулася, згадавши свою страшну паніку, коли Кленодима тримала її під водою в чорній річці.

Вогнезір зіскочив з Високого Каменя й попрямував до кубла медикотів.

— Чи не втрапили в халепу ще якісь коти Тіньового Клану? — спитала Голуболапка в Лисостриба, коли молодий кіт прямував до кагату свіжини.

— Лише Жарохвіст, — похитав головою Лисостриб.

Плющолапка підсунулася ближче до Голуболапки.

— З тобою все гаразд? — спитала вона.

У її сестри ворушилися вуха.

— Ми мало не втратили Сойкопера, — пробурмотіла новачка.

— Але ж він живий, хіба ні?

Голуболапка кивнула.

— А якби провалився Тигросерд? — сказала вона.

Її очі потемніли.

— Але ж він не провалився. — Плющолапка хвостом лагідно погладила Голуболапку по боці. — Закладаюся, що ти зараз його чуєш.

Голуболапка звела морду. Плющолапка бачила, як сестрині вуха смикаються, коли та напружено слухає. Далекій погляд сестри пом’якшився.

— Він сидить на чуванні з іншими котами. — Вона знову звернула увагу на Плющолапку. — Я ніби відчуваю порожнечу в його серці там, де був Жарохвіст. — Голуболапка притиснулася ближче. — Це, мабуть, жахливо — втрачати брата чи сестру. — Вона обійняла Плющолапку хвостом. — Знаєш, тобі не обов’язково йти в Темний Ліс.

У Плющолапки стиснулося в грудях. Вона не була впевнена, що має вибір. Колись вона його мала, коли уві сні потрапила на луг і вирішила піти за Шулікокригом у ліс. Тепер вона розплющувала очі просто в темряві Темного Лісу, хотіла вона того чи ні. Та й вона пообіцяла, що піде.

Вона хотіла допомогти своєму Кланові.

Вона хотіла допомогти Голуболапці.

Коли Плющолапка вмостилася в купці моху, то відчула, як сестра нахилилася над нею.

— Я спатиму поряд у твоєму гнізді, якщо хочеш, — запропонувала Голуболапка. — Тоді я зможу розбудити тебе, якщо ти потрапиш у халепу.

Плющолапка похитала головою.

— Я багато разів бувала там раніше, пам’ятаєш? — нявкнула вона собі під ніс. — Зі мною все буде гаразд.

«Принаймні, я сподіваюся на це», — подумала кішка. Вона заплющила очі.

Минуло багато часу, перш ніж її охопив сон. Дихання Голуболапки вже сповільнилося, коли втомлені кінцівки Плющолапки розслабилися, і вона сповзла в темряву. Новачка розмружилася й покуштувала повітря. Уперше її лапи затремтіли.

— Вітаю, Плющолапко.

Вона обернулася, збентежена. Тигрозір стояв біля прямої темної сосни, ніби чекав на неї. Борючись із панікою, Плющолапка важко глитнула. Вона змусила м’язи розслабитися й зустріла зацікавлений погляд темного вояка.

— Вітаю.

Тигрозір якусь мить дивився на неї.

— Чи не бачила ти Тигросерда? — нарешті спитав він.

— Він на чуванні біля Жарохвоста, — нявкнула вона. — Він може не прийти сьогодні вночі.

— Жарохвоста, га? — Тигрозір знизав плечима. Він явно знав про смерть медикота. — Одним менше.

«У тебе жорстоке лисяче серце!» — подумала Плющолапка.

Тигрозір обійшов її, навмисно торкаючись хвостом боків новачки.

— Я радий, що ти прийшла.

— Що ми тренуватимемося сьогодні вночі?

Плющолапка молилася, щоб зацікавленість у її нявканні була переконливою.

— Можливо, потренуємося пізніше, але спочатку я подумав, що ми всі повинні пізнати одне одного трохи краще, — відповів кіт та прошмигнув між високими стовбурами.

Туман клубочився навколо його лап і кружляв, коли він ступав.

— Ти йдеш?

Плющолапка риссю помчала за ним. Вона була впевнена, що її серце калатає так сильно, що його можна почути. «Я повинна зберігати спокій, — думала вона. — Я роблю це задля Голуболапки й мого Клану».

Вона побачила постаті в тіні навколо себе. Темні силуети вояків. Коли новачка пішла за Тигрозором у глиб лісу, то помітила, що коти були скрізь: чекаючи в тумані, вони походжали, витоптували лапами землю.

То були Кланові коти чи вояки Темного Лісу? Вона вдивлялася крізь тіні, намагаючись розпізнати шкури. З темряви з’явилася Кленодима. Пошрамовані й обшарпані вояки кружляли навколо неї, гарчали й бурмотіли поміж собою.

— Я… я не знала, що тут так багато котів, — нявкнула вона Тигрозорові.

— Вдосталь, щоб протистояти Зоряному Кланові, — спокійно відповів він.

Дерева порідшали, і коти вийшли на похмуру галявину. Вона впізнала камінь, на якому вони тренувалися майже повню тому. Чортополох точив кігті об гладку поверхню, а тоді милувався результатом. Шулікокриг кивнув Плющолапці на знак привітання, а Темносмуг ступав позаду нього. Були там і Клаптехвіст, і Снігочуб. А в тіні каменя, непорушний і насторожений, сидів Зорелом.

Плющолапка з полегшенням побачила Дірколапа, Мурахошуба та Бризошуба. Вона вже почала боятися, що опиниться тут єдиною Клановою кішкою. Тигрозір озирнувся на неї.

— Ходи до своїх друзів, — мовив він. — Мені потрібно зробити оголошення.

«Вони не мої друзі!» — обурено подумала Плющолапка. Проте поквапилася сісти біля знайомих облич і трішки заспокоїлася, улаштувавшись серед Кланових котів.

Тигрозір стрибнув на камінь.

— Нехай усі коти, достатньо дорослі, щоб полювати на здобич, збираються навколо мене.

У його голосі чулася насмішка, і коти, що кружляли біля скелястого каменя, глузливо замуркотіли.

— Час наближається! — гаркнув Тигрозір.

З-поміж дерев рухалися постаті. З тіні стали випливати нові вояки. Серце Плющолапки закалатало дужче, і вона щільніше пригорнулася до Мурахошуба.

— Цей день наближається! — Гарчання Тигрозора перетворилося на шипіння. — Ми збираємося вторгнутися у світ Кланів і знищити їх та їхній Вояцький правильник раз і назавжди.

Плющолапка відчула, як біля неї напружився Мурахошуб. Він, мабуть, шокований? Вона уважно поглянула на його обличчя, потім на обличчя Дірколапа та Бризошуба. Їхні очі сяяли! Скидалося на те, що вони були справжніми вояками Темного Лісу. Намагаючись приховати жах, Плющолапка озирала місцину. Коти сиділи по всій галявині щільно одне до одного та люто вили.

— Ми їх усіх переб’ємо!

— Дні Кланів минули.

Кленодима, ставши дибки, рубала повітря передніми лапами.

— Вони пошкодують, що колись народилися від нас!

Плющолапка нашорошила вуха. Коли вони збиралися напасти? Але Тигрозір лише вишкірив зуби і, шиплячи, сповз із каменя. Він прослизнув у натовп котів, і Плющолапка втратила його з виднокола. Повітря затріщало від хвилювання, коли коти рушили і, наїжачившись, почали звиватися одне навколо одного.

Пара очей блиснула на Плющолапку, і вона збагнула, що випустила пазурі, щойно побачила, як до неї прямує Темносмуг.

— Ну, чи ти готова до найбільшої битви у твоєму житті?

У його нявканні чулося глузування.

Плющолапка глипнула на ліс, бажаючи зникнути в його тіні.

— Або ти хочеш піти звідси?

Темносмуг ніби здогадався, про що вона думає.

— Н-ні, звичайно, не хочу.

— Добре, — нявкнув кіт.

Він обійшов її, недбало ковзнувши хвостом по хребту. Цей доторк скидався на доторк змії — холодний і важкий. Плющолапка хотіла, щоб поруч із нею був Тигросерд.

— Плющолапко!

Вона з надією звела очі, але відразу розчарувалася, коли побачила, що до них хутко прямує Зорелом. Великий пошрамований кіт схилив до неї голову.

— Вітаю, Плющолапко. Я спостерігав за твоїми тренуваннями, — нявкнув він і відкинув із дороги Темносмуга. — Результати вражають.

Плющолапка ззирнулася з котом, не випускаючи з виднокола Темносмуга. Чому Зорелом виокремив саме її? Він намагався викликати ревнощі в Темносмуга?

— У мене для тебе особливе завдання, — вів далі Зорелом.

Плющолапка кліпала очима.

— Справді?

Можливо, то була якась перевірка.

— Ходи за мною. — І Зорелом попрямував до дерев.

Плющолапка побігла риссю слідом, її дихання пришвидшилося, коли темний кіт переліз через низький пагорб і стрибнув у порожнє річище. Воно звивалося поміж покрученими стовбурами й вело їх під низько опущені гілки, з яких звішувався запорошений сірий мох. Плющолапка, здригаючись, пригнулася під ними, адже мох залишав плями на її шкірі, що скидалися на павутиння.

Вона зупинилася. Крізь ламку папороть на березі щось миготіло. Вона вдивилася крізь туман і заклякла, коли впізнала хутро Темносмуга.

— Іди геть, Темносмуже! — Від цього окрику Зорелома Плющолапка аж підстрибнула. Тож не тільки вона помітила тінь.

Силует завмер, а потім зник із виднокола.

— Він нічим не кращий за скигливе кошеня, — пробурмотів Зорелом. Кіт махнув хвостом у бік найближчого дерева. — Покажи мені, як ти навчилася лазити по деревах, — мовив він.

— Гаразд.

Плющолапка стрибнула на найнижчу гілку й подерлася кігтями по товстому сучкуватому стовбуру. Коли в неї заболіли лапи, вона зупинилася, щоб звести дух та підвела очі. Вона не бачила неба. «Яке заввишки це дерево?» — думала новачка. Далеко внизу вона бачила Зорелома, який спостерігав за нею з річища струмка.

— Непогано! — крикнув їй Зорелом. — Подивімося, як швидко ти зможеш спуститися.

Зосередившись, Плющолапка дозволила собі опустити хвіст, щоб виміряти довжину. Лапами вона щосили хапалася за кору, щоб міцніше триматися та не впасти. Коли земля наблизилася, кішка відштовхнулася від дерева й спритно приземлилася на клаптик слизуватої трави на краю річища.

Зорелом вискочив на берег і підбіг до неї.

— Тепер покажи мені, як ти нападаєш.

Плющолапка присіла, оголила пазурі й зосередилася на купці моху на кілька хвостів попереду. Вона підскочила й стрибнула просто на мох, а потім перекинулася, атакуючи задніми лапами, і знову стрибнула в присід.

— Ти швидка, — нявкнув Зорелом, підходячи до неї. — А як ти захищаєшся? — Навіть не договоривши ці слова, він кинувся на неї.

Плющолапка встигла побачити, як блиснули його кігті, і пригнулася. Відштовхнувшись спиною, вона відкотилася зі шляху кота. Кішка здогадалася, що він передбачив її рухи і, заледве лапи торкнулися землі, кинулася вперед.

Вона мала рацію. Кігті Зорелома проткнули те місце, де вона була кілька ударів серця тому. Вона розвернулася й стала навпроти, вишкірилась і вискалила зуби, готова до нового нападу.

Зорелом сів.

— Приємно таке бачити.

Серце Плющолапки калатало так гучно, що вона була переконана: Зорелом його почує. То яке її завдання? Чи він просто перевіряв навички?

— У мене є для тебе останнє завдання: виконай його — і зможеш битися разом зі своїми новими побратимами.

Плющолапка нашорошила вуха.

Це було оцінювання! Яке саме?

У тіні на краю галявини щось ворухнулося.

«Темносмуг?»

— Вийди! — покликав Зорелом.

Плющолапка вчепилася в землю, побачивши, як із папороті виліз рудий кіт.

— Жарохвосте?

Медикіт Тіньового Клану широко розплющив очі.

— Ти теж провалилася під лід? — запитав у неї він.

Плющолапка похитала головою.

— Я… я… — слова застрягли в її горлі. Як вона могла пояснити, чому вона тут? — А як ти с-сюди потрапив?

— Я був у Зоряному Клані. — Він спантеличено примружився, дивлячись угору крізь гілки. — Відтак почув шум у кущах і пішов туди. Хтось продовжував рухатися попереду мене, шепочучи моє ім’я, тож я йшов за ним, поки не дістався цієї місцини. Але… але це вже не схоже на Зоряний Клан. — Він збентежено тупцював. — Ти знаєш дорогу назад?

Плющолапка витріщилася на нього й не розуміла, що сказати.

— Убий його, — прорізав тишу Зореломів наказ.

Плющолапку пронизала паніка.

— Що?

«Він не міг такого наказати!» — подумала вона.

А тоді зрозуміла. То була пастка, у яку вона втрапила, немов кролиця з кульбабовими мізками.

— Я не можу. — Вона переможно подивилася на Зорелома. — Адже він уже мертвий.

«Він не зловить мене в пастку дурнуватими наказами», — зловтішно подумала вона.

У Зорелома весело затремтіли вуса.

— Така молода, така невинна, — гаркнув він. — Жоден кіт не залишається в Зоряному Клані назавжди. Зрештою вони всі зникають. — Його погляд пробіг по Жарохвосту, наче медикіт був соковитою здобиччю. — Якщо хтось не вб’є їх до того.

Плющолапка зіщулила очі.

— Це неправда! — нявкнула вона. — Сюди коти приходять довіку!

— О, боюся, це все ж таки правда, — запевнив її Зорелом. — Тож неймовірно боляче відмовлятися від ще одненького останнього передсмертного життя.

Плющолапка позадкувала.

— Я не вбиватиму його.

Зорелом втупився у неї поглядом. Його гарячий, прогірклий дух обпікав їй очі.

— Чому? — прошипів він. — Ти воячка Темного Лісу чи ні?

Плющолапка кліпала очима.

— Я… я…

Погляд Зорелома обпалив новачку.

— Я не знаю, чому Шулікокриг обрав тебе, — прогарчав він. — Я думаю, що ти завжди будеш віддана своїм побратимам, які живуть біля озера. — Він підійшов ближче. — І це робить тебе небезпечною.

— Таж я думала, що ти хочеш мати саме небезпечних котів, — кинула у відповідь Плющолапка.

Якщо вона зуміє переконливо захиститися, то Зорелом напевно відпустить Жарохвоста?

Погляд Зорелома був твердим.

— Я знаю, хто твоя сестра.

— Невже?

— Так, твоя рідна сестра.

— Якщо ти так багато знаєш, — прошипіла Плющолапка, — то ти повинен знати, що я, на відміну від неї, не є частиною пророцтва.

— Але у вас спільна кров. Ти справді ладна зрадити її? Або я маю натомість убити тебе, щоб упевнитися, що ваша відданість одна одній не заважатиме Темному Лісу?

«Облиш Голуболапку!» — думала новачка. Без Голуболапки Клани загинуть. Плющолапка підвела підборіддя. Вона була ладна померти.

А проте…

Якщо вона загине тут, то хто попередить Клани? Вона чула, як Тигрозір говорив, що битва наближається. Їй треба повернутися. Отже, доведеться переконати Зорелома залишити її жити. Треба було зробити лише одне.

— Я віддана Темному Лісу.

Вона кинулася до Жарохвоста й присіла, шмагаючи хвостом.

«Вибач, Жарохвосте, — благала вона про себе, — але я змушена це зробити заради наших Кланів! — Вона оголила пазурі. — Пробач мені, Зоряний Клане!»

Коли вона стрибнула, то побачила, як перед очима розпливлося темно-коричневе хутро, і в неї врізалося щось тверде. Якась сила повалила її на галявину. Кліпнувши очима, новачка звелася на лапи.

«Тигросерд!»

— Що ти робиш? — обурено скрикнув він, заступаючи собою Жарохвоста. У його очах спалахнули жах і розгубленість. — Я не дозволю тобі знищити те, що залишилося від мого брата!

Тигрозір викрався з тіні.

— О, дуже сміливо, — мовив він. — Я бачу, що в тобі тече моя кров.

«Мені шкода!» — думала Плющолапка, намагаючись перехопити погляд Тигросерда. Але погляд молодого вояка бігав між Тигрозором і Зореломом. Він загарчав і притиснувся до Жарохвоста.

— Дайте йому спокій.

— Зореломе, — Нявкання Тигрозора було заспокійливим. — Немає потреби вбивати Жарохвоста. Він не становить жодної загрози. Він лише те й уміє, що змішувати трави.

Зорелом хитнув головою.

— Він для мене нічого не важить, живий чи мертвий, — мовив кіт. — Але що робитимемо з нею?

Він махнув хвостом у бік Плющолапки.

Плющолапка опустила голову, намагаючись звести дух. Чи достатньо вона зробила, щоб переконати котів Темного Лісу, буцімто вона віддана їм, а не Кланам біля озера? Вона не сміла зараз і подумати про те, що Тигросерд зробить із нею, коли вони повернуться до озера.

— Нам потрібні всі вояки, яких ми ладні переконати пристати на наш бік, — спокійно відповів Тигрозір.

Плющолапка звела голову.

— Я вважаю, що Плющолапка віддана Місцю Без Зірок. Коли настане остання битва, вона буде з нами.