Серія «Коти-вояки»

Перекладено за виданням:

Erin Hunter. Warriors: SkyClan’s Destiny

Переклад з англійської Тараса Бойка

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Erin Hunter

Коти-вояки

Skyclan's Destiny

Ерін Гантер

КОТИ-ВОЯКИ

Доля Небесного Клану

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

© Working Partners Limited, 2010

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2023

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2023

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-0061699962 (англ.)

ISBN 978-617-8229-39-9 (укр.)

Анотація

Минуло вже кілька сезонів відтоді, як у долині завдяки Вогнезору знову оселився Небесний Клан. Під проводом Листозірки він процвітає й віддано дотримується вояцького правильника — охороняє свої кордони, виховує новаків, піклується про старійшин. Утім об’єднати в одному таборі нащадків древніх Небесних котів, звичайних кицюнь і самітників не так вже й просто. Листозірка намагається зробити все можливе, щоб уникнути розколу Клану. Тим паче після того, як отримала уві сні тривожне послання від зоряних предків. Чи достатньо міцне коріння пустив Небесний Клан у долині? Чи втримається він під тиском небезпек?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Особлива подяка Черіт Болдрі

Пролог

Cонце вже майже сіло, і в усій улоговині залягла густа тінь. Холодний вітер брижив поверхню річки, кружляв останнім сухим листям. Хлюпотіла вода, що била з чорної нори в купі каміння і стікала у ставок перед тим, як зникнути в мороці під скелями.

До краю улоговини підійшов смугастий кіт, обриси якого чітко вимальовувалися на тлі багряного неба. Він зупинився, принюхуючись до повітря. Призахідне сонце кинуло на його шубку криваво-червоне проміння й освітило на лівому плечі латку видертої шерсті. За мить смугань подав хвостом знак і почав спускатися вузькою стежкою, що звивалася стрімким схилом. За ним потяглися ще семеро котів: біла кішка незграбно спотикалася на трьох лапах, а четверту — заюшене кров’ю місиво шерсті — притискала до грудей; довголапий кіт весь час нервово сіпався, заплющивши око, на якому запеклася кров; молодий рудий котик з роздертими вухами йшов накульгуючи. Інші коти теж мали якісь ушкодження або рани.

Поки восьмеро вояків шкандибали стежкою вниз до води, з печери в улоговині вилізло четверо котів.

Першим вигулькнув молодий брунатний смугань, який швидко зістрибнув з каменя і стурбовано дряпав лапами пісок, чекаючи на вояків. Решта троє були старійшинами, вони подибали за ним на хитких старечих лапах.

— Ну що, Павукозоре? — прохрипів старійшина, коли провідник дістався підніжжя скелі. Морда літнього кота була сивою, а з-під чорної шубки випиналися ребра. — Як ви? Здобули перемогу?

Темний смугань на мить спинився, а тоді подріботів до старійшини й торкнувся носом його вуха.

— Хіба ми схожі на переможців, Нічкошубе? — нявкнув він у відповідь. — Орлякосердий, — звернувся провідник до молодого брунатного смуганя, — сподіваюся, у твоєму кублі досить цілющих трав. Бо вони нам дуже потрібні.

Не встиг медикіт відповісти, як із-за спини провідника вийшов довгоногий чорний кіт: його губи були зневажливо скривлені.

— Ні, не здобули ми перемоги. Ще до початку битви було зрозуміло, що зазнаємо поразки.

Руда смугаста кішка, яка останньою зійшла в улоговину за пораненими котами, підбігла до чорного вояка й сердито глипнула на нього:

— Що ти таке верзеш, Ластівкольоте? Ми мусили битися. Бо Небесні коти мають гідність!

— Яка тут гідність, Медолистко? — спитала її біла кішка, сумно хитаючи головою. — Ми неспроможні себе прогодувати, бо щури порозполохували здобич. Уже багато повень у нас не родяться кошенята. Ми тільки те й робимо, що проводимо наших мерців до пращурів.

Руда кішка різко обернулася, її зелені очі звузилися до тоненьких шпаринок.

— Послухай, Морозодряпко…

— Тепер маємо провести в останню путь Сонцешубку і Снігопада? — втрутився в розмову молодий вояк із роздертими вухами. Його голос скорботно затремтів.

— А що поробиш, Горобиношубе, — Павукозір схилив голову до молодого кота. — Їхні душі тепер літають між зорями.

— Що? — смугастий старійшина хитко зіп’явся на лапи. — Сонцешубка і Снігопад загинули? А де їхні тіла? Біля тіл треба провести нічне чування і тільки тоді поховати.

— Мусили їх лишити там, де вони полягли, Дубокроче. — Ластівколіт зашипів і вдарив хвостом. — Ми втікали, рятували свої шкури і не мали часу виносити полеглих. — Він відвернувся й опустив голову, ніби не міг дивитися у вічі котам.

Підійшла Морозодряпка і тихенько сіла біля нього, штовхнувши носом у плече.

— Ластівкольоте, ми нічим не могли їм допомогти. Нам ніхто за це не дорікає.

— Вона правду каже, — тихо нявкнув Орлякосердий. — Наші однокланівці тепер полюють разом із Зоряним Кланом. Вони все розуміють.

Павукозір кивнув, його очі потемніли від болю й гіркоти втрати.

— Але якби ти приніс тіла, то ми змогли б їх поховати! — не вгавав Дубокрок. — Яка тут гідність, коли ви покинули товаришів на поталу щурам? Сонцешубка і Снігопад не вороняче їдло!

Ледве переставляючи лапи, Дубокрок подибав стежкою, що вела вгору на гребінь улоговини. Не встиг він відійти на кілька лисячих хвостів від гурту, як Павукозір побіг до нього, став перед згорьованим старійшиною і змусив того спинитися.

— Ми сьогодні втратили вірних побратимів, — тихо промовив він. — Помолімося за переселення їхніх душ до Зоряного Клану.

Ластівколіт нашорошив вуха й обернувся до провідника Клану.

— Зоряний Клан? Думаєш, там переймаються нашими бідами? — Його вуса бридливо сіпнулися. — Якби вони хоч трохи нами переймалися, то не дозволили б отого нашестя щурів.

Медолистка крутнулася і зиркнула на Ластівкольота.

— Зоряний Клан дав нам вояцький правильник, а разом із ним — відвагу й уміння перемагати ворогів. Небесний Клан іще не розбитий!

Після її слів запала гнітюча тиша, яку порушив Павукозір. У голосі провідника вчувався смуток.

— Медолистко, ти помиляєшся. Ми розбиті. І я більше не маю сили вести Клан у черговий бій або дивитися на те, як уже цього гололисту голодуватимуть коти, як сахатимуться вони кожного шерхоту, кожного шарудіння листка. Тепер ми стали здобиччю. — Він тяжко зітхнув, ніби випустивши зі своїх грудей все повітря. — Щури нас перемогли. Небесного Клану більше немає.

Вигуки обурення заглушили останні слова провідника. Третя старійшина, сухорлява кішка піщаного кольору, зіп’ялася на лапи й подріботіла до нього, смикаючи вусами.

— Ніяк, Павукозоре, — проскреготіла вона. — Я була малим кошеням, коли ми жили у лісі і Двоноги захопили нашу територію, змусивши нас піти звідти. Тоді дехто казав, що Небесний Клан пропав, але ми знайшли собі новий дім в улоговині. Якщо те вигнання нас не знищило, то й наступна битва не знищить.

— Мишохапка правильно каже, — Дубокрок підійшов до старої кішки. — Ми просто так не здамося.

— Покажи нам щурів, і ми дамо їм гідну відсіч, — підтримав товариша старійшина Нічкошкур.

— Я не пам’ятаю лісу, але шаную вашу пам’ять про нього, — Павукозір схилив голову перед трьома старійшинами. — Ніхто не ставить під сумнів вашу хоробрість, але тут ми нічого не вдіємо. Щурів направду тьма-тьмуща.

— Але ж має бути вихід! — вигукнула Медолистка. — Павукозоре, я, як воєвода, завжди намагалася вірою і правдою служити тобі й нашому Кланові. Я не жаліла своїх лап і ніколи не боялася вступити в бій. Невже я дожила до того часу, коли треба здатися й мовчки дивитися, як вигибає наш Клан?

Павукозір доторкнувся кінчиком хвоста до плеча кішки.

— Кращого за тебе воєводи годі й бажати, — мовив він. — І ти керувала б Кланом з такою ж відвагою й відданістю. Це всі знають.

— Що ти маєш на увазі, коли кажеш «керувала б»? — Медолистка вишкірилася, ледь стримуючи гарчання, і наїжачила хутро. — Я…

— Усе це купа мишачого лайна, — мовив Нічкошкур. — Як же ми збираємося виживати самітниками, коли не змогли зробити цього у Клані?

Якийсь час коти мовчали, стривожено перезираючись, ніби слова чорного старійшини раптом змусили всіх усвідомити, що вони вступають у майбутнє без підтримки однокланівців. Навіть Медолистка зніяковіло притихла, її шерсть вляглася, і тільки кінчик хвоста ще сіпався.

— Я… я час од часу беру їжу від Двоногів, — зізналася Морозодряпка і, опустивши голову, лизнула скалічену лапу. — На смак не так уже й погано, тим паче якщо ти голодний.

— Що? — нашорошила вуха Медолистка. — Береш їжу від Двоногів? Це порушення вояцького правильника!

Біла кішка лише винувато кліпнула, навіть не намагаючись виправдовуватися.

Молодий рудий кіт Горобиношуб підійшов до неї і притисся до боку.

— І що з того? — запитав він. — І я беру їжу від Двоногів. Ліпше я так зроблю, ніж голодуватиму. Гадаю, Двоноги візьмуть нас до своїх кубел, — додав вояк, і його голос затремтів. — Вони нас жаліють, бо бачать, які ми кощаві. Якщо підемо жити до них, то матимемо і прихисток, і порятунок від щурів.

Кілька котів закивали і схвально замуркотіли.

Медолистка проштовхнулася в центр гурту й окинула однокланівців крижаним поглядом зелених очей.

— Хочете бути кицюнями? Вояки Небесного Клану цього ніколи не зроблять! Такої ганьби ще ніхто не бачив!

— Це точно! — погодився Ластівколіт, вдаривши по землі хвостом. — Ліпше вмерти, ніж вижебрувати шматок їжі у Двоногів!

Ніхто не насмілився поглянути воєводі в очі. Нарешті Мишохапка тихо спитала:

— Орлякосердий, може, ти отримав якийсь знак від Зоряного Клану? Може, вони дали нам пораду?

Медикіт, опустивши очі, виступив наперед.

— Я відчуваю тільки їхній смуток і провину, — зізнався він. — Предки почуваються винними, бо забрали нас із лісу, і сумують, бо Небесний Клан вигибає.

— Отакої! — Очі Дубокрока розчахнулися від страху. — Навіть Зоряний Клан махнув на нас лапою. А я добре пам’ятаю, як Хмарозір виводив нас із лісу. — Усі мовчали, і старійшина провадив далі. — Хмарозір тоді сказав, що ніколи більше не зважатиме на поради від духів наших предків, і він мав рацію. Нам не варто було дослухатися до Зоряного Клану. Вони для нас геть нічого не роблять!

На землю спускалися сутінки, і вояки Зоряного Клану вже почали сходити на потемніле небо. Але ніхто з Небесних котів навіть не глянув угору на те крижане мерехтіння. Натомість вони ще тісніше згуртувалися біля підніжжя скелі, де каміння зберігало трохи сонячного тепла і затуляло їх від непривітного вітру.

— Тоді це кінець, — пронявчав чорно-білий кіт. — Горобиношубе, покажеш мені, де можна роздобути трохи їжі від Двоногів?

— Та покажу, покажу, — відповів рудий кіт. — Усі охочі можуть піти зі мною і Морозодряпкою.

— Я теж піду, — сіра кішка підвелась і поквапилася до нього. — У Двоногів завжди тепло і є їжа. Вояцький правильник не зможе нас нагодувати чи прихистити. То лишень слова.

— Ніколи не думала, що почую це від воячки Небесного Клану! — засичала нажахана Медолистка. — Вояцький правильник живе в наших серцях, коли ми полюємо, б’ємося і дякуємо за можливість бути частиною Клану.

Сіра кішка зиркнула на Медолистку:

— Я не дякую за животіння! З мене досить!

Медолистка випустила кігті, і всі завмерли, очікуючи, що кішки накинуться одна на одну. Аж тут воєвода відвернула голову.

— Я нізащо не стану нявкучою кицюнею, — твердо сказала вона, і її шерсть настовбурчилася від люті. — Якщо ми залишимося тут, то я піду улоговиною вище — якнайдалі від щурів. Там, може, і з полюванням буде легше.

— Я йду з тобою, — нявкнув Ластівколіт. — Удвох нам легше буде вижити, бо полюватимемо разом.

Поки вояки радилися, як їм бути і куди тепер іти, троє старійшин сиділи мовчки. Нарешті Мишохапка підвела голову й поглянула в сумні очі Павукозора.

— Я залишаюся тут, — сказала вона. — Я вже застара, щоб шукати нового місця. Тут життя прожила, тут і помру.

— І я залишаюся, — пробуркотів Нічкошкур і лизнув стару кішку у вухо. — Щури сюди не дістануться. Тут є вода, і, може, ще трапиться якась мишка чи жук.

— Нам уже небагато лишилося, — додав Дубокрок.

Павукозір знову опустив голову.

— Я з вами, — тихо промовив він. — Я вдячний за вашу відданість і подбаю, щоб ви гідно завершили свій земний шлях.

Нічкошкур кивнув, не спромігшись на відповідь, його очі були сповнені скорботи і смутку.

— Я теж залишаюся, — промовив Орлякосердий. — Тут мої медичні знання і вміння стануть у пригоді… хоча я вже й не буду медикотом.

Він звівся на лапи, окинув поглядом свій поріділий Клан, немовби хотів привернути до себе їхню увагу, як та королева, що збирає кошенят і огортає їх хвостом. Тоді підвів погляд на небо і незмигно дивився на холодне світло предків-вояків.

— Нехай Зоряний Клан осяває твій шлях, Снігопаде, і твій, Сонцешубко, поки йтимете по небу до пращурів, — промовив він. — Хай полювання буде вдалим, біг — стрімким, а прихисток для сну — надійним.

Коти навколо згідливо замуркотіли, вшановуючи полеглих вояків.

Павукозір тяжко зітхнув:

— Нехай Зоряний Клан осяває шлях кожного з нас. Нашого Клану вже нема, він мертвий, а ми живемо далі.

Йому ніхто не відповів. Очі котів сяяли в зоряному світлі, і всі погляди, сповнені страху й розпачу, були спрямовані на колишнього провідника Клану. Павукозір уникав цих поглядів, відчуваючи сором через загибель Клану, який він так довго очолював.

Орлякосердий ще трохи помовчав, а тоді обтрусився, ніби щойно виліз із крижаної води.

— Ходімо до мене, — тихо нявкнув він. — Треба оглянути ваші рани.

Махнувши хвостом, брунатний медикіт повів поранених однокланівців до свого кубла, де за допомогою павутини заходився зупиняти кровотечі та робити припарки від зараження з нагідок. Для Медолистки й тих котів, які вирушали на пошуки нового місця, він зв’язував жмутки цілющих трав.

— Нехай Зоряний Клан супроводжує вас у мандрах, — промуркотів Орлякосердий, коли вони вже збиралися виходити з медичного кубла.

Медолистка мовчки рушила геть.

Орлякосердий вийшов за нею з кубла і сів біля Павукозора, спостерігаючи, як назавжди розділяється Клан. Місяць вийшов із-за клаптя хмари й осяяв морозяним промінням каміння та річку. Темні фігури котів, які вирішили піти з табору, повільно підіймалися стежкою на вершину скелі, а тоді геть зникли з виду. Залишилися тільки Павукозір, Орлякосердий і троє старійшин.

— Треба перенести наші підстилки до кубла старійшин, — тихо запропонував провідникові Орлякосердий. — Ми доглядатимемо за ними, доки вони потребуватимуть нашої допомоги.

Павукозір кивнув, роззираючись порожньою улоговиною. Для нього вона й досі повнилася життями багатьох котів, а на кожен камінь і в кожну розколину, як тіні, лягали спогади.

— Чи житиме тут колись знову Клан вояків? — зітхнув він.

— Думаю, так. Настане час, коли коти повернуться і втримаються там, де ми не змогли. — Голос Орлякосердого відлунював силою, що поставала з гордості, відваги та непохитної відданості вояцькому правильнику. — Це гололист нашого Клану. Настане зеленлист і принесе ще страшніші бурі. Якщо Небесний Клан хоче вижити, хай пускає коріння глибше.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Улоговиною бурхала повінь, гнала перед собою стіну викорчуваних дерев і кущів, немовби в’язанку тонких гілок. Листозірка стояла біля входу до кубла і з острахом дивилася, як поміж скель піняться та бурлять брудні потоки, підіймаючись щораз вище. З набухлих чорних хмар над головою періщив дощ і безжально шмагав землю.

Ось захлюпотіла вода, ввірвавшись до кубла Луноспівої. Провідниця Небесного Клану намагалася розгледіти в темряві бурі, що сталося з медикішкою, але так нічого й не побачила. Крізь ревіння води прорізався котячий вереск, і Листозірка помітила, як двоє старійшин відчайдушно замахали лапами, коли вода винесла їх із кубла. Коти якусь мить борсалися на поверхні потоку, а тоді зникли під водою.

Вишнехвоста і Клаптеніг, які йшли зі свіжиною в зубах, від подиву ледве не повипускали здобич, коли побачили, що сталося з улоговиною. Вони розвернулися, щоб утекти вгору на скелю, але їх наздогнала вода і понесла вниз за течією. Листозірка втратила бідолах з виду, щойно здоровезне дерево, чиє коріння стирчало із землі, немов велетенські кігті, гримнуло між нею і молодими вояками.

«О великий Зореклане, допоможи нам! — молилася Листозірка. — Порятуй мій Клан!»

Вода вже хлюпала біля входу до ясел. Якесь кошеня визирнуло, висунувши з кубла ніс, і з переляканим виском сховалося всередині. Листозірка напружила всі м’язи, приготувалася перестрибнути через каміння і прийти на допомогу кошенятам, але не встигла й поворухнутися, як висока хвиля підхопила її і шпурнула в річку до поламаних дерев.

Листозірка відчайдушно заборсалася у бурхливій воді, судомно хапаючи ротом повітря… Аж тут розплющила очі й виплюнула сухий листок папороті. Її підстилка була розкидана по всьому кублі, а на долівці виднілися глибокі борозни, які вона видряпала кігтями, борсаючись уві сні між хвилями. Струсивши мох, що причепився до вуха, вона сіла, намагаючись перевести подих.

«Дякувати Зоряному Кланові, то був тільки сон!» Провідниця непорушно сиділа на місці, чекаючи, доки заспокоється серцебиття, а тіло перестане тремтіти. Повінь була геть справжньою, змітала все на своєму шляху, просто на її очах забирала котів.

Крізь вхід до кубла проліг сніп сонячного проміння; полегшено зітхнувши, Листозірка підвелася й рушила на виступ над улоговиною. Внизу поміж стрімкими скелями, що обступили улоговину, мирно звивалася річка. Сонце підбилося високо, і поверхня води вилискувала сліпучими блискітками, які вигравали на брунатно-кремовому хутрі провідниці. Листозірка розслабила плечі й ніжилася в легітному вітерці, що куйовдив її шерсть.

— То був тільки сон, — повторила вона й нашорошила вуха, почувши цвірінькання птахів у верховітті дерев нагорі улоговини. — Настав новолист, і Небесний Клан таки вижив.

Її огорнуло приємне тепло на згадці про те, що якихось кілька повень тому вона була звичайною Листинкою. Самітницею, що піклувалася тільки про себе. І ось в улоговині з’явився Вогнезір, провідник Клану з далекого лісу, і розповів дивовижну історію про загиблий Клан, що колись мешкав тут. Вогнезір зібрав самітників і самітниць, а також колишніх кицюнь, щоб відродити Небесний Клан, і, що найдивовижніше, Листинку обрали провідницею.

— Ніколи не забуду тієї ночі, коли духи предків подарували мені дев’ять життів і нарекли Листозіркою, — прошепотіла вона. — Для мене тоді змінився цілий світ. Чи згадуєш ти нас, Вогнезоре? — зітхнула провідниця. — Сподіваюся, ти знаєш, що я дотримуюсь обітниць, даних тобі і моїм однокланівцям.

Знизу долинув пронизливий нявкіт і враз повернув її до дійсності. Біля Валяви, де підземна річка пробивалася на сонячне світло, уже збирався Клан. Землезуб, Горобцешуб і Вишнехвоста, припавши до землі, їли здобич неподалік від кагату. Землезуб швидко ковтнув мишу, підозріло зиркнувши на молодших вояків. Листозірка пригадала, як дві повні тому прикордонний патруль схопив чорного кота, який шпигував за Кланом. Від голоду він ледве тримався на лапах і тремтів усім тілом. Небесні коти вмовили його залишитися з ними й оселитися у вояцькому кублі, але він так і не звикся з життям у Клані.

«Треба його якось заспокоїти, переконати, що він тепер серед друзів, — подумала Листозірка. — А то він нітиться, як та загнана у глухий кут миша».

Двоє старійшин, Мохошубка і Ковтюх, перемовлялися на нагрітому сонцем пласкому камені. Обоє мали вдоволений вигляд. Ковтюх був сварливим самітником, який час від часу приходив в улоговину попоїсти і щоразу повертався до свого кубла у лісі, але, схоже, він заприятелював з Мохошубкою, тому Листозірка сподівалася, що стара кішка переконає його таки залишитися в таборі.

Мохошубка колись жила самітницею в чагарнику, трохи вище вздовж улоговини, і хоча знала про новий Клан, але трималася від нього подалі. Та одного разу вона мало не загинула, потрапивши в пастку для лисиць, її тоді знайшов прикордонний патруль і привів до табору на лікування. Зрештою вона приєдналася до Клану, радо відмовившись від життя самітниці.

— Ми можемо багато чого навчитися від неї, — тихенько нявкнула Листозірка з виступу над улоговиною. — У кожному Клані мають бути старійшини.

До неї долинуло оглушливе пищання Стрибколапа, Дрібнолапки і Рінелапа, які з настовбурченими шубками навіжено гасали по колу одне за одним. Листозірка спостерігала за новаками, аж доки до них не підійшла їхня мати Конюшинохвоста, сердито посмикуючи вусами. Листозірка не чула, що вона їм казала, але новаки враз припинили розгардіяш. Конюшинохвоста покликала Дрібнолапку помахом хвоста й почала ретельно вмивати їй щоки. Листозірка задоволено замуркотіла, побачивши, як молода біла кицька випручується з-під шорсткого язика Конюшинохвостої, очі якої аж сяяли від гордості за доньку.

Листозірка стрепенулася, почувши шурхіт камінців неподалік. Вона глянула вгору й побачила Клаптенога, який спускався скелястою стежкою, міцно стискаючи в зубах білку. За ним ішов Осовус зі своєю новачкою М’ятолапкою, що ні на крок не відставала. Обоє несли по миші. Коли мисливці проминали Листозірку, та схвально кивнула їм.

В улоговині настали теплі дні, і здобичі побільшало, тому поповнювати кагат стало легше. Провідниця пригадала, яким був Осовус, коли пристав до Клану в перший снігопад у гололисті. Блукаючи улоговиною, бідолашний кицюня жалісливо скімлив від холоду й голоду. А тепер цей сіро-білий вояк — один із найспритніших мисливців Клану, і вже має свою новачку. Він також виховував власних кошенят із колишньою самітницею на ім’я Папоротка.

Небесний Клан розростається.

Коли Осовус проходив повз ясла, звідти вискочили четверо його кошенят і радісно поплигали за татом. Їхня мама Папоротка неквапом вийшла з кубла і подріботіла вниз стежкою за кошенятами. Вона досі не звикла до стрімких скелястих схилів і гострого каміння, що оточували табір Небесного Клану.

— Обережно! — гукала вона. — Не впадіть.

А кошенята вже плигали біля підніжжя улоговини, падали татові під лапи, хляпали одне одного лапами по голові й небезпечно качалися біля ставка. Осовус легенько підштовхнув світло-брунатного котика Кропивка подалі від води.

Але щойно тато відвернувся, щоб покласти здобич на кагат, Сливуня, сестричка Кропивка, вистрибнула на брата. Кропивко спробував дати їй стусана, повторюючи бойовий прийом, який він бачив під час навчань новаків. Сливуня перевернулася через голову, а Кропивко похитнувся, втратив рівновагу і хлюпнувся в річку.

— Кропивку! — вигукнула Папоротка.

Тихо зойкнувши, Листозірка зірвалася на лапи, але вона була надто далеко, аби чимсь допомогти. Папоротка швидко перестрибувала з каменя на камінь, та Осовус виявився спритнішим і вже шубовснув у воду за кошеням. На якийсь час Листозірка втратила їх обох із виду. Коти з’юрмилися біля води, Клаптеніг ходив берегом туди й назад, схвильовано шмагаючи себе хвостом. Листозірка радісно замурчала, побачивши Осовуса, який вилазив з річки, міцно тримаючи в зубах Кропивка. Крихітне кошеня безпорадно чеберяло лапками, аж доки тато не опустив його на камінь. Кропивко одразу обтрусився, оббризкавши всіх навколо осяйними крапельками води. Папоротка підстрибнула до нього й заходилася вилизувати шерсть, але котик вирвався і з розгону вдарився об Сливуню.

— Чекай, чекай! Зараз я тобі покажу, як штовхати мене у воду! — запищав він.

— Я тебе не штовхала, ти сам упав! — виправдовувалася Сливуня.

Вона припала до землі, стрибнула вперед, і вони зіштовхнулися в повітрі. Кошенята зчепилися, покотившись берегом пухнастим клубочком, а занепокоєні батьки марно намагалися їх розборонити.

Листозірка озирнулася на звук кроків, що наближалися до них із дальнього краю улоговини, і побачила Луноспіву з оберемком трав у зубах. М’якенька шерсть молодої медикішки виблискувала на сонці, нагадуючи про те, що ще недавно Луноспіва була кицюнею. Тепер вона впевнено ступала по скелястій долівці, бо за час, проведений в улоговині, подушечки її лап уже встигли затвердіти. Її тіло стало худорлявим і мускулястим, як у справжньої Кланової кішки. Луноспіва поглянула на провідницю.

— Вітаю, Листозірко! — промуркотіла вона приглушеним через трави в роті голосом.

— Вітаю! — нявкнула у відповідь Листозірка. — Незабаром починаємо церемонію посвячення у вояки.

Луноспіва тільки махнула хвостом, даючи знати, що вона взяла її слова до уваги, і зникла у своєму кублі в підніжжі скелі, де містилася комірчина з цілющими травами.

— Ти готова?

Листозірка здригнулася, бо голос пролунав біля самісінького її плеча. Провідниця обернулася і побачила воєводу Гострокігтя, який стояв одразу за нею. Вона й не почула, як він отак тихцем підкрався.

— А, це ти, — промовила Листозірка. — До смерті налякав. Аж хутро дибки стало. Підкрадаєшся, ніби на полюванні!

Темно-рудий кіт примружив очі всміхаючись.

— Ага, тебе налякаєш, — нявкнув він, а тоді, зиркнувши на небо, додав: — Сонце вже високо. Коли почнеш церемонію?

— Чекаю, доки всі зберуться, — пояснила Листозірка.

Усмішка в очах воєводи зникла, і його хвіст смикнувся.

— То вже починай. Скільки чекатимеш? — нетерпляче нявкнув він.

Листозірка здивовано повела вухом і зауважила впертий відблиск в очах воєводи.

— Ніколи не знаєш, коли вони з’являться. Приходять, коли їм заманеться, — провадив він. — А троє молодих котів мало не лускають від нетерпіння і хвилювання.

Поглянувши на Валяву, Листозірка зрозуміла, що він має рацію. Стрибколап і Рінелап кружляли один за одним, ніби збиралися розпочати тренувальний бій, а Дрібнолапка плигала на місці, надто збуджена, щоб просто стояти й не рухатися. Вони так пронизливо нявчали, що Листозірка не витримала:

— Гаразд, — вона схилила голову. — Починаємо.

Востаннє зиркнувши на гребінь улоговини, Листозірка рушила стежкою вниз до Валяви. Вони з Гострокігтем підійшли до гурту котів, які шанобливо розступилися, даючи їм дорогу. Листозірка напружила м’язи і вистрибнула на каміння, а Гострокіготь зайняв своє звичне місце внизу неподалік кагату. Поглянувши з Валяви на широкі плечі воєводи, Листозірка подумки подякувала йому за відвагу та відданість: «Він гарний воєвода. Добре, що Вогнезір мені його порадив».

Провідниця підвела голову, і її гучний голос відлунням прокотився всією улоговиною:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Валявою на віче Клану!

Полинолап вискочив із кубла новаків і щодуху помчав стежкою до підніжжя Валяви, де на нього вже чекала сестра М’ятолапка. Посмикуючи хвостами, вони всілися поруч із Гострокігтем та Осовусом.

Виховниця Полинолапа Пелюстконоса вигулькнула з вояцького кубла і приєдналася до новака. Клаптеніг сів біля своєї партнерки Конюшинохвостої, яка чекала на кошенят. Кішка обернулась і доторкнулася носом до його вуха, але вся її увага була прикута до трьох новаків.

Листозірка тихо зітхнула, побачивши, як Землезуб відсунувся вбік, щойно до нього наблизилися інші вояки. Він нервово озирався, ніби в улоговині на нього чигали вороги, тоді перейшов ближче до струмка і подалі від юрби, але тривога в його погляді так і не згасла.

«Уже три повні він живе у вояцькому кублі, — подумала Листозірка, дряпаючи камінь під собою. — Невже дотепер не зрозумів, що ніхто не збирається його кусати за хвіст?»

Вона не вперше замислювалася над тим, через які події в минулому Землезуб досі залишається таким неспокійним, але наразі не мала часу над цим ламати голову. Чорний кіт довіриться їй, коли буде до цього готовий, а зараз треба проводити церемонію. Роззирнувшись табором, Листозірка побачила, що в улоговині зібрався майже весь Клан. Тільки вона загадалася, чому досі нема Луноспівої, як тієї ж миті медикішка, огорнута ароматами цілющих трав, вигулькнула зі свого кубла. Вона сіла біля Пелюстконосої й очікувально зиркнула на Валяву.

— Коти Небесного Клану, — почала Листозірка, — сьогодні ми зібралися на одну з найважливіших церемоній у житті Клану, на церемонію посвячення у вояки. Стрибколапе, Дрібнолапко, Рінелапе, — нявкнула вона, помахуючи хвостом, — підійдіть і станьте біля Валяви.

Троє новаків підвелися і вийшли наперед, схвильовано виблискуючи очима і смикаючи вусами. Коли Рінелап минав свою маму Конюшинохвосту, вона похапцем встигла його лизнути, але жмут чорної шерсті й далі стирчав у нього на голові, а у Стрибколапа вивернулося вухо і загнулося назад. Дрібнолапка швидко хльоснула братове вухо хвостом, і воно знову випрямилося.

Троє їхніх виховників також підвелися і стояли за кілька хвостів від новаків. Листозірка поглянула на них — і на неї хвилею накотилася вся урочистість цього моменту. Вона знала, що, хай би як довго очолювала Небесний Клан, хай скільки б церемоній провела, завжди відчуватиме незвичне хвилювання і велике зачудування, представляючи нових вояків Зореклану.

До того ж ці троє котів були особливими, бо стали першими вояками Небесного Клану, що народилися вже в улоговині.

— Клаптеноже, — почала Листозірка, — чи твій новак навчився всіх вояцьких навичок? Чи розуміє він значення вояцького правильника в житті кожного вояка?

Чорно-білий кіт із гордістю поглянув на свого новака й відповів:

— Так, Листозірко.

— Так само й Рінелап, — не втрималася Вишнехвоста.

Листозірка схвально кивнула. Вишнехвоста мала б дочекатися, коли її запитають і настане її черга відповідати, але виховниця Рінелапа була так само схвильована, як і її новак, тож дорікати їй було недоречно.

— Горобцешубе, — провадила Листозірка, — ти задоволений своєю новачкою Дрібнолапкою, вона навчилася вояцьких навичок і розуміє важливість вояцького правильника?

— Так, Листозірко, — відповів Горобцешуб. — Вона готова стати воячкою.

Задоволено муркнувши, Листозірка зістрибнула з Валяви і стала перед трьома юними котами. Їхні очі розплющилися ще ширше, коли провідниця підвела голову і звернулася до Зоряного Клану:

— Я, Листозірка, провідниця Небесного Клану, закликаю своїх предків-вояків глянути на цих трьох новаків. Вони сумлінно тренувалися, щоб збагнути значущість вашого шляхетного правильника, і я представляю їх вам уже як вояків.

Листозірка затремтіла, пригадавши зоряних котів навколо себе, коли вона отримувала дев’ять життів і нове ім’я. «Чи бачать вони мене зараз? Чи захищатимуть нових вояків, допоки не настане їхня черга вирушати в мандри до зірок?»

— Стрибколапе, Дрібнолапко, Рінелапе, — звернулася провідниця до новаків, — чи присягаєтеся ви жити за вояцьким правильником, захищати й обороняти свій Клан, навіть ціною власного життя?

Стрибколап натужно ковтнув слину і нявкнув:

— Присягаюся!

— Присягаюся, — спокійно відповів Рінелап.

Дрібнолапка закліпала очима, що нагадували маленькі блакитні озерця, і відповіла:

— Присягаюся.

— Тоді я, наділена силою Зоряного Клану, нарікаю вас вашими вояцькими іменами. Стрибколапе, віднині тебе знатимуть як Стрибожара. Зоряний Клан шанує твою енергію і відданість, а ми вітаємо тебе як вояка Небесного Клану.

Листозірка поклала підборіддя на маківку Стрибожара, і рудий кіт лизнув її у плече. Він зробив кілька кроків назад і став поруч з іншими вояками.

— Рінелапе, — вела далі Листозірка, — віднині тебе знатимуть як Рінесмерка. Зоряний Клан шанує твою відвагу і міць, а ми тебе вітаємо як вояка Небесного Клану.

Чорний кіт на мить замружив очі, а Листозірка поклала своє підборіддя йому на голову. Він лизнув її у плече і став біля брата.

Перед провідницею Клану залишилася тільки Дрібнолапка. І Листозірка бачила, що біла кицька від хвилювання аж тремтить.

— Дрібнолапко, — нявкнула провідниця, — віднині тебе знатимуть як Дрібнохмарку. Зоряний Клан шанує твій розум і наполегливість, а ми вітаємо тебе як воячку Небесного Клану. — Вона поклала підборіддя на голову Дрібнохмарки і відчула на своєму плечі її шорсткий язичок, а тоді воячка розвернулася й пішла до братів.

— Стрибожар! Рінесмерк! Дрібнохмарка! — загукав Клан.

Листозірка гордо дивилася на Небесних котів, що згуртувалися й вітали нових вояків.

— Ага, Дрібнохмарка! — обурливо нявкнула біла кішка. — Я вже не маленька. Більша від багатьох дорослих котів і заслуговую на нове, доросліше ім’я.

Коти довкола весело замуркотіли. Конюшинохвоста підійшла до Дрібнохмарки і заспокійливо лизнула у вушко.

— Для мене ти завжди будеш маленькою, — тихо промуркотіла вона.

Листозірка бачила, що юну воячку не розрадили материні слова. Стрибожарові й Рінесмерку припали до душі нові імена, а очі їхньої сестри були затьмарені розчаруванням.

Провідниця протиснулася крізь юрбу і стала перед Дрібнохмаркою.

— Твоє ім’я, може, і маленьке, але дух — величний, — тихо промовила вона. — Настане день, і ім’ям Дрібнохмарки пишатиметься весь Клан, а згодом і наступні покоління Небесних котів.

Дрібнохмарка глипнула на неї:

— Ти справді так думаєш?

Листозірка кивнула:

— Усе залежить від тебе, чи зробиш ти щось настільки видатне, щоб звеличити себе і залишитися в пам’яті Клану. Твоє ім’я не впливає на твої вчинки.

— Тоді я зроблю все від мене залежне, щоб стати великою воячкою, — урочисто промовила Дрібнохмарка.

Листозірка торкнулася її плеча.

— Я вірю в тебе.

Провідниця не встигла й договорити, як четверо кошенят Осовуса обступили свою маму.

— І ми хочемо стати новаками! — заявив Кропивко.

Папоротка ніжно погладила його хвостом.

— Так, ти обов’язково станеш новаком, — пообіцяла вона. — Але не зараз, бо ти ще замалий.

— Ні, ми не малі! — Сливуня виступила наперед і глипнула на маму. — Нам уже три повні!

— Ви зможете стати новаками, тільки коли вам виповниться шість повень, — нагадала їй мама.

Очі Сливуні сповнилися розчаруванням.

— Але це ще чекати й чекати… цілу вічність! — нявкнув її брат Кролик.

— Ми не хочемо так довго чекати.

— Так, не хочемо, — підтримало брата і сестру четверте кошеня Струмок. — Ми вже хочемо вчитися на вояків!

Папоротка кинула погляд на Листозірку.

— І що мені робити з ними? — запитала вона.

Листозірка смикнула вусами.

— Вони стануть новаками дуже скоро, — промовила вона. — Тоді й підшукаємо для них виховників.

— Чекаю не дочекаюся! — важко зітхнула Папоротка.

Та Листозірка зауважила, з якою любов’ю королева дивиться на своїх непосидючих кошенят.

А тут ще й Кропивко задер до неї мордочку.

— Сливуня штовхнула мене в річку! — поскаржився він. — І на церемонії я був мокрий як хлющ.

— Не штовхала я його! — обурилася сестра. — Він просто хизувався і сам упав.

— Досить! — нагримала на них Папоротка. — Кропивку, Сливуне, не хочу чути від вас навіть найменшого писку.

Сливуня ображено зиркнула на брата.

— Конюшинохвосто, тільки подивися на нього, каже, що я його штовхнула у річку! — заскиглила вона, підходячи до світло-брунатної кішки. — А я і лапою його не торкнулася! Він просто вихвалявся. Показував мені вояцький прийом і сам упав у річку.

— Та знаю, знаю, — Конюшинохвоста схилила голову й лизнула темно-сіру кицьку у вушко. — Усяке буває. Але ж нічого з ним не сталося. Кропивко добре почувається.

Листозірка із захопленням дивилася на Конюшинохвосту, яка заспокоювала кошеня. Вона пригадала, якою та була, коли тільки пристала до Клану, — лінивою, корисливою, егоїстичною. Конюшинохвоста прийшла до Клану тільки для того, щоб захистити себе і своїх кошенят. Але відтоді вона перетворилася на королеву для всіх кошенят Клану, завжди втішала їх і підтримувала у важку хвилину. Вона так і не стала спритною мисливицею чи воячкою, але у яслах завжди підтримувала порядок і чистоту.

«Навіть не знаю, як бідолашна Папоротка впоралась би без неї зі своїми шибениками!»

— Ходімо, — сказала Конюшинохвоста, пригортаючи хвостом до себе всіх чотирьох кошенят. — Вертаємося до ясел, і я розповім вам про Вогнезора і його перемоги.

— Так, ходімо! — вигукнув Струмок, зблиснувши очима. — Дуже хочу послухати!

Конюшинохвоста повела кошенят стежкою вгору, а Листозірка з гордістю окинула поглядом свій Клан.

Гострокіготь сидів на осонні й чепурився, вилизуючи темно-руде хутро. Троє юних вояків схвильовано тулилися одне до одного. Їхні колишні виховники вибирали свіжину з кагату і трапезували неподалік.

Пелюстконоса махнула хвостом Осовусові:

— Ходімо потренуємо бойові навички в наших новаків.

— Ми готові! — вискнув Полинолап і пострибав угору стежкою.

М’ятолапка чкурнула за братом, здійнявши хмарку пилу, а вже позаду них неквапом підіймалися двоє виховників.

Листозірка задоволено зітхнула. Її Клану вдалося пережити довгий гололист, і кривава битва зі щурами потроху забувалася.

«Але ми ніколи не забудемо Дощошуба», — подумала провідниця. Цей сірий кіт, батько Полинолапа та М’ятолапки, хоробро бився за Клан, до якого тільки нещодавно пристав. Він залишиться у пам’яті як перший вояк, що віддав своє життя за відновлений Небесний Клан. І тепер, завдяки Вогнезорові та Піскоштормі, Клан міцно стоїть на лапах посеред улоговини.

Думки Листозірки полинули у той час, коли в улоговині жив древній Клан і навіть залишив карби від своїх кігтів у вояцькому кублі. Вона жалкувала, що так мало знає про своїх предків. Останнім представником того древнього Клану був Небостраж, старий сірий кіт, якого прозвали Мунею і з якого насміхалися, вважаючи божевільним, ті коти, які тепер були відданими вояками Листозірки. Він слабким вогником освічував пам’ять про Небесний Клан, доки Листозірка не роздмухала той вогник у велике, гаряче, сповнене життя полум’я. Провідниця підвела голову і подивилася на Небесний Камінь, де Клан збирався щоповні. «Тепер нас так багато, що декому доводиться залишатися на великій скелі». Вона затамувала подих, побачивши тьмяні обриси на тлі білих хмар.

«Небостраже!»

Провідницю огорнуло приємне тепло. Вона зрозуміла, що старий кіт повернувся, щоб побачити церемонію посвячення у вояки перших котів, які народилися в улоговині. Листозірка вітально замахала хвостом, сподіваючись, що всі предки Небесного Клану дивляться на них і пишаються своїми нащадками й тими котами, що вирішили приєднатися до Клану.

— Ми завжди вас шануватимемо, — зашепотіла вона, не зводячи очей із тьмяних обрисів Небостража. — І зробимо все від нас залежне, щоб Клан жив і процвітав далі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

— Напад! На нас напали!

Почувши цей панічний крик, Листозірка розвернулася й одразу випустила кігті, наготувавшись захищати себе і свій Клан. Гострокіготь і вояки навколо кагату зірвалися на лапи. На відстані кількох хвостів нижче за течією річки стояв, напруживши лапи, Землезуб і дивився вгору широко розплющеними від страху очима. Він так перелякався, що втратив дар мови і забув стулити пащу.

На вершині улоговини з’явилося троє котів: вони почали спускатися вниз стежкою. Першою йшла чорна кішка, а відразу за нею — рудо-білий кіт і молодий котик із біло-чорною шубкою.

— Це ж бо Чорнодряпка, Біллішторм і Крутьколап, — нявкнула Вишнехвоста — Чого той мишомізкий так репетує?

— Та я мало зі шкури не вистрибнув, — невдоволено буркнув Горобцешуб.

Листозірка полегшено зітхнула:

— Землезубе, все гаразд. Це наші денні вояки!

Переполошений чорний кіт глипнув на неї, а тоді миттєво перевів погляд на котів, що швидко спускалися по камінню вниз. Нарешті він упізнав новоприбулих.

— Ой, вибач, — забелькотів Землезуб, повернувши голову до Листозірки. — Сонце світило просто в очі, це й спантеличило мене.

— А коли ти неспантеличений? — пробуркотіла сама до себе Вишнехвоста.

Гострокіготь дратівливо зашипів і продовжив вилизувати хутро. Він вдавав, що не звертає жодної уваги на котів, які наближалися, але Листозірка бачила, як воєвода дратівливо посмикує хвостом. Вона хотіла була щось йому сказати, але передумала й рушила до підніжжя скелі привітати новоприбулих, які вже стрибали з останнього каміння вниз.

— Привіт, Листозірко, — обізвалася чорна кішка. — Ми не запізнилися на церемонію?

— Запізнилися, — відповіла Листозірка. — Вибач, Чорнодряпко, але ми провели її у сонцепік.

— Ой, як шкода, — тоненьким голоском занявчав юний котик. — То ми все пропустили! Цілу повню чекав на цю церемонію.

— Ми ще пішли до Гарвімуна і Веснянколапки, — пояснила Чорнодряпка, — але їх заперли Двоноги. — Вона стенула плечима. — Не треба було на них так довго чекати.

Листозірка відчула, як погляд Гострокігтя вп’явся її у спину, немовби ікла лисиці. Провідниця знала, що йому не подобається, коли кицюні приходять удень до Клану і повертаються на ніч до гнізд Двоногів. Але їй не хотілося розпочинати стару суперечку. Листозірка була певна, що Небесний Клан потребує навіть денних вояків.

«Вони допомагають нам поповнювати кагат. І наш Клан не настільки великий, щоб ми могли собі дозволити віднаджувати котів».

— Не переймайся так, Крутьколапе, — промуркотіла Чорнодряпка. — Ще будуть інші церемонії.

— Але я хотів побачити саме цю. — Крутьколап подріботів до трьох новоспечених вояків і захоплено нявкнув до Стрибожара: — Я хотів першим назвати тебе на нове вояцьке ім’я. А тепер навіть не знаю, яке воно.

— Стрибожар, — відповів юний вояк, який ледь не луснув від гордості.

— Чудове ім’я!

— А ми — Дрібнохмарка і Рінесмерк, — нявкнула Дрібнохмарка.

Крутьколап навіть оком не повів на молоду воячку, і Листозірка тихо муркнула, приховуючи усмішку.

— Ти найкращий вояк в усьому Клані, — мовив новак до Стрибожара. — Ех, якби ж ти став моїм виховником.

— Лишень подивіться на нього! — до юних котів підійшов рудо-білий вояк і по-дружньому штовхнув Крутьколапа у плече. — А чим тобі не подобається твій теперішній виховник?

— Та ні, все добре, Біллішторме, — Крутьколап похапцем зніяковіло лизнув себе по грудях. — Ти також гарний виховник.

Не встиг Біллішторм щось відповісти, як із каменя вище долинув радісний писк — із ясел вилізли Кропивко, Сливуня, Струмок і Кролик. Спотикаючись і заплутуючись у власних лапах, вони поквапилися стежкою вниз до підніжжя скелі.

— За цими кошенятами, мабуть, сам Зореклан наглядає, — зауважила Чорнодряпка, — інакше вони б уже давно поскручували собі шиї.

— Біллішторме! — занявчав Кролик, зістрибуючи з останнього каменя і підбираючись до рудо-білого кота. — Подивись, як ми робимо прийоми, яких ти навчив нас учора!

— Я б’юся найліпше! — вихвалявся Кропивко.

— Не бреши! Це я найліпша воячка! — штовхнула братика Сливуня.

— Вони ще замалі, щоб учити їх битися, — обізвалася Папоротка, наїжачивши хутро на карку. — А Кропивко мало не втопився сьогодні, граючись у ці бійки.

— Саме так і було, — до гурту підійшов Клаптеніг і став біля світло-брунатної кішки. — Ти їх поки що нічого не вчи, Біллішторме. Ти тут не завжди буваєш і не бачиш, що вони витворяють.

Біллішторм схилив голову перед королевою:

— Мені прикро, що таке сталося, Папоротко. Але шуліки й лисиці не зважатимуть, що вони малі. Кошенятам треба знати деякі найпростіші прийоми захисту.

— Що ти, кицюня, знаєш про шулік і лисиць? — зашипіла Вишнехвоста з іншого боку кагату.

Листозірка не була певна, чи почув воячку Біллішторм, бо він навіть вусом не повів. Але провідниця вирішила все ж таки втрутитися. Постійним і денним воякам треба якось ладнати між собою, бо розділеному Кланові не вижити.

— Ми не повинні звинувачувати Біллішторма за те, що сталося з Кропивком, — промовила вона, підходячи до гурту котів. — Кошенятам тільки б гратися, вони геть не дивляться під лапи. Якщо вони не борюкаються, то вдають, що підкрадаються, ніби лисиці, або літають, неначе сови. Думаю, віднині вони будуть обережніші, — додала Листозірка, суворо дивлячись на Кропивка і його братиків та сестричку.

Кропивко згідно закивав, вирячивши очі, бо до нього зверталася сама провідниця.

— А Біллішторм зможе нас далі вчити? — спитала благальним голосом Сливуня.

— Якщо тільки схоче, — погодилася Листозірка. — Ну і, звісно, якщо ваша мама дозволить.

Усі четверо кошенят так притислися до Папоротки, що та аж хитнулася.

— Будь ласка!

— Ми не підходитимемо близько до річки.

— Обіцяємо.

— Ну… — неохоче промовила Папоротка. — Гаразд. Тільки…

Кошенята радісно завищали й одразу почали борюкатися, лупцюючи одне одного м’якенькими лапками.

— Біллішторме, дивися!

— Ні, дивися на мене! Я зараз укушу Кролика за горлянку!

— Все, досить! — суворо нявкнула Листозірка. А помітивши, що до них підходить Гострокіготь, додала: — Пора вирушати у прикордонний патруль.

Гострокіготь кивнув:

— Отже, я поведу патруль уздовж кордону по цей бік улоговини. Вишнехвоста і Клаптеніг можуть піти зі мною. А ти, Горобцешубе, поведеш патруль у протилежний бік. Візьми із собою Стрибожара і… так, ну тоді вже бери Чорнодряпку, бо твого новака сьогодні тут немає.

Листозірка незадоволено смикнула вусами. Воєвода говорив про денну воячку таким зневажливим тоном, ніби хотів підкреслити, що від неї буде мало користі. Звісно, він мав право на власну думку, але не варто так явно демонструвати своє ставлення. Листозірка помітила, що слова Гострокігтя зачепили Чорнодряпку, але та ввічливо схилила голову перед воєводою й стала біля Горобцешуба і Стрибожара.

— А як щодо мене і Дрібнохмарки? — запитав Рінесмерк, зблиснувши очима. — Ми також хочемо піти в патруль як справжні вояки.

— І про тебе я не забув, — голос Гострокігтя пом’якшав, бо тепер він звертався до народженого в улоговині кота. — Нам потрібна свіжина… Пройдіться лісом униз за течією річки і гарно все розвідайте. Землезубе, ти можеш піти з ними.

Чорний кіт тривожно здригнувся.

— Гаразд, Гострокігтю.

— А Біллішторм…

— Я хотіла відрядити Біллішторма і Крутьколапа разом з іншими виховниками та новаками на бойові тренування, — втрутилася Листозірка.

Гострокіготь кивнув.

— Гаразд. Нехай так і буде. Тоді до роботи.

— Хвилинку, — до Гострокігтя підійшла Луноспіва й поштиво махнула хвостом. — Мені треба, щоб хтось допоміг збирати цілющі трави. То, може, зі мною лишиться Дрібнохмарка?

— Але ж то завдання для новаків! — заперечила Дрібнохмарка, наїжачивши хутро на загривку. — Я тепер воячка.

— А вояки виконують те, що їм кажуть, — загарчав Гострокіготь.

— Але…

— Дрібнохмарко, хтось таки має виконувати цю роботу, — лагідно перервала її Луноспіва. — А якщо на мене поза улоговиною нападе лисиця чи борсук? Мені потрібен вояк для захисту.

— Ага… — очі Дрібнохмарки проясніли, а шерсть на карку вляглася. — Тоді я піду. Звісно, Луноспіво. Я тебе захищу!

Листозірка проводжала поглядом котів, що вирушали в патрулі. «Саме так усе відбувається і в лісі, де живе Вогнезір. Ми такий самий Клан, як і вони».

— Гострокігтю, — зупинила вона воєводу, доки той не пішов геть. — На кілька слів.

Гострокіготь зиркнув на патруль, що зупинився трохи вище в улоговині. Кінчик його хвоста посмикувався, але він чекав, що казатиме провідниця.

— Невже так потрібно було насміхатися з Чорнодряпки? — докоряла йому Листозірка.

— Я не насміхався… — заперечив Гострокіготь, його очі сердито зблиснули, а тоді він важко зітхнув. — Ну, так, трохи її зневажив, не хотів, але так вийшло. Ці воякиці мене дратують.

Листозірка прищулила вуха і відчула, як у неї на карку знову здиблюється хутро.

— Кажеш, воякиці, Гострокігтю? Чи не здається тобі, що для них це образлива назва?

Гострокіготь дивився провідниці у вічі й не відводив погляду.

— Зате точна. А як би ти їх назвала? Вони не живуть з нами в улоговині. Йдуть від нас, коли їм заманеться. Як ці коти можуть дотримуватися вояцького правильника, якщо вони щовечора повертаються до гнізд своїх Двоногів?

— Ми про це вже з тобою говорили, Гострокігтю, — зітхнула Листозірка. — І то не раз. Ти знаєш мою думку. Ми — невеликий Клан, і якщо дамо цим котам шанс відчути, як живуть справжні вояки, то з часом вони, можливо, захочуть назавжди залишитися в улоговині.

— Думаю, що це буде нескоро, — пирхнув Гострокіготь. — Навіть їхні імена якісь домашні! Якийсь Круть-Верть…

— Крутьколап, — сказала провідниця. — Він вважає, що Круть звучить якось не по-вояцьки.

— Ага, а Крутьколап — це вже по-вояцьки, так?

Листозірка напівжартома-напівсерйозно штовхнула його в бік.

— Якщо тебе дратують тільки їхні імена, тоді все добре. Іди вже, на тебе чекають патрулі. Але наступного разу якось лагідніше говори з Чорнодряпкою. Вона дуже кмітлива кішка.

— Вона кицюня! — у Гострокігтя здригнулися вуса. — Вона носить нашийник. Тільки подумати, воячка в нашийнику!

— Ти ліпше подивися, як вона забила мохом дзвоника, — зауважила Листозірка. — Про це вона сама здогадалася, щоб не розполошити здобич. Не ображай її. Гаразд?

— Та гаразд, Листозірко, — кліпнув Гострокіготь. У його зелених очах уже не залишилося і сліду від злості. — Не знаю, що тебе вкусило, але обіцяю, що зроблю, як кажеш. — Він обернувся і рушив до патрулів, які чекали на нього.

Листозірка побачила, як Папоротка заганяє своїх кошенят до ясел, незважаючи на їхні заперечення.

— З Білліштормом побавитеся потім. Зараз вам треба спати.

— Кошенята, я буду тут! — гукав навздогін їм Біллішторм.

Листозірка прикликала його і Крутьколапа хвостом, а тоді рушила вгору слідом за патрулем Гострокігтя. На той час сонце вже сховалося за важкими чорними хмарами, а холодний вітер здіймав стовпи куряви.

«Ще до вечора піде дощ», — подумала Листозірка.

Попереду, на відстані кількох хвостів, скеля стрімко збігала вниз, залишаючи широку піщану ділянку між камінням і річкою. Пелюстконоса й Осовус сиділи під скелею і спостерігали за новаками. М’ятолапка припала додолу посеред піщаної ділянки й вихляла хвостом, немовби збиралася стрибнути на здобич. Полинолап підкрався ближче і зненацька побіг до новачки, випустивши кігті, аби посмугувати її бік. Але М’ятолапка виявилася занадто спритною для нього, кинулася назустріч, присіла під простягнутою лапою новака й одним махом підсікла його задні лапи. Швидко підвівшись, вона чкурнула геть від свого брата, який безпорадно дряпав пісок кігтями.

— Молодчина! — вигукнула Листозірка.

М’ятолапка від радості аж підстрибнула, бо зрозуміла, що провідниця Клану побачила, як вдало вона застосувала прийом.

— Так, дуже добре, — похвалив її Осовус. — Але наступного разу не залишай супротивника. Поки він борсається в піску, ти можеш завдати йому кількох ударів.

— А ти, Полинолапе, — нявкнула Пелюстконоса, — наступного разу спробуй збити супротивницю з пантелику. Перед тим, як накинутися на неї з одного боку, вдай, нібито хочеш напасти з іншого.

— І я хочу спробувати цей прийом! — нетерпляче нявкнув Крутьколап, коли вони з Білліштормом вийшли на тренувальний майданчик. — Можна?

— Аякже, — відповів Біллішторм. — Але спочатку уважно подивися, як це роблять Полинолап і М’ятолапка.

— Чекай, чекай… — Полинолап підвівся на лапи, випльовуючи пісок. — Зараз я тобі покажу, як це робиться, М’ятолапко.

— Ага, буває, що і їжак літає! — кепкувала з нього сестра.

Листозірка сіла біля виховників, обгорнувши лапи хвостом, і приготувалася спостерігати за тренуванням. Дуже швидко всі троє новаків засвоїли, як застосовувати на практиці новий прийом. Їм іще належало багато чого навчитися перед тим, як отримати вояцькі імена, але з кожним днем вони ставали сильнішими і спритнішими.

— Хочу відпрацювати прийом, який ти показував нам учора, — нявкнув Крутьколап, енергійно чухаючи лапою вухо, щоб витрясти пісок. — Ну, коли ми стрибали по каменях. Дуже гарний прийом!

Листозірка зацікавлено нашорошила вуха, бо ще не бачила того прийому.

— Ану, покажіть мені, — заохотила вона новаків.

Крутьколап і Полинолап стали одне навпроти одного й рушили до кам’яної стіни. Раптом Полинолап підстрибнув, вигнувся й на мить завис на скелі, а тоді всією своєю вагою впав на Крутьколапа, який не встиг вчасно відскочити. Крутьколап несамовито заверещав і замолотив лапами, намагаючись скинути із себе супротивника.

— Ану, ще раз! — вимогливо нявкнув він, підвівшись на лапи.

— Без проблем. Якщо ти ще не наївся піску, — погодився Полинолап.

Знову двоє новаків стали один навпроти одного. Цього разу Крутьколап перший підстрибнув, але кинувся згори на супротивника трохи запізно і з розгону гепнувся на землю.

— Що, спиш?! — радісно завищав Полинолап.

Крутьколап безстрашно розвернувся і задніми лапами почав щосили порпати пісок, шпурляючи його в Полинолапа.

— Ну, і хто тепер наїсться піску? — під’юдив він супротивника.

— Так нечесно! — обурився сірий новак.

— Крутьколапе, досить! — зупинив його Біллішторм.

— Але ж це такий прийом, — пояснив новак, підбігаючи до свого виховника. — Якщо кинути пісок в очі ворогу, то він нічого не бачитиме і не зможе завдати мені удару.

— Він правильно каже, — промуркотіла Листозірка. — На дні улоговини цей прийом нескладно застосувати.

— Гаразд, — погодився Біллішторм. — Але не перестарайся на тренуванні. Щось не дуже хочеться, щоб Луноспіва до вечора виймала піщинки з очей виховників.

— Зрозумів, — Крутьколап кивнув виховникові.

Листозірка звернула увагу на завзяття юних котів. Тут, в улоговині, не буде запеклих битв із такими войовничими котами, на яких наражався Вогнезір зі своїм Кланом. Але можуть виникати сутички з волоцюгами, самітниками або просто кицюнями з території Двоногів.

Уже не кажучи про щурів, які можуть повернутися. А ще тут у лісі вештаються лисиці та борсуки. Тому Листозірка була сповнена рішучості навчити всіх Небесних котів бойового мистецтва, щоб вони могли захистити себе і свій Клан.

— Тепер я хочу спробувати, — обізвалася М’ятолапка і помчала до Крутьколапа. — Я…

Вона раптом зупинилася і перелякано вискнула, бо на її ніс упала сніжинка. Задерши голову, Листозірка побачила, що небо затягли темні хмари, і в повітрі закружляло ще більше сніжинок, опускаючись на пісок.

— Сніг! — вигукнув Осовус, відразливо зморщивши носа. — Хіба зараз не новолист?!

— Гадаю, на сьогодні досить, — сказала Листозірка. Сніжинки почали осідати на її хутрі та вусах. — Мерщій до табору, доки не намокли!

Табір був на відстані кількох лисячих хвостів, трохи нижче в улоговині, але сніг густішав, і снігова завіса вже затулила навіть скелю на протилежному боці річки. Стежка під їхніми лапами перетворилася на суцільну багнюку. Коли коти підійшли до кубел, їхнє хутро поприлипало до боків і вкрилося сніжинками.

Крізь хуртовину в таборі Листозірка розгледіла Землезуба та Рінесмерка, які поквапливо спускалися в улоговину з намоклою здобиччю в зубах. За ними на відстані кількох лисячих хвостів підтюпцем біг патруль на чолі з Горобцешубом.

— Хутко в кубла! — гукнула Листозірка. — Біллішторме, Чорнодряпко, ідіть разом із ними. Перебудете негоду в нас.

— Ходи до нас, — запропонувала Крутьколапу М’ятолапка. — Сховаєшся в нашому кублі.

Рінесмерк з іншими вояками завернули за скелю і дерлися вгору стежкою, яка стала раптом підступною й небезпечною, геть слизькою від розталого снігу.

Листозірка побачила Луноспіву з Дрібнохмаркою, які квапилися до кубла медикішки, і Папоротку, що несла в зубах до ясел кошеня, яке звивалося і пручалося.

На гребені улоговини з’явився Гострокіготь зі своїм патрулем. Воєвода швидко збіг стежкою вниз і приєднався до Небесних котів на виступі під вояцьким кублом.

— Сніг! — вигукнув воєвода, обтрясаючи білі клапті з голови й відразливо пирхаючи перед тим, як увійти до кубла. — Ніби його бракувало нам у гололисті.

— Нема чого бідкатися, — нявкнула Листозірка, заходячи до кубла одразу за ним. — Заходьте всі в укриття.

— Гарна нагода трохи навести лад, — нявкнув Гострокіготь, коли вояки зайшли до кубла. — Тут так смердить, ніби лисиця здохла.

— Фу! — вигукнула Вишнехвоста, затуливши ніс хвостом.

— Гарна ідея, — погодилася Листозірка, хоча ніякого смороду вона не відчувала — тільки запах мокрої котячої шерсті. — Треба повиносити старий мох і витерти стіни снігом.

— Я ще хочу подивитися на ті печери, що трохи вище вздовж улоговини, — нагадав Гострокіготь. — Ми вже цілу повню збираємося їх дослідити. Там можна зберігати запаси свіжини або облаштувати додаткові кубла.

— Хочеш вийти надвір? — запитав Землезуб, вирячивши очі. — У таку хурделицю? А що, коли ми зірвемося зі скелі? А що, коли закоцюбнемо від холоду? А що…

— А що, коли здоровезний їжак настромить тебе на свої голки? — запитала Вишнехвоста чорного кота. — Зроду не бачила такого панікера!

— Ну, прибирати, то прибирати, — згідно промовила Пелюстконоса. — Піду до ясел і подивлюся, що там робиться, якщо ти не заперечуєш, Листозірко.

— Добре. Дякую, Пелюстконосо.

Сіра кішка вистрибнула під сніг, який уже потроху вщухав. Листозірка висунула з кубла голову і провела воячку поглядом, а тоді обернулася й нявкнула до воєводи:

— Гострокігтю, якщо ти попильнуєш, щоб тут прибрали як належить, то я візьму кількох котів і ми підемо подивимося на ті порожні печери. Також буду дуже вдячна, якщо хтось прибере і в моєму кублі, поки мене не буде.

— Добре, я приберу, — зголосився Горобцешуб. — Як прийдеш, то все аж блищатиме. Не впізнаєш свого кубла.

Листозірка вдячно кивнула воякові.

— Тоді Рінесмерк і Стрибожар ідуть зі мною. А також ти, Біллішторме. По дорозі до печер візьмемо ще кількох новаків.

— Е-е-е… Листозірко, — Біллішторм зніяковіло лизнув себе у груди. — Знаєш, мені треба вже йти. Боюся, що знову піде сніг. А мої Двоноги не знатимуть, що сталося зі мною…

— Не мели дурниць. Тобі байдуже до твоїх Двоногів, — не втримався й випалив Горобцешуб. — Тобі просто не хочеться прибирати.

— Неправда! — обурено нявкнув Біллішторм, настовбурчивши хутро на загривку.

— Тоді залишайся й допомагай, — Рінесмерк ступив крок уперед і став біля Горобцешуба. — Сніг уже майже вщух.

— Але він може знову піти, — не вгавав Біллішторм. — Не хочу тут застрягти. Пам’ятаєш, як того гололисту звіялася буря, і всі домашні коти мусили лишитися на ніч в ущелині, доки вітер не вщух? Мої Двоноги місця собі не знаходили. Думали, що я більше не повернуся.

Горобцешуб випустив кігті й уже хотів був щось відповісти, але Листозірка зупинила його, піднявши хвіст.

— Гаразд, — звернулася вона до Біллішторма. — Якщо треба, то треба. Йди. Побачимося вже завтра.

— Дякую, Листозірко, — з полегшенням відповів рудо-білий кіт. Відтак зніяковіло зиркнув на вояків, розвернувся і вишмигнув з кубла.

— Тобі також треба йти, Чорнодряпко? — спитала Листозірка.

Чорна кішка здригнулася.

— Ні, Листозірко. Я залишаюся. Допоможу з прибиранням.

— І правильно зробиш, — пробуркотів хтось.

— А завтра ми не пустимо до себе Біллішторма, — нявкнув Горобцешуб. Його очі досі палали від обурення.

— Точно, — погодився Рінесмерк. — Йому тільки розваги подавай. А як треба попрацювати, то він уже має йти до гнізда Двоногів.

Листозірка ледь помітно зітхнула. Знала, що мусить покласти край сваркам між постійними і денними вояками. Провідниця домагалася рівноправ’я у своєму Клані, а поведінка Біллішторма цьому не сприяла.

Та не встигла вона втрутитися в розмову, як наперед вийшов Гострокіготь і звернувся до обох вояків:

— Як бути з Білліштормом, вирішувати не нам, а Листозірці. Ліпше берімося до роботи.

Горобцешуб і Рінесмерк перезирнулися.

— Гаразд, Гострокігтю, — пробуркотів Рінесмерк.

— Хай там як, — прошепотів воєвода на вухо Листозірці, коли двоє вояків відвернулися, — а вони мають рацію. Коли повернеться Біллішторм, йому треба дати якесь додаткове завдання. Ми ж бо не хочемо, щоб воякиці вважали, що їм тут легше живеться, ніж котам Клану.

Листозірка відчула, як хутро на її загривку стає дибки, бо воєвода знову назвав денних вояків воякицями, але вона змусила себе заспокоїтися. Не до суперечок було тепер.

Гострокіготь почухав за вухом задньою лапою, а тоді додав:

— Якщо вони хочуть бути частиною Клану, то мають зрозуміти, що всі обов’язки в нас діляться порівну.

— Згодна, — відповіла Листозірка. Вона була вдячна воєводі за підтримку, хоча він і погоджувався з Горобцешубом та Рінесмерком. — Спробую їх залучити до облаштування нових кубел, і тоді, можливо, їм захочеться залишитися в улоговині.

Гострокіготь недовірливо зиркнув на провідницю, і його ліве вухо сіпнулося.

— Ну, можливо.

Листозірка розуміла, що безглуздо продовжувати розмову. Натомість вона махнула хвостом, підкликавши до себе Рінесмерка і Стрибожара.

— І ти, Чорнодряпко, ходи з нами, — нявкнула Листозірка. — Заміниш Біллішторма.

Чорнодряпка кліпнула, приємно здивована, що провідниця Клану вибрала її собі в помічниці, і вийшла відразу за Листозіркою і двома вояками. Негода майже вщухла, у повітрі кружляло хіба що кілька поодиноких сніжинок. Але на стежках топився сніг, і вони стали дуже підступними та слизькими, до того ж поміж скелями віяв пронизливий вітер, який запросто міг здути кота.

— Уважно дивіться під лапи, — попередила Листозірка.

Провідниця рушила стежкою вниз, щоб забрати М’ятолапку та Полинолапа, і дуже втішилася, побачивши Крутьколапа, який визирнув зі входу до печери. Він теж залишився в улоговині.

— Ходімо зі мною, — сказала вона новакам. — Почнемо вичищати дальні печери.

— Чудово! — вигукнув Полинолап. Новак прошмигнув попри Крутьколапа надвір і мало не впав, послизнувшись на стежці. — Цікаво, що ми там знайдемо?

— Пташині кістки й пилюку, — відповіла його сестра, виходячи з кубла набагато спокійніше. — Ну ти й мишомізкий!

Полинолап замахнувся лапою, щоб зацідити сестрі у вухо, але враз зупинився, щойно побачив, що за ним спостерігає Листозірка.

— Ходімо, — сказала провідниця, доки новаки не почали сваритися. — Холодно, тому гріємося швидкою ходьбою.

Щойно вони опинилися на дні улоговини, Листозірка пришвидшила крок, і коти, напруживши м’язи й позадиравши хвости, помчали поруч із нею. У холодному повітрі від їхнього дихання з’являлися білі хмарки. Порожні печери розташовувалися за кілька лисячих хвостів перед тренувальним майданчиком, який припорошило снігом. Підвівши голову, Листозірка побачила чотири вузьких отвори — два майже в підніжжі скелі, а ще два — трохи вище.

Чорнодряпка підійшла до найближчої печери і занурила всередину голову та плечі.

— Дуже маленька, — повідомила вона, і в її словах виразно вчувалося розчарування, навіть попри приглушений голос.

— Чорнодряпко, вилазь звідти, — наказала Листозірка.

Чорна кішка позадкувала з печери, обернулася й питально глянула на Листозірку.

— Про що ти забула? — запитала провідниця.

Чорнодряпка розгублено кліпала очима.

— Вона мала спочатку прислухатися і принюхатися, — голосно нявкнув Рінесмерк.

Листозірка роздратовано зиркнула на вояка. «Він правильно каже, але не треба було дозволяти йому поставити Чорнодряпку в незручне становище, бо вона засоромилася і зніяковіла. Я повинна бути обачнішою».

— Ніколи не знаєш, що там усередині, — пояснила воячці Листозірка. — А якщо там ховається лисиця чи борсук? Там може бути навіть бджолине гніздо. Зазираючи в замкнений простір, завжди будь насторожі.

— Вибач, — Чорнодряпка похнюпила голову і пошкребла землю кігтями передньої лапи.

— Може, зазирнеш і в наступну печеру й покажеш, як це робити правильно? — помахом хвоста Листозірка показала на нижню печеру.

Чорнодряпка подріботіла до наступної печери і за хвіст до отвору зупинилася, щоб занюшити повітря. За мить вона обернулася до Листозірки:

— Нічого не чую й не відчуваю ніякого запаху. Там нема нікого живого.

— Тепер зазирни всередину.

Чорнодряпка підійшла до печери, обережно прослизнула в неї і майже одразу вилізла.

— Вона порожня, Листозірко, але теж дуже маленька.

Провідниця зазирнула в обидві нижні печери. Чорнодряпка не помилилася: ці печери були затісними, щоб облаштувати в них кубла. Вони виявилися неглибокими і з низькими стелями. Кам’яна долівка була змережана срібними равликовими доріжками, а під дальніми стінами виднілися купи листя і всілякого мотлоху.

— Ми їх розчистимо пізніше, — вирішила Листозірка. — Це чудове місце для комор.

Стрибожар задер голову і поглянув на горішні печери.

— Я вилізу туди, — сказав він. — Хочете, щоб я туди зазирнув?

— Ми всі зазирнемо туди, — відповіла Листозірка. — Ходімо за мною, але будьте дуже обережними. Туди нема стежки.

Видертися до горішньої печери було нелегко. Листозірка мусила чіплятися за тріщини в камінні і йти по вузьких виступах. Озирнувшись, вона побачила, що коти підіймаються за нею. Рінесмерк стиснув зубами загривок М’ятолапки і підтягував її вище на похилий камінь, бо коротколапа новачка не могла дотягтися до наступної тріщини.

«Щоб облаштувати в цій печері кубло, доведеться прокласти сюди безпечну стежку».

Листозірка дісталася до входу в печеру і переконалася, що всередині нікого нема. Також із задоволенням зауважила, що тут набагато просторіше, ніж у печері внизу. Стеля була на відстані одного хвоста від її голови, а біля дальньої стіни лежали гілки і сухе листя. Стрибожар, важко дихаючи, видерся на виступ позаду провідниці й одразу гучно пчихнув.

— Сама пилюка! — вигукнув він, хапнувши ротом повітря.

— Авжеж, — нявкнула Листозірка, весело позираючи на спантеличеного кота. — Тоді до роботи. Беремося за прибирання.

Провідниця заходилася здирати кігтями старе пташине гніздо, яке розсипалося у її лапах і здійняло хмару пороху, отож тепер уже Листозірка пчихала. Вона почула, як поруч зареготав Стрибожар, який також узявся розчищати печеру.

Інші коти витягали гілляччя, листя й кістки давно померлої здобичі, а тоді скидали все з кам’яного виступу на дно улоговини. Нарешті Листозірка змогла добре роздивитися печеру: досить простора, вона заглиблювалася у скелю, була сухою і захищеною від негоди.

— Тут затишно, — прохрипіла провідниця, кліпаючи в серпанку пилюки. — Багато місця, а як понаносимо моху, то буде дуже зручно і тепло.

— І безпечно, — зауважила Чорнодряпка. — Ніхто сюди не зможе вдертися.

Листозірка схвально кивнула. Чорна кішка, хоч і йшла на ніч до гнізда Двоногів, але була дуже кмітлива і мала розум воячки. «Може, нам і не треба прокладати тут безпечніший доступ до печери. Може, варто залишити так, як є».

— Трохи перепочинемо, — сказала вона і сіла біля виходу, звідки було видно схил, по якому вони видерлися до печери. — Всі ви чудово попрацювали.

Коти повсідалися навколо неї і почали вмиватися, обтрушуючи пилюку і дрібні гілки з шерсті.

— Листозірко, розкажи нам щось про древній Небесний Клан, — сором’язливо попрохав Крутьколап. — Кажуть, що тут колись давно жив інший Клан. Це правда?

— Чистісінька правда, — відповіла Листозірка, намагаючись пригадати все те, що їй розповідав Вогнезір про перший Небесний Клан. Вона зручніше вмостилася на піщаній долівці.

— Колись давним-давно Небесний Клан жив у лісі разом з іще чотирма Кланами. Але вони мусили піти звідти, бо Двоноги відібрали їхню територію і почали будувати там свої гнізда.

— Хіба є й інші місця, де стоять гнізда Двоногів? — недовірливо запитала М’ятолапка і здивовано зиркнула на провідницю.

— Є, і дуже багато. Отже, отой древній Небесний Клан довго мандрував і нарешті прийшов до нашої улоговини й осів тут. Жили вони в тих самих кублах, де тепер живемо ми.

Троє новаків перезирнулися, витріщивши очі, — ніби духи древніх котів от-от мали ввійти в печеру.

— А тоді сталося нашестя щурів, — розповідала далі Листозірка. — Вони повбивали багатьох котів із Небесного Клану, а решту вигнали з насиджених місць. Багато хто з вояків подався в мандри, дехто став самітником, а дехто — кицюнею. І дуже небагато з них — лишень кілька — зберігали пам’ять про Небесний Клан, допоки не прийшов в улоговину Вогнезір і не відновив тут вояцтво.

Полинолап зойкнув від захвату:

— Як цікаво! І ти гадаєш, що ми можемо бути нащадками котів з отого древнього Небесного Клану? Ой, так хочеться, щоб це було правдою!

— І мені хочеться! — не втримався Рінесмерк.

— Мені також! — додала М’ятолапка, а Крутьколап лишень закліпав очима і нічого не сказав.

— Усе може бути, — промовила Листозірка, хоча сама вона мала великі сумніви щодо цього.

Вогнезір казав їй, що в котів із Небесного Клану були довгі ноги, щоб високо стрибати, і тверді подушечки лап, щоб ходити по скелях. А М’ятолапка і Полинолап не мали ані першого, ані другого. І Рінесмерк зі Стрибожаром теж.

«А от Крутьколап таки може бути нащадком Небесного Клану, — подумала вона. — Він високо стрибає і не боїться лазити по деревах. Чорнодряпка теж має довгі та міцні ноги».

— Кожен із тутешніх котів може бути далеким нащадком древнього Клану, — вела провідниця далі, не виокремлюючи нікого з денних вояків. — А це означає, що всі коти в цій місцині мають повне право пристати до Небесного Клану.

— Я точно Небесний кіт! — нявкнув Рінесмерк і припав до землі так, ніби збирався підстрибнути й полетіти з печери. — Я високо стрибаю і спритно лажу по деревах!

— І я теж! — вискнула М’ятолапка, виблискуючи очима. — Мої ноги дуже міцні.

Листозірка ледь помітно зітхнула. «Вони ще зараз почнуть мірятися ногами».

— Я також дуже сильний. Не те що дехто, — загарчав Рінесмерк.

Він мав на увазі денних вояків, здогадалася Листозірка.

— Коти з того Небесного Клану походили з різних місць, — нагадала вона чорному воякові. — Тому кожен із нас може виявитися їхнім нащадком.

— Авжеж, — пробубонів Рінесмерк, хоча Листозірка не мала певності, що вона його переконала.

Чорнодряпка і Крутьколап перезирнулися, але ніхто з них не промовив і слова.

У глибині душі Листозірка теж сумнівалася. «Як би мені хотілося бути в усьому впевненою, — думала вона. — Як би мені хотілося завжди все робити правильно. Я мріяла очолити Клан, де всіх котів шанують і цінують за їхні вміння та навички. Натомість мої вояки весь час сваряться і тягнуть Клан у різні боки».

Коли Вогнезір і Піскошторма вирушали назад додому, то всі коти Небесного Клану жили в улоговині цілодобово і були відданими вояками, як в отих лісових Кланах, про які розповідав Вогнезір. Звідки йому було знати, що коти з території Двоногів схочуть пристати до Небесного Клану на власних умовах і днюватимуть в улоговині, а ночуватимуть у затишних гніздах Двоногів, де досхочу наїдатимуться і куди лисицям нізащо не проникнути? Жодну з порад Вогнезора щодо керування Кланом неможливо застосувати до котів, які розділилися на два табори.

«Чи можна їх узагалі якось тут згуртувати?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Листозірка розплющила очі й побачила місячне сяйво, що просочувалося крізь вхід до кубла. Її розбудив чийсь голос, але тепер усе стихло, хіба що шепотіла-дзюрчала річка на дні улоговини. Провідниця підвелася на лапи, вигнула спину і потяглася, а тоді обтрусила клапті моху з хутра. Вийшовши з кубла, вона подріботіла стежкою вниз до води.

Біля підніжжя Валяви троє новоспечених вояків проводили нічне чування — сиділи, міцно обгорнувши хвостами лапи. У місячному сяйві вони нагадували витесаних із криги або каменю котів і не відповіли на кивок Листозірки.

Провідниця поквапилася до нових кубел, її лапи тихо ковзали по білих снігових заметах, що досі лежали в тіні скель. Валуни були вкриті памороззю так, ніби в улоговині знову настав гололист, але Листозірка не відчувала холоду.

Навпаки, її огорнули тепло і якась дивна легкість — ніби вона стала листком, що кружляє у теплому леготі. Видершись стрімким схилом скелі, Листозірка дісталася до найбільшої печери і зайшла всередину, стрясаючи мокрий сніг із кожної лапи.

«Я не помилилася, — подумала вона. — Облаштуємо тут гарне кубло, захищене від вітру. Та й ворогам сюди просто так не видертися, якщо вони взагалі зможуть здогадатися, що тут хтось живе».

— Твій Клан тут буде в безпеці.

Листозірка різко обернулася на звук голосу. Біля входу в печеру виднілися обриси кішки — геть чорної на тлі місячного сяйва. Глибоко вдихнувши, провідниця відчула солодкавий запах. Аж тут незнайомка ступила крок уперед, і Листозірка впізнала тендітну триколірну Плямолистку.

«Це медикішка, яка вже давно мандрує із Зоряним Кланом. Приятелька Вогнезора. Але що вона тут робить?»

Плямолистка рушила з місця, і її шерсть замерехтіла зорями. Медикішка своїм хутром потерлася об хутро Листозірки, і їх обох оповив солодкавий аромат.

— Вітаю тебе, люба подруго, — промуркотіла вона.

— Я… я сплю? — запитала Листозірка захриплим голосом.

Вона досі не звикла до того, що мертві коти з’являються у її снах та думках і, ніби живі, розмовляють з нею.

Плямолистка кивнула.

— Твої однокланівці думають, що ти далі спиш у кублі. Хіба не помітила, як нові вояки навіть не кліпнули, коли ти проходила повз них?

Листозірка стенула плечима.

— Подумала, що вони виконують правила чування у першу ніч.

— Навіть не сумніваюся, що так воно й було, — промуркотіла Плямолистка й озирнулася, нашорошивши вуха. — Якщо тобі потрібні нові кубла, то, вочевидь, Небесному Клану непогано ведеться, — зауважила вона.

— Я… ми просто роздивилися, — пояснила Листозірка. — Думаємо, як можна ці печери використати. У Клані з’явилися кошенята, і ми чекаємо на поповнення, але у старих кублах маємо ще досить місця.

Осяйні зелені очі Плямолистки ніби вивчали Листозірку.

— Чи все добре у твоєму Клані?

— Та ніби все гаразд, — обережно відповіла Листозірка. Вона не збиралася розповідати цій малознайомій кішці про клопіт з Білліштормом і такими, як він. Плямолистка не належала до її Клану. — А як там поживають Вогнезір і Піскошторма?

— Навіть дуже непогано, — відповіла кішка із Зоряного Клану. — У них поповнення — дві донечки.

— Чудова новина! — Листозірку огорнуло приємне тепло. — Коли побачиш Вогнезора, передай йому, що я дуже рада за них обох.

— Обов’язково передам. — Листозірка з подивом зауважила, що медикішка не надто раділа згадці про появу на світ нащадків Вогнезора. Натомість Плямолистка знову спрямувала погляд своїх зелених очей на провідницю. — Перед тобою стоїть одне з найскладніших завдань, яке тільки може постати перед провідницею Клану, — нявкнула вона. — Ти маєш створити Клан із котів, які нічогісінько не знають про вояцький правильник.

Листозірка не очікувала, що Плямолистка почне обговорювати проблеми її Клану, і не була певна, чи хоче підтримувати цю розмову. «Ми добре знаємо вояцький правильник. Вогнезір навчив нас, а тепер ми вчимо інших!»

— Роблю все, що можу, — промовила вона.

— І в тебе все виходить, — нявкнула Плямолистка. — Але тобі потрібно пройти ще довгий шлях, поки що майбутнє твого Клану туманне.

Листозірка насторожилася. Невже Плямолистка знає те, чого вона не хотіла їй розповідати? Невже медикішка спостерігає за ними й помітила напруження у стосунках між вояками Небесного Клану? Провідниця вже приготувалася була захищати своїх однокланівців, аж тут Плямолистка помахом хвоста покликала її до виходу з печери.

Визирнувши назовні, Листозірка побачила на дні улоговини кілька незнайомих котів. Вона настовбурчила хутро, подумавши, що в табір проникли чужинці, а тоді помітила, що шерсть у прибульців сяє блідим зоряним світлом, а їхні постаті майже прозорі. Крізь їхні тіла можна було побачити обриси позублених скель. Поки вона дивилася на прозорих котів, деякі з них почали розходитися в різні боки. Три постаті розтанули в мороці кубла старійшин, і залишилося тільки двоє зоряних вояків, які сиділи біля входу до печери Луноспівої.

— Хто вони? — зашепотіла Листозірка.

Крижані кігті страху дряпали її спину.

Плямолистка не відповіла. Натомість з улоговини долинув голос більшого кота — темно-коричневого смуганя:

— Чи житиме тут колись знову Клан вояків?

Другий кіт, світло-брунатний, схилив голову і щось відповів, але Листозірка його слів не почула. Її охопив великий смуток, що, немовби запах гірких трав, повіяв від обох котів. Потім менший кіт задер голову і подивився вгору, ніби звертався саме до Листозірки.

— Це гололист нашого Клану, — тепер його слова полинули просто у вуха Листозірки крізь усі повні та сезони, що відокремлювали її від предка. — Настане зеленлист і принесе ще страшніші бурі. Якщо Небесний Клан хоче вижити, нехай глибше пускає тут коріння.

— Це попередження? — прошепотіла Листозірка, намагаючись приховати тремтіння в голосі. — Може, пророцтво?

Вона пригадала свій сон, який бачила минулої ночі, коли спінені потоки несли по улоговині вирвані з корінням дерева та кущі. Той сон також був пророцтвом?

Але Плямолистка їй нічого не відповіла, а коли провідниця обернулася до неї, то побачила тільки порожню печеру.

Листозірка затремтіла всім тілом так, ніби щойно впала у крижану воду. Провідниця знову окинула оком улоговину: голе каміння потопало в місячному сяйві, а примарні коти пощезали.

За мить Листозірка розплющила очі й зрозуміла, що лежить, згорнувшись калачиком, у встеленому мохом гнізді у власному кублі. Крізь вхід до печери сотався водянистий світанок. Вона розгублено закліпала очима, і в її вухах відлунили слова зоряного кота.

«Що він мав на увазі, коли казав про “страшніші бурі”? І як коти можуть пускати коріння?»

— Мишомізкий! Треба піти вниз за течією, і там буде більше дичини!

— Ні, треба перейти струмок і полювати в лісі.

— Ви обоє верзете казна-що! Треба підійнятися нагору і добре понишпорити попід деревами. Там повнісінько білок.

Листозірка зітхнула, почувши зі своєї печери суперечку між трьома котами. Вона впізнала голоси Дрібнохмарки, Рінесмерка та Стрибожара. Підвелась на лапи і рушила до виходу з печери, намагаючись відігнати всі думки про побачене уві сні. Коли провідниця визирнула надвір, то побачила трьох молодих вояків, які сиділи під Валявою.

— Та послухайте ви вже мене нарешті! — заверещав Стрибожар.

Листозірка поквапилася стежкою вниз, щоб припинити суперечку, але не встигла дійти до вояків, як з’явився Гострокіготь і помчав по камінню від вояцького кубла. Листозірка спинилася на валуні біля підніжжя скелі й спостерігала, як воєвода втишує крикунів.

— Що за галас? — його голос був таким різким, що нагадував звук, із яким кіготь дряпає камінь. — Ви маєте бути на нічному чуванні, стояти на варті, а не влаштовувати котячі концерти й будити весь табір.

— Уже світає. Наше чування скінчилося, — виправдовувався Рінесмерк.

— Ми збираємося на полювання, — додала Дрібнохмарка.

Гострокіготь обвів їх поглядом, примруживши схожі на дві зелені крижинки очі.

— Дуже дивно, а я чомусь думав, що це воєвода має відряджати патрулі. Може, я помиляюся?

Молоді коти похнюпилися.

— Ні, Гострокігтю, не помиляєшся, — пробелькотів Стрибожар.

— От і добре, — воєвода махнув хвостом. — Рінесмерку, ти йдеш зі мною у прикордонний патруль по цей бік улоговини. Стрибожаре, знайди Клаптенога і скажи йому, що я відправив тебе з ним у мисливський патруль, який він очолює.

— А я? — запитала Дрібнохмарка.

— Вишнехвоста веде інший прикордонний патруль. Можеш піти з нею. І ще: постарайтеся, щоб я більше не чув ваших сварок.

Листозірка схвально кивнула воєводі, і той пішов геть. Задоволена тим, що не довелося втручатися, провідниця рушила вздовж підніжжя скелі до кубла медикішки.

Ззаду до неї долинув голос Дрібнохмарки:

— Добре, що хоч сьогодні я не стирчатиму в кублі Луноспівої. Бо знову загадає носити трави.

Листозірка вже зібралася таки відправити білу кішку до медичного кубла, але вирішила не скасовувати наказ Гострокігтя. «Невдовзі відряджу її знову допомагати Луноспівій. Кожен має усвідомити важливу роль медикішки в житті Клану».

Коли Листозірка прошмигнула крізь зовнішню печеру і ввійшла до кубла Луноспівої, медикішка стояла до провідниці спиною, схилившись над травами, що зберігалися в розколинах дальньої стіни.

— Ягоди ялівцю, деревій, пижмо… — бурмотіла вона собі під ніс. — Ні, це не пижмо, це мати-й-мачуха…

— Вітаю тебе, Луноспіво.

Медикішка від несподіванки здригнулася й різко обернулася, широко розплющивши зелені очі. Та коли побачила провідницю, з полегшенням видихнула.

— Листозірко, ти мене налякала!

— Вибач, — провідниця підійшла до медикішки і поноськалася з нею, вдихаючи солодкавий, свіжий запах трав, що не вивітрювався з її хутра.

— Рада тебе бачити, — нявкнула Луноспіва. — Я… я, здається, цієї ночі бачила… сон. Так, то був сон, але не певна, чи був він віщим.

Листозірка відчула, як її шкірою пробіг дрож. Вона саме прийшла запитати в медикішки про свій сон. Це простий збіг чи щось більше?

— І що снилося? — поцікавилася вона.

Луноспіва перетнула зовнішню печеру і сіла біля входу, помахом хвоста запросивши провідницю сісти біля неї.

— Я прокинулася… а чи мені здалося, що прокинулася… і почула тихі голоси під моїм кублом. Коли визирнула, то побачила двох котів. Великого темного смуганя і трохи меншого, світло-брунатного. У їхньому хутрі мерехтіло зоряне світло, але вони задавалися розмитими, майже прозорими.

У Листозірки сперло у грудях. Луноспіва описувала тих двох котів, яких і вона бачила у своєму сні.

— Вони щось тобі казали? — запитала вона обережно.

Луноспіва кивнула.

— Великий смугань сказав: «Нам час іти. Ми виконали свій останній обов’язок». І вони пішли нагору. А тоді менший кіт зупинився й обернувся. Я відчула, що він дивиться просто на мене. Він сказав: «Це гололист нашого Клану. Настане зеленлист і принесе ще страшніші бурі. Якщо Небесний Клан хоче вижити, то нехай пускає коріння глибше». Як ти гадаєш, Листозірко, що це все означає?

У Листозірки серце ледь не вискакувало з грудей, тож вона не одразу спромоглася на відповідь:

— Не знаю. Але це мусить щось означати. Бо мені таке саме наснилося.

Луноспіва підскочила на лапи.

— Таке саме?

— Майже. Мені наснилося, що я пішла до нових печер нагорі й там побачила отих двох котів. Там також була Плямолистка.

— Шкода, що я її не бачила, — у голосі Луноспівої пролунали заздрісні нотки. — Мені треба в неї розпитати про трави.

— Може, Сарноніжка прийде сьогодні вночі ще чогось тебе навчати? Зрештою, вона була медикішкою Небесного Клану, — мовила Листозірка. До з’яви Плямолистки у своєму сні вона ставилася з деякою підозрою. «Плямолистка, звісно, була віддана Громовому Клану. Але чого її цікавить мій Клан?» Листозірка смикнула хвостом, намагаючись приховати занепокоєння. — Тепер нам треба розтлумачити все сказане тими котами в улоговині. Дуже схоже… на пророцтво, хіба ні?

— І я так думаю, — тихо погодилася Луноспіва.

— Цей смугань нас від чогось застерігає, — промуркотіла Листозірка, і тривога холодними мурашками пробігла по її шкурі. — Він казав про важкі часи для Небесного Клану.

Медикішка затремтіла.

— Що може бути страшнішим від щурів?

— І пускати «глибше коріння», — вела далі Листозірка. — Що б це означало?

— Може, нам варто їсти коріння? — припустила Луноспіва.

Листозірка похитала головою.

— До чого тут їсти коріння? Якщо тільки воно не має якихось цілющих властивостей, про які ми не знаємо… А позаминулої ночі мені наснився ще один сон. В улоговині бурхала повінь. На своєму шляху виривала з корінням дерева і кущі, затоплювала кубла і змивала котів. Гадаю, ці сни якось пов’язані.

Луноспіва замислено кивнула.

— Може, хтось із вояків розтлумачить нам ці сни? — припустила вона. — Тоді збери віче і розкажи про все Небесному Кланові.

Щось підказувало Листозірці, що не варто розповідати Кланові про те, чого ані провідниця, ані медикішка не можуть розтлумачити — не можуть пояснити, що саме кажуть предки. Невже і Вогнезора мучили такі самі сумніви? Може, треба почекати і дати Зоряному Кланові ще одну можливість усе роз’яснити?

— Ні, не варто нам розповідати про сон Кланові, не тепер, — тихо промовила вона. Луноспіва здивовано глипнула на неї, а Листозірка повела далі: — Не тому, що це їх не стосується, а тому, що найближчим часом ми можемо побачити ще якісь сни, у яких пророцтво стане зрозумілішим. Зрештою, а що ми їм розповімо? Що скоро з нами станеться якась біда? Вони запанікують, от і все.

Луноспіва схилила голову набік.

— Ну, тобі видніше, Листозірко, — промуркотіла вона.

Почувши нотки сумніву в голосі медикішки, провідниця ледь стрималася, щоб не здибити хутро на загривку.

— Так буде краще для Клану, — запевнила вона. — А якщо нам ще щось насниться, то ми все гарно обміркуємо і, може, зрозуміємо, що саме хочуть сказати нам предки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Листозірка підіймалася вгору до нових печер, ніжачись під сонячним промінням. Після снігопаду минуло кілька днів, погода змінилася, і надворі було незвично тепло як для початку новолисту.

Провідниця вже підходила до печер, коли зі скелі впала гілляка і гепнула прямісінько перед її лапами. На щастя, Листозірка встигла вчасно відскочити.

— Це змія! — згори долинув верескливий голос. — Я її вбив!

Підвівши голову, Листозірка побачила двох денних вояків — Гарвімуна і Макґайвера, що стояли на виступі біля найдальшої з нових печер, яку коти ще навіть не почали розчищати. На очах у провідниці Макґайвер шкрябнув лапою сухий мох і шпурнув ним у Гарвімуна — мохова кулька влучила білому котові в груди і запорошила його хутро.

— Ну, зараз ти від мене заробиш! — завив Гарвімун і стрибнув на Макґайвера.

«Заради Зореклану! — роздратована Листозірка почала дертися вгору до кам’яного виступу. — Навіть у кошенят Папоротки більше розуму!»

Коти відстрибнули, коли Листозірка ринулася вгору і видерлася на виступ біля них.

— І чим ви тут займаєтеся? — загарчала вона. — Я думала, ви прийшли нам допомогти, а не бешкетувати, наче кошенята.

Не встигли вони відповісти, як із печери вийшов Гострокіготь. Його руде хутро було скуйовджене і припорошене пилюкою, очі іскрилися від роздратування.

— І ось таку веремію маю з ними від самого ранку, — сказав він Листозірці, люто зиркаючи на Гарвімуна і Макґайвера. — Такою поведінкою ви ганьбите весь Клан. Геть забули про честь вояка. Ви кіготь об кіготь не вдарили, щоб допомогти Кланові. Тільки заважаєте працювати.

— Ми в цих печерах не спатимемо, то чого маємо їх розчищати? — зауважив Гарвімун.

Гострокіготь сердито засичав, і навіть Макґайвер перелякано вирячився на товариша. Гарвімун розгублено зиркав то на провідницю, то на Макґайвера. Доки він не вимовив цих слів, то, вочевидь, не усвідомлював, наскільки нахабно й зухвало вони пролунають.

До виходу з печери підійшли Чорнодряпка та її новачка Веснянколапка і тепер перелякано визирали з-за спини Гострокігтя, а в глибині печери Листозірка побачила Рінесмерка і Горобцешуба. Провідниця добре усвідомлювала, що коти чекають від неї рішучої відповіді на таку зухвалість. А те, що тут знову «відзначилися» вояки з території Двоногів, тільки ускладнювало розв’язання проблеми.

— Вояки Небесного Клану не клеять із себе дурнів, коли їхні товариші працюють, — звернулась вона до Макґайвера і Гарвімуна. — І таким тоном вони ніколи не розмовлятимуть ані з воєводою, ані з будь-ким. Вояки ставляться з повагою один до одного. — Листозірка відчула, ніби їй на серце ліг важкий камінь. — І це вже не перший ваш проступок. Ви не спромоглися прийти на церемонію посвячення у вояки, з останніх двох мисливських патрулів не принесли жодної здобичі. — Вона набрала повні груди повітря і продовжила: — Вам заборонено з’являтися в таборі до наступної повні. Маєте час добре подумати, чи ви насправді хочете бути вояками Небесного Клану.

Поки провідниця говорила, Макґайвер і Гарвімун поприпадали до землі, посхилявши голови і прищуливши вуха. А коли Листозірка виголосила свій вирок, вони перелякано перезирнулися.

— Вибач, Листозірко, — тихо нявкнув Макґайвер. — Ми ненавмисно це робили. Залиш нас у Клані. Будь ласка.

— Ми виправимося. І працюватимемо старанно, — пообіцяв Гарвімун. — Гострокігтю, вибач. Я не хотів тебе образити.

— На «вибач» здобичі не впіймаєш, — відповіла Листозірка. — Пізно просити пробачення.

— Але я вже пообіцяв Осовусові та М’ятолапці піти з ними в мисливський патруль після сонцепіку, — не вгавав білий кіт.

— А я маю разом із Полинолапом іти до старійшин ловити бліх, — жалібно занявчав Макґайвер. — Ковтюх сьогодні обіцяв продовжити розповідь про лисицю, і мене кортить дізнатися, чим там усе скінчиться.

— Раніше треба було про це думати, — суворо сказала Листозірка. Вона не могла тепер дати слабинку — тим паче, коли відчувала, як Гострокіготь свердлить поглядом хутро на її спині. — Наступної повні ми радо приймемо вас до табору, якщо ви поводитиметеся як справжні вояки. А тепер ідіть.

Гарвімун уже роззявив був пащу, щоб заперечити, але передумав. З похнюпленими головами й опущеними хвостами обидва коти спустилися стрімким схилом на дно улоговини й попрямували до Валяви.

Листозірка стояла біля Гострокігтя і дивилася їм услід, розмірковуючи над тим, чи правильно вона робить, що взагалі приймає до Клану кицюнь. Чи може її рішення призвести до «страшнішої бурі», про яку застерігали коти зі сну? Провідниця швидко відігнала від себе цю думку. Кілька блохомізких котів не заслуговують на справдження пророцтва. «Проте я не можу не зважити на скарги Гострокігтя на денних вояків. Я мушу підтримати воєводу».

Не встигли Гарвімун з Макґайвером відійти на кілька хвостів, як їм назустріч виринули Вишнехвоста і Стрибожар, які саме обігнули камінь і квапилися до нових печер. У непорушному повітрі їхні голоси виразно долинули з улоговини до Листозірки.

— Що таке з вами обома? — запитала Вишнехвоста, зупинившись перед похнюпленими котами. — Маєте такий вигляд, ніби полювали на білку і вас покусали бджоли.

— Це навіть гірше, — пробубонів Гарвімун.

— А що сталося? — допитувався Стрибожар.

— Та ми трохи тут дуріли, — зізнався Макґайвер, похнюпивши голову. — А тоді оцей блохомізкий, — він штовхнув Гарвімуна плечем, — ні з того ні з сього нагрубіянив Гострокігтю. І Листозірка вигнала нас із Клану до наступної повні.

— Не може бути! — нявкнув Стрибожар, перелякано витріщившись.

— Здається, ви самі напросилися, — з гіркотою промовила Вишнехвоста — У вас що, бджоли в голові завелися? Гадаєте, що можете приходити сюди й валандатися без діла?

— Вишнехвоста правильно каже. — Листозірка аж підскочила від несподіванки, почувши голос Чорнодряпки в себе за спиною. — Вони самі винуваті. Не переймайся ними, Листозірко.

— Саме так, — підтримала її Веснянколапка, довгонога світло-брунатна смугаста кішка. Вона аж заціпеніла від страху, розмовляючи з провідницею Клану.

Листозірка доторкнулася хвостом до її плеча.

— Дякую, Веснянколапко.

На кам’яний виступ повиходили решта котів і проводжали поглядами денних вояків, які йшли з табору. До Чорнодряпки з Веснянколапкою підійшли Біллішторм із Крутьколапом, позаду них стала Дрібнохмарка, і останнім з мороку печери вийшов Землезуб. Листозірка здивовано закліпала, бо не здогадувалася, що печера аж настільки простора.

— Шкода, що вони не змогли втриматися в таборі, — сумно нявкнула Дрібнохмарка. — Тепер буде менше котів, які поповнюють кагат.

Біллішторм і Крутьколап перезирнулися і згідливо замуркотіли.

— Але також буде менше ротів, які треба годувати, — зауважив Рінесмерк, провівши лапою по вусі сестри. — Між іншим, скільки здобичі вони принесли з останнього полювання?

— А якщо на нас нападуть? — Землезуб припав до кам’яного виступу і не зводив погляду з улоговини. — Чи вистачить нам сили дати їм відсіч?

Рінесмерк закотив очі.

— Які ще вороги, мишомізкий? Тут, крім нас, нікого нема.

Після сварок між вояками в Листозірки завжди ніби камінь на душу лягав. Чи навчиться Клан колись працювати разом?

— Дякую за підтримку, — перервав її невеселі роздуми Гострокіготь. — Ти ухвалила правильне рішення.

— Я це зробила не заради тебе! — огризнулася Листозірка й сама здивувалася своїй різкій відповіді. — Ніякої проблеми я цим не розв’язала.

Гострокіготь теж здивувався, почувши її слова. Його зелені очі зблиснули сердитими вогниками, але він промовчав. Листозірка подумала, що, може, треба його перепросити. Але потрібні слова ніяк не спадали на думку.

«Останнім часом, якщо я не збита з пантелику подіями в Клані, то тільки те й роблю, що перепрошую».

Коротко кивнувши воєводі, провідниця попрямувала вниз. Біля підніжжя скелі вона зустріла Вишнехвосту і Стрибожара. Гарвімуна і Макґайвера там уже не було.

— Ми шукаємо Біллішторма і Крутьколапа, — нявкнув Стрибожар. — Вони разом із нами йдуть у прикордонний патруль.

— Вони в печері, — відповіла їм Листозірка.

— Дуже добре! Е… Листозірко, — мовила Вишнехвоста, — ми щойно бачили Гарвімуна з Макґайвером. Ми вже все знаємо. То нам усе ж таки вирушати у прикордонний патруль чи краще піти на полювання?

Листозірка пригадала невисокий кагат свіжини, який вона минала, прямуючи до печер.

— Ідіть на полювання, — вирішила вона. «Прикордонний патруль може почекати. Схоже, що всі негаразди Небесного Клану зосередилися в таборі, а не поза його межами».

Залишивши Вишнехвосту, яка вже гукала Біллішторма і Крутьколапа, Листозірка попрямувала до кубла старійшин. Щойно дійшла до кінця стежки, що вела на вершину скелі, як зустріла Полинолапа.

— Допоможеш Гострокігтю розчистити нові печери? — запитала вона. — Бо кілька його котів ідуть на полювання, а там ще багато роботи.

Полинолап розчаровано закліпав очима.

— Аякже, Листозірко. Але я саме йшов до кубла старійшин подивитися, чи не мають вони бліх.

— Не вигадуй дурниць. Ти сам надумав шукати в них бліх, — здогадалася Листозірка.

Полинолап зніяковіло лизнув себе у груди.

— Річ у тім, що Ковтюх почав розповідати дуже цікаву історію…

Листозірка весело муркнула і лагідно лизнула новака у вухо.

— Нічого, ти ще матимеш вдосталь часу послухати розповідь Ковтюха, — нявкнула вона. — А зараз піди допоможи Гострокігтеві.

— Гаразд, — схиливши голову, Полинолап помчав до нових печер.

Листозірка провела його поглядом і подріботіла стежкою, що вела до кубла старійшин.

— Мої вітання, Мохошубко, Ковтюху, — пронявчала вона, зазираючи в кубло.

— Де ж отой настирливий новак? — забурчав Ковтюх, не відповівши на привітання. — Він зголосився пошукати на мені бліх. — Старий кіт нетерпляче почухав скуйовджене смугасте хутро. — Жити мені не дають.

— Я сама виловлю тих бліх, Ковтюху, — запропонувала Листозірка і шмигнула до кубла. — Полинолап має роботу.

Мохошубка підвела голову зі свого гнізда, де вона лежала, скрутившись калачиком. Її бурштинові очі вирячилися від подиву.

— Невже провідники інших Кланів також виловлюють бліх у своїх старійшин? Щось я такого не чула.

У її голосі вчувався докір, немов колючка у моховій підстилці. Листозірка здогадалася, що стара кішка думає, нібито провідниця сама напрошується на неприємні зауваження, коли береться за виконання роботи, яка не личить її статусу. Вона вже хотіла відповісти щось дошкульне, але стрималась.

— Як я можу загадувати котам виконувати ту чи іншу роботу, якщо сама не покажу їм приклад, — м’яко відповіла Листозірка. — І я не знаю, що роблять провідники інших Кланів. Якщо вам до вподоби блохи, то я зараз же розвертаюся і йду геть.

— Та ні, вже залишайся, — примирливо пробуркотіла Мохошубка.

Ковтюх тільки форкнув. Листозірка сприйняла це як знак згоди. «Вочевидь, старійшини всюди однакові».

— А що це ти повиганяла отих кицюнь? — запитала Мохошубка, коли Листозірка вмостилася біля Ковтюха і заходилася перебирати його скуйовджене хутро.

Листозірка здивовано закліпала очима, хоча добре знала, як швидко у Клані поширюються плітки.

— Звідки ти знаєш про них?

— Пелюстконоса зустріла Гарвімуна з Макґайвером, коли ті йшли з табору, — пояснив Ковтюх. — І вона розповіла нам.

«Отже, про це дізнався вже весь Клан», — подумала Листозірка, схопила кігтями блоху і роздушила зубами.

— Не знаю, чи добре я зробила, — зізналася вона. — У Клані стільки суперечок, і боюся, що я не зменшила їхню кількість.

Ковтюх вигнув шию і глипнув на неї своїми бурштиновими каламутними очима. Листозірці здалося, що в їхній глибині вона розгледіла сліди справжньої мудрості.

— Добре чи недобре ти зробила, — промурмотів він, — маєш бути сильною. Дорога, якою йде Небесний Клан, укрита мороком, а ти ведеш нас уперед.

Мохошубка тільки пирхнула:

— Вважається, що коти добре бачать у мороці, а мені точно не треба сліпого провідника.

Листозірка заціпеніла від настільки недоброзичливого натяку старійшини.

Ковтюх жартівливо штовхнув провідницю лапою.

— Не зважай на стару, — прошепотів він. — Вона цілу ніч спала на будяках.

Листозірка кивнула у відповідь, розчулена підтримкою буркітливого старійшини. «Скільки ж іще котів у Клані вважають мене сліпою провідницею?»

Попрощавшись, вона рушила до кубла Луноспівої. Їй хотілося поговорити з медикішкою про Гарвімуна та Макґайвера й почути її думку. Не встигла вона ступити кілька кроків, як згори почувся скрегіт, а на стежку посипалися пісок і пилюка. А тоді в улоговині пролунав страхітливий вереск.

Листозірка підвела голову й побачила Полинолапа, який повис на скелі над найвищою з нових печер, вчепившись за камінь кінчиками кігтів.

— Допоможіть! — верещав він. — Рятуйте!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Листозірка навіть не встигла ворухнути лапою, як Гострокіготь уже вискочив з нижньої печери й поліз угору, а відразу за ним подряпався Клаптеніг. Тієї ж миті Пелюстконоса вигулькнула з ясел і кинулася схилом до переляканого новака, небезпечно похитуючись на стежці, настільки вузькій, що її майже не було видно на скелі.

Листозірка теж побігла вгору, перебираючи лапами по камінню, але вона була надто далеко від Полинолапа.

— Тримайся! — веліла йому провідниця спокійним і твердим голосом. — Не ворушись.

— Зоряний Клане, допоможи йому! — страхітливо завила Пелюстконоса.

Камінь під кігтями Полинолапа почав кришитися. У Листозірки стиснулося серце, коли вона побачила, що новак зсунувся на хвіст униз по скелі. З печери під Полинолапом визирали Чорнодряпка й Рінесмерк, але вони не могли дістатися до нього.

— Сповзаю! — зойкнув новак. — Не можу втриматися!

— Можеш. Тільки не сіпайся. — Гострокіготь був за пару лисячих хвостів від новака — найближче з усіх котів, тому залишалася надія, що воєвода все ж таки дотягнеться до нього. Відштовхнувшись міцними задніми ногами від тріщини у скелі, Гострокіготь кинувся до Полинолапа, але не встиг схопити його за хутро, бо камінь під лапами юного кота розкришився ще дужче.

Полинолап заверещав, марно намагаючись устромити кігті в крихку скелю. Листозірка з жахом спостерігала, як його дрібне тільце полетіло вниз. Втративши рівновагу, Гострокіготь і сам мало не впав за новаком.

Вереск Полинолапа обірвався, щойно він вдарився об виступ скелі, а тоді полетів до підніжжя і глухо гупнув об землю. Його тіло розпростерлося на стежці між скелею та річкою.

Похоловши від жаху, Листозірка розвернулася й побігла до Полинолапа. Тихенько стала на стежку біля новака, схилила голову і принюхалася до його світло-сірого хутра.

— Він помер? — Пелюстконоса, промчавши скелею вниз, припала до землі біля сина. Кожна шерстинка на її шкірі настовбурчилася від жаху. — Зоряний Клане, не дай йому померти!

Полинолап лежав розпростертий у пилюці під скелею. Його очі були заплющені, але Листозірка помітила, що бік новака здригнувся, і в неї наче гора з плечей звалилася.

— Він не помер, — прошепотіла провідниця, притискаючись носом до плеча Пелюстконосої.

Клаптеніг пристрибом спустився до підніжжя скелі й перелякано зиркнув на нерухомого новака.

— Я покличу Луноспіву, — тихо сказав він і швидко побіг до кубла медикішки.

Пелюстконоса припала біля Полинолапа і заходилася вилизувати шерсть на його маківці.

— Отямся, Полинолапе, — благала вона тремтячим голосом. — Це я у всьому винна, — Пелюстконоса підвела великі блакитні очі до своєї провідниці. — Мені треба було ліпше за ним пильнувати.

Листозірка розуміла, чому Пелюстконоса так картає себе. Полинолап був її сином і її новаком, тому вона й почувалася відповідальною за цей нещасний випадок.

«Вогнезір розповідав, що в лісових котів батьки ніколи не стають виховниками своїх кошенят. Може, це й правильно».

— Ти ні в чому не винна, — заспокоїла провідниця Пелюстконосу, поклавши кінчик хвоста на плече розбитої горем кішки. — Він новак, а не кошеня. Ти не можеш за ним весь час пильнувати.

Пелюстконоса озирнулася на тупіт лап і побачила Гострокігтя, Горобцешуба й Землезуба, що прямували до неї. Рінесмерк, Дрібнохмарка і Чорнодряпка стрибали відразу за ними. Вони з’юрмилися навколо Полинолапа і сумно дивилися на нерухоме тіло новака.

— Шкода, — Гострокіготь сердито ударив хвостом по землі. — Якби я хоч трошки швидше…

— Ти зробив усе, що міг, — сказала йому Листозірка. — Ніхто не встиг би…

— Він помер! — завив Землезуб, настовбурчивши хутро на загривку. — Полинолап помер!

Пелюстконоса зітхнула, її очі розширилися від горя.

— Ні, він не помер, — заперечила Листозірка. — І не помре. Землезубе, замість того, щоб лякати котів, піди знайди трохи моху і намочи його в річці.

Землезуб витріщився на провідницю і вже відкрив був рота, щоб знову завити, але передумав і зімкнув щелепи, клацнувши зубами.

— Вибач, — пролепетав він, шкрябаючи пісок передніми лапами. — Ну, я… я пішов тоді.

Щойно Землезуб побіг геть, Листозірка схилилася над Полинолапом і з полегшенням зауважила, що дихання новака стало рівнішим. Але одна його нога була неприродно зігнута набік. «Тут точно щось не так. Зоряний Клане, прошу тебе, тільки не перелом!»

До неї долинуло швидке тупотіння лап, що наближалося з віддаленого краю улоговини, а за мить з’явилися Луноспіва з Клаптеногом.

— Відійдіть усі, — наполегливо промовила медикішка. — Пелюстконосо, ти залишися, якщо тільки зможеш його заспокоїти і не лякати.

Пелюстконоса ковтнула слину і випросталася, опустивши настовбурчену шерсть на шиї та плечах. Листозірка з повагою поглянула на кішку, яка себе опанувала, але її збляклі очі свідчили про великі страждання.

— Луноспіво, прошу тебе, врятуй мого сина, — ледь чутно прошепотіла воячка.

Жалість до сірої кішки, ніби гострим шипом, наскрізь проштрикнула Листозірку. Пелюстконоса нещодавно втратила свого партнера Дощошуба в битві зі щурами. «Зореклане, невже ти настільки жорстокий, щоб забрати в неї ще й сина?»

Луноспіва оглянула Полинолапа і легенько провела лапою по його шерсті. Від доторку новак заворушився і спробував підвести голову.

— Дощошуб? — прошепотів він.

— Ні, маленький, це я, твоя мама, — замуркотіла Пелюстконоса і нахилила голову, щоб вилизати йому вушка.

— Як добре, — кволо промовив Полинолап. — Думав, що я в Зоряному Клані. — Він дряпнув землю, силуючись сісти, але знову ліг горілиць, вискнувши від різкого болю.

— Лежи спокійно, не ворушись, — наказала йому Луноспіва, поклавши лапу на плече. — Ти пошкодив ногу, і мені треба її оглянути перед тим, як надати тобі допомогу.

Вона говорила дуже спокійно, але Листозірка засумнівалася у її впевненості щодо травми. Небесному Кланові пощастило пережити гололист без якихось серйозних пригод, тому Луноспівій не доводилося раніше лікувати ушкодження лап.

— Дрібнохмарко, — сказала Луноспіва, озирнувшись на стривожених котів. — Піди принеси трохи макових зерен.

Дрібнохмарка кивнула, широко розплющивши очі, і швиденько подріботіла виконувати доручення.

— Рінесмерку, — Луноспіва махнула йому хвостом. — Іди сюди і ляж так само, як лежить Полинолап.

Спантеличений вояк розпростерся в пилюці біля травмованого новака. Луноспіва помацала лапу Рінесмерка, а тоді — лапу Полинолапа. Знову прощупала лапу вояка, покрутила нею у всі боки, притримуючи там, де вона з’єднувалася зі стегном. А тоді доторкнулася до того самого місця на стегні Полинолапа, і він одразу вискнув від болю.

— Здається, я зрозуміла, — кивнула Луноспіва. — Дякую, Рінесмерку, можеш встати. Лапа не заламана, але вона не на своєму місці, це вивих. Мені треба її вправити.

— А ти зможеш? — пошепки запитала Пелюстконоса.

— Так, — напружено, але відважно відповіла Луноспіва. — Мені шкода, Полинолапе, але буде боляче.

— Витерплю, — тихо нявкнув Полинолап. Він вдячно кліпнув Землезубові, який саме повернувся з повною пащею мокрого моху. — Дякую, Землезубе.

Поки новак злизував з моху крапельки води, до нього підійшов Горобцешуб із палицею в зубах і кинув її поруч.

— Стисни її зубами, — порадив він. — Трохи допоможе, коли заболить.

Полинолап кивнув.

— Зроби це швидше, будь ласка, — нявкнув він до Луноспівої, неспроможний приховати страх у голосі. Новак узяв палицю зубами й міцно її закусив.

Луноспіва помахом хвоста наказала котам відійти від пораненого. Листозірка позадкувала разом з усіма, тільки Пелюстконоса залишилася поруч і, присівши, притулилася до сина.

Медикішка схилилася над Полинолапом.

— Вибач, мушу робити це зубами, — пронявчала вона.

Передніми лапами вона притисла стегно новака, а ушкоджену ногу взяла в зуби і щосили нею крутнула. Листозірка почула клацання, і нога Полинолапа стала на місце.

Палиця розламалася в зубах новака. Друзочки випали з рота, і він пронизливо застогнав. Пелюстконоса зойкнула, тицьнувши носом у синове хутро.

— Ой, уже так не болить! — нявкнув Полинолап, підвівши голову.

Очі Луноспівої заблищали від полегшення і радості, а коти замуркотіли, вітаючи її з успіхом. Листозірка бачила, що всі щиро захоплюються медикішкою. Пелюстконоса не казала нічого, але її муркотіння майже заглушувало голоси навколо.

— Ти зуміла вправити ногу, — промовила Листозірка. — Дуже пишаюся тобою, Луноспіво.

Медикішка схилила голову, збентежено лизнувши хутро на грудях, а тоді помітила Дрібнохмарку, що саме нагодилася з маковою головкою в зубах. Луноспіва смикнула вухами, прикликавши воячку, взяла в неї макову головку й обережно витрясла дві зернини перед Полинолапом.

— Злижи їх, — нявкнула вона. — Тобі потрібно дістатися до мого кубла і там виспатися. Макові зерна притлумлюють біль, від них ти швидше заснеш.

— Дякую, Луноспіво, — Полинолап злизав зерна і проковтнув їх, а тоді спробував підвестися.

— Навіть не пнися! — нявкнула Пелюстконоса. — Я тебе понесу.

— Я не кошеня! — обурився Полинолап.

— Для мене ти завжди будеш кошеням, маленький, — відповіла Пелюстконоса.

Вона лагідно стиснула зуби на загривку сина й понесла його до кубла Луноспівої, трохи похитуючись від такої ваги, але пильнуючи, щоб вивихнена нога, бува, не вдарилася об землю. Медикішка йшла поруч з ними.

Листозірка провела їх зворушливим поглядом.

— Нам дуже пощастило, що в нас така медикішка, — вдоволено зауважив Гострокіготь.

— Це правда, — підтакнув Горобцешуб. — Дякувати Зоряному Кланові!

Листозірка згідливо замуркотіла.

— І все ж таки мені хочеться знати, — мовила вона, — чого Полинолап так високо видерся на скелю. Що він там робив?

Гострокіготь похитав головою.

— І я нічого не розумію, — відповів він.

Листозірка окинула поглядом котів, що зібралися, і помітила, як Клаптеніг зосереджено дряпає лапами землю.

— Що таке, Клаптеноже? — допитувалася вона.

— Я… вибач, Листозірко, — затнувся чорно-білий кіт. — Це все через мене.

У Гострокігтя вихопилося гарчання, але Листозірка, сердито махнувши хвостом, змусила воєводу змовчати.

— Кажи далі, — заохотила вона Клаптенога.

— Ну… Полинолапові закортіло довести, що він справжній нащадок древнього Небесного Клану. Схотів показати, як він вміє стрибати і лазити по скелях.

— А в чому твоя провина? — насмішкувато запитав Гострокіготь.

— Бо я… я його дражнив, — зізнався Клаптеніг, винувато опустивши очі. — Я казав, що ніякий він не кіт із Небесного Клану. Але не думав, що він таке втне, Листозірко, чесне слово, не думав!

— Гаразд. Вірю, — сказала йому Листозірка. — Ніхто не очікував від Полинолапа такої витівки.

Та заспокоюючи Клаптенога, Листозірка відчувала, як із глибини її душі, наче повінь, підіймається тривога. Це вже не вперше вона помічала, що коти Клану занадто багато уваги приділяють своєму походженню. На другий день після снігопаду вона на власні вуха чула, як Вишнехвоста вихвалялася перед Луноспівою своїми міцними ногами і твердими подушечками лап. Котам не годиться так перейматися своїм походженням від Небесного Клану. Можливо, вони дійсно є нащадками того Клану, але достеменно ніхто цього не знає. Їхнє походження для них не має важити так багато.

— Мені дуже соромно, — мовив Клаптеніг, із полегшенням кліпаючи очима, бо провідниця не надто розсердилася на нього. — Я більше не буду.

— Дуже сподіваюся, що не будеш, — відповіла Листозірка і, кивнувши, відпустила вояка.

Клаптеніг знову подерся на скелю до печери, де працював до падіння Полинолапа. Гострокіготь наказав і решті Клану повертатися до роботи.

«Мені потрібно втовкмачити їм, що ми всі разом — Клан. І дійсно важливі тільки пращури із Зоряного Клану, які дбають про нас, як про своїх кошенят».

До табору повернувся мисливський патруль і поніс здобич до кагату. Листозірка побачила, як Дрібнохмарка підбігла до М’ятолапки, що була в патрулі разом із Вишнехвостою.

— М’ятолапко, з Полинолапом сталося нещастя!

Новачка випустила здобич і з роззявленим ротом слухала Дрібнохмарку, яка розповідала про падіння Полинолапа зі скелі.

— Але він скоро одужає, — завершила свою розповідь біла кішка. — Дуже допомогла Луноспіва. Вправила йому вивихнену ногу. Полинолап спить тепер у її кублі.

— Йому треба чогось поживного, щоб набратися сили, — нявкнула М’ятолапка, вхопила найбільшу білку з кагату й потягла її до кубла Луноспівої.

Листозірка почекала, доки навколо кагату зберуться всі коти, і тільки тоді вибрала собі шматок свіжини. Всі поставали невеличкими гуртами — ті, хто бачив падіння Полинолапа, розповідали новину тим, кого на той час не було в таборі.

Коли розмови вщухли, Листозірка вистрибнула на Валяву й вигукнула:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Валявою на віче Клану!

Більшість котів уже були тут, сиділи біля кагату свіжини або на березі струмка.

Кошенята Папоротки повилазили з ясел, а за ними вигулькнула їхня мама і пильнувала, щоб вони не послизнулися на стежці, вистрибом біжучи вниз.

— Пам’ятайте, що сталося з Полинолапом, — застерегла Папоротка кошенят, але вони не зважали на мамині слова і весело плигали стежкою вздовж берега, а потім посідали одне біля одного з нашорошеними вухами, витріщивши оченята. Папоротка вмостилася біля малят, огорнувши їх хвостом.

Листозірка роззирнулася, щоб переконатися, чи став хтось на варту. Коли весь Клан зібрався на дні улоговини, їх легко можна було заскочити зненацька. Кілька повень тому вона наказала, щоб під час проведення віча хтось із вояків завжди стояв на варті табору. Вона схвально кивнула, побачивши Осовуса, який помчав до валуна, що лежав на середині шляху до вершини скелі.

Мохошубка і Ковтюх вилізли зі свого кубла й рушили до Валяви, а тоді всілися на пласкому, нагрітому сонцем камені, що нависав над водою. З кубла Луноспівої вигулькнула М’ятолапка і приєдналася до решти Клану. Луноспіва і Пелюстконоса сиділи при вході до кубла, звідки вони могли все чути і пильнувати за Полинолапом.

— Коти Небесного Клану, — почала Листозірка, щойно всі зібралися. — Передовсім хочу заспокоїти тих, хто переймається станом здоров’я Полинолапа. Він одужує. І за це нам треба подякувати Луноспівій.

— Лу-но-спі-ва! Лу-но-спі-ва! — вигукнув увесь Клан.

Кілька котів посхоплювалися на ноги, задерши хвости.

Медикішка збентежено схилила голову, слухаючи гучні привітання однокланівців.

Листозірка підняла хвіст, вимагаючи тиші.

— Також я хочу поговорити ще про таке, — вела вона далі. «О,  Зоряний Клане, допоможи мені знайти правильні слова», — попрохала вона подумки. — Це наш Клан, і ми маємо пишатися ним, пишатися тим, що кожен із нас є його невід’ємною частиною. Тепер це наш дім. Ми захищаємо свої кордони, ми полюємо на своїй території і виховуємо нових вояків. Якщо серед нас ще зберігається відлуння пам’яті про древній Небесний Клан, наприклад, про здатність його котів високо стрибати і спритно лазити по деревах, то це аж ніяк не означає, що ці вміння та навички важливіші за навички і вміння будь-якого кота у новому Клані.

Клаптеніг збентежено опустив погляд, пильно дивлячись на свої лапи. Ще кілька котів засовалися, їм також було ніяково. Листозірка вчепилася кігтями у камінь під собою. «А я правильно міркувала. Настав час викорчовувати одержимість кровним зв’язком із древнім Небесним Кланом».

— Ось я дивлюся на всіх вас, — провадила вона, — і бачу котів, які роблять усе від них залежне, щоб зміцнити наш Клан. Конюшинохвоста виховала здорових і дужих кошенят, які стали вояками Небесного Клану. Землезубе, твій надзвичайно гострий слух не дозволить ворогам проникти до нас у табір непоміченими.

Чорний кіт аж здригнуся від подиву, бо ж його похвалила сама провідниця, виокремивши з-поміж інших, і Горобцешуб, що сидів поруч, по-дружньому штовхнув його у бік.

— Гострокіготь — найкращий воєвода, якого провідниця Клану тільки може собі бажати, а Луноспіва — дуже обдарована медикішка, — Листозірка на мить замовкла, окинувши поглядом котів. — Мабуть, буде зайвим далі називати імена. Досить сказати, що я пишаюся всім Кланом і кожним із вас. Навіть без одного з вас Клан був би неповний і слабкий.

Коти, що сиділи перед нею, перезирнулися. Вона побачила, як Мохошубка нахилилася до Ковтюха і щось прошепотіла йому на вухо.

— Але ж Вогнезір недаремно передусім звернув увагу на мене з Вишнехвостою, — зауважив Горобцешуб, — бо ми успадкували від Небесного Клану стрибучість і вміння лазити по деревах.

— Це правда! — кивнула Вишнехвоста.

— Аж ніяк! — роздратовано заперечила Папоротка, настовбурчуючи хутро на карку. — Я чула, він вибрав вас лише тому, що ви опинилися найближче. І ви не маєте більшого права, ніж мої кошенята, називатися Небесними котами.

Вишнехвоста зірвалася на рівні, але одразу сіла, бо Листозірка застережливо смикнула хвостом.

— Папоротка сказала те саме, що і я намагалася вам пояснити, — вела вона далі, намагаючись стримати тремтіння в голосі. — Ніхто з нас не має якогось вищого права називатися Небесним котом, хай би ким були його пращури. І Зоряний Клан переймається всіма нами однаковою мірою.

— Листозірка каже правильно, — Гострокіготь підвівся на лапи, звертаючись до всіх. — Статус у Клані досягається відданістю, працьовитістю і відвагою.

Не встигла Листозірка натішитися підтримкою воєводи, як помітила, що він холодно зиркнув на Біллішторма, Чорнодряпку і двох новаків — майбутніх денних вояків.

Вона вже хотіла була щось відповісти, як до неї долинув пронизливий вереск Осовуса:

— Порушники кордону!

Сіро-білий вояк, що стояв на чатах на схилі крутої скелі, дивився кудись через улоговину на той бік річки. Усі Небесні коти з настовбурченим хутром на карках повернули голови в тому самому напрямку. Листозірка помітила голову брунатного кота, що визирав з-за каменя. За мить до нього приєднався ще один кіт, а тоді третій і четвертий.

Гострокіготь грізно загарчав:

— Як їм вдалося перетнути кордон непоміченими?

— Ми мали піти у прикордонний патруль, — виправдовувався Стрибожар, — але Листозірка відіслала нас на полювання.

Провідниця скривилася від питального погляду Гострокігтя. Молодий вояк казав правду, але, оскільки мало хто з чужинців заходив на їхню територію, то, на її думку, важливіше було наповнити кагат свіжини.

«Таке може статися знову, якщо не патрулювати кордони!»

Листозірка відчула хвилю обурення, яка здіймалася всередині: чому вона має щось пояснювати воєводі? Проігнорувавши слова Стрибожара, провідниця наказала:

— Клаптеноже, приведи чужинців сюди. Вишнехвосто й Горобцешубе, ви йдете з ним.

Троє котів хутко збігли схилом на дно улоговини і перейшли річку по каменях, що визирали з води.

Клаптеніг видерся нагору і щез за вигином скелі. Четверо незнайомців також зникли з поля зору, відійшовши назад.

— Ви зайшли на територію Небесного Клану! — почула Листозірка лютий вереск Клаптенога. — Ідіть за нами до нашої провідниці!

Клан чекав у напруженій тиші, було чути лише тупотіння лап, що бігли вниз схилом. За мить з’явився гурт котів на чолі з Клаптеногом, а Вишнехвоста й Горобцешуб ішли обабіч чужинців, яких вони перевели через річку і супроводили до підніжжя Валяви. Небесні коти розступилися, даючи їм дорогу. Листозірка примружила очі, зауваживши, що її однокланівці настовбурчили хутро й повипускали кігті. «Сподіваюся, що вдасться все владнати мирно».

Провідниця зістрибнула з Валяви й підійшла до чотирьох чужинців. Найвищий з них, довгоногий брунатний кіт із жовтими очима й пошрамованою шкурою, спроквола роззирався. На превеликий подив Листозірки, він не злякався, опинившись серед незнайомих котів. Навіть навпаки, був… задоволений.

Обернувшись до Листозірки, чужинець кивнув до неї.

— Здається, Вогнезір усе ж таки знайшов вас, — промовив він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

Листозірка насторожилася.

— Звідки ти знаєш Вогнезора? — спитала вона. — Ти з Громового Клану?

Брунатний кіт тільки пирхнув.

— Ні, ми не належимо до жодного Клану. Але ми зустрілися з Вогнезором і його подругою Піскоштормою, коли вони шукали котів, яким був потрібен новий дім. Ви, мабуть, і є ті коти?

Він знову роззирнувся, і Листозірка помітила, що побачене його нітрохи не вражало. Довелося докласти чимало зусиль, щоб хутро на її карку вляглося, а голос лунав спокійно і впевнено:

— Так, Вогнезір нас знайшов, і тепер це наш дім. Мене звати Листозірка, я — провідниця Небесного Клану.

— А як тебе звати? — втрутився в розмову Гострокіготь і став біля Листозірки.

Провідниця одразу усвідомила свою помилку. Їй треба було поставити це запитання до того, як розповідати щось про себе. Але згадка про Вогнезора вивела її з рівноваги.

— Мене звати Палимон, — урочисто промовив кощавий кіт, а тоді показав хвостом на чорну кішку. — А це Кора.

— Я Куцань, — брунатний смугач з обрубком хвоста зробив крок уперед і ввічливо схилив голову.

— Вугіль, — розправив плечі чорний кіт. — Ми прийшли з території Двоногів, що розташована нижче за течією річки. Ми допомагали Вогнезорові та Піскоштормі після повені.

— Чого ви прийшли до нас? — запитала Листозірка. — Шукаєте Вогнезора? Вони з Піскоштормою вже давно пішли звідси.

Палимон зиркнув на своїх товаришів, кінчик його хвоста сіпнувся, і Листозірка зрозуміла, що він наказав їм мовчати, бо сам відповідатиме на це запитання.

— Ми дуже часто згадуємо Вогнезора та Піскошторму, — нявкнув Палимон. — Нам завжди хотілося якнайбільше дізнатися про життя у Кланах.

Гострокіготь переводив погляд з одного чужинця на іншого.

— Ви неабияк ризикували, вирушивши на пошуки своїх знайомих, — зауважив він. — Схоже, ви небагато знали про плани Вогнезора.

Сухорлявий кіт стенув плечима:

— Цей ризик був виправданий.

Гострокіготь насторожено перезирнувся з Листозіркою. Вона бачила, що воєводі подобається відвага чужинців, але він не квапився їм довіряти. Листозірка також не мала щодо них певності, і, судячи з нерішучих поглядів, її однокланівці почувалися так само.

Струмок подивився на Папоротку і виразно зашепотів:

— Що то за коти і що вони тут роблять?

Папоротка лагідно затулила його рот своїм хвостом, але Листозірка розуміла, що на це запитання треба знати відповідь.

— І все ж таки, навіщо ви прийшли до нас? — звернулася вона до Палимона, бо він скидався на ватажка гурту. — Звісно, ласкаво просимо, але…

Кора зробила крок уперед, її очі були спокійні й лагідні.

— Ми хочемо дечого навчитися у вас, — пояснила вона. — Подивитися, як ви полюєте, як охороняєте свою територію…

— Ага, сьогодні нам це навіть дуже добре вдалося! — пробубоніла Вишнехвоста.

— …як захищаєте своїх близьких, — закінчила чорна кішка, не звернувши уваги на дошкульне зауваження.

Листозірці лестив поштивий тон Кори.

— Ми самі тільки почали розуміти що до чого, — зізналася провідниця. — І нам самим багато чого ще треба навчитися. Ми…

— Ми радо навчимо вас усього, що вміємо, — втрутився в розмову Гострокіготь, сіпнувши кінчиком хвоста. Обернувшись до Листозірки, воєвода додав: — Ми завжди раді підмозі на полюванні, правильно?

Листозірка почула, як серед Небесних котів хтось зойкнув, і зауважила кілька зніяковілих поглядів, бо воєвода говорив таким тоном, ніби вказував провідниці Клану, що вона має робити. І тепер Листозірка мала чітко показати всім, зокрема й чужинцям, що головна тут вона. «А пізніше я обов’язково поговорю про це з Гострокігтем».

— Безперечно, — промовила провідниця спокійно. — Ще чотири коти — відчутна підмога…

Гучний вереск із кубла Луноспівої не дав їй договорити.

— Ой, дуже нога болить!

Листозірка зрозуміла, що прокинувся Полинолап. І Луноспіва, яка сиділа біля входу до кубла, негайно шмигнула всередину, а Пелюстконоса поспішила за нею.

— Що таке? — перелякано запитала Кора.

Решта прибульців також повитріщалися від страху й настовбурчили хутро на загривках.

— Нічого страшного, — заспокоїла їх Листозірка. — Один наш юний кіт сьогодні вивихнув лапу. Медикішка вже біля нього.

— Медикішка? — перепитав Вугіль. — Серед вас є кішка, яка доглядає за хворими і пораненими? Дуже цікаво. Я хотів би більше про це дізнатися.

Листозірка відчула гордість за Луноспіву, за її вправне лікування Полинолапа. Хіба це зашкодить Клану, якщо медикішка поділиться своїми знаннями з чужими котами?

— Гаразд, — сказала вона Вуглеві. — Можеш піти до кубла Луноспівої. Дрібнохмарко, відведи його до медикішки і скажи їй, що я дозволила йому подивитися, чим вона займається.

Біла воячка слухняно схилила голову і хвостом поманила Вугля.

— Дякую, — нявкнув він до Листозірки і подріботів за Дрібнохмаркою.

Листозірка помітила, що Дрібнохмарка намагається триматися на відстані від чорного кота, ніби боїться підпускати його до себе. А ще їй здалося, що Гострокіготь дивиться на неї примруженими очима, немовби сумнівається, чи правильно вона вчинила, пустивши Вугля до кубла медикішки. «Та годі тобі усім перейматися! — подумки висварила вона себе. — Гострокіготь — чудовий воєвода. Він першим запропонував гостям залишитися в таборі й подивитися, як ми живемо».

Палимон, Кора і Куцань очікувально дивилися на Листозірку. «От і маєш ще трьох новаків. Невже вони дійсно хочуть лише дізнатися про життя котів у Клані?» Листозірка замислилася, чи є якась причина, через яку їй не варто погоджуватися на їхню допомогу в полюванні та охороні табору. Оскільки Гарвімун і Макґайвер тепер сидітимуть у гніздах Двоногів, у таборі бракуватиме робочих лап. Поглянувши на кагат свіжини, вона переконалася, що він наповнений, тож не варто відправляти прибулих котів на полювання вже зараз.

— Хочете потренуватися разом із нашими новаками? — запропонувала провідниця. — Ми всі тренуємося разом, бо навіть воякам треба постійно вправлятися і тримати себе у формі.

М’ятолапка, стоячи спереду гурту, радісно завовтузилася.

— О! Чудово! — вигукнула вона. — Я покажу їм свій улюблений прийом.

— Ага, коли ти ореш носом пісок? — під’юдив її Крутьколап. — Аякже, буде їм на що подивитися.

Палимон зиркнув на Кору й Куцаня, а тоді кивнув до Листозірки.

— Так, чудова ідея, — нявкнув він.

— Тоді ходімо.

Не встигла вона договорити, як новаки помчали нагору до тренувального майданчика одразу за вигином скелі. Кошенята Папоротки підстрибнули і вже хотіли побігти за ними, але мама швидко згорнула їх хвостом докупи.

— Ми теж хочемо тренуватися! — пищав Струмок.

— Навіть дуже хочемо, — і собі пищала Сливуня. — Ми вже знаємо багато прийомів.

— Ви навіть не новаки, — заперечила Папоротка. — Ви ще замалі.

— От лайно мишаче! — Кролик хльоснув хвостом Струмка по плечі й роздратовано зашипів.

— Нічого, ми зможемо потренуватися біля ставка, — втішала їх мама. — Тільки глядіть, у воду не попадайте!

Четверо кошенят весело запищали і чкурнули до берега, а за ними швидко подріботіла їхня мама.

Вояки на чолі з Гострокігтем попрямували схилом угору відразу після новаків.

Осовус зійшов зі свого спостережного каменя, а з кубла Луноспівої вилізли Пелюстконоса з Дрібнохмаркою і помчали до них.

— Почекайте на нас! — гукала Дрібнохмарка.

Листозірка вже хотіла рушити за ними, але біля неї зупинився Біллішторм.

— Може, комусь треба піти на полювання? — запитав він тихо, щоб ніхто, крім провідниці, не почув його. — Бо ввечері треба нагодувати ще чотири роти.

Листозірку від збентеження аж кольнуло в грудях — уже і денні вояки підказують їй, що вона має робити.

— Дякую, — відповіла провідниця.

Їй усе ж таки було приємно, що рудо-білий кіт запропонував свою допомогу. Відколи Біллішторм зчинив оту веремію у снігопад, він працював дуже наполегливо, ніби хотів згладити свою вину.

— Хочеш очолити мисливський патруль?

— Не можу, — пояснив Біллішторм. — Мушу пильнувати за тренуванням Крутьколапа.

Листозірка кивнула.

— Добре кажеш. То важливіша справа. Клаптеноже, — вигукнула вона. — Очолиш мисливський патруль? Візьми з собою Вишнехвосту, Землезуба й Рінесмерка.

Рінесмерк зупинився й озирнувся.

— А що, мені обов’язково йти на полювання? — зітхнув він. — Я хочу тренуватися з новаками.

— Якщо провідниця Клану наказує тобі, то обов’язково, — різко нявкнув Біллішторм.

Рінесмерк люто зиркнув на нього, підходячи до Землезуба та Вишнехвостої.

— Ну от тобі й маєш, кицюні тепер більше знаються на всьому, ніж вояки, — пробубонів він на вухо Вишнехвостій, але так, щоб почули Листозірка та Біллішторм.

Листозірка вже зібралася добряче його висварити, але Біллішторм похитав головою, і вона змовчала.

— Нічого, — розраджував її рудувато-білий кіт. — Свари його не свари, а він знає своє. Краще ходімо подивимося на новаків.

Поки Листозірка з Білліштормом дійшли до тренувального майданчика, Гострокіготь уже розділив котів на дві команди.

— Горобцешубе, ти очолиш першу команду, — наказав він, — а ти, Осовусе, станеш на чолі другої.

Листозірка рушила до широкої смуги піску, де сиділи Кора, Палимон і Куцань.

— І ви отак постійно вправляєтеся? — здивовано запитала Кора.

Листозірка похитала головою.

— Зазвичай ми займаємося в менших групах. Тоді виховники вчать новаків бойових прийомів. Але Гострокігтеві подобається час від часу проводити більші навчання.

— Що ми маємо робити? — запитав Біллішторм у Гострокігтя, підходячи до свого новака.

— Бачите оте дерево з колючками? — Гострокіготь показав хвостом на всохле скривлене дерево, що стояло на відстані кількох хвостів від тренувального майданчика. — Виграє та команда, чий кіт першим торкнеться стовбура дерева.

— Я точно буду першою! — М’ятолапка скочила на лапи і помчала до дерева, але різко зупинилася, щойно Гострокіготь підійняв хвіст.

— Усе не так просто, М’ятолапко, — пояснив їй воєвода: в очах грали веселі іскорки. — Коли ти побіжиш до дерева, інші коти теж побіжать. І, як ти гадаєш, що станеться?

Чорнодряпка ступила крок уперед.

— Вони спробують нам завадити?

Гострокіготь коротко кивнув, а Листозірка зраділа, що правильну відповідь дала денна воячка.

— Вам треба думати і про напад, і про захист, — вів воєвода далі, звертаючись до всіх котів. — Завдання полягає не лише в тому, щоб дістатися до дерева першими, вам треба також завадити супротивнику зробити це. Чи ви знаєте якісь допоміжні прийоми?

— Взяти й повідкручувати їм вуха! — гучно пронявчала Дрібнохмарка.

Гострокіготь тільки смикнув вухом, а Стрибожар промуркотів:

— От мишомізка!

Веснянколапка задерла хвіст.

— Можемо вибрати одного кота, який побіжить до дерева, — запропонувала вона. — А решта стримуватимуть супротивників, які спробують йому завадити.

— Добре придумала! — похвалила свою новачку Чорнодряпка ще до відповіді Гострокігтя.

— Можемо також спробувати обдурити супротивника, — занявчав Горобцешуб. — Хтось може крикнути: «Лисиця!» , а його товариші побіжать до дерева, поки команда супротивника озиратиметься.

— Цікавий виверт, дуже хитро, — сухо промовив Гострокіготь, — але про це не треба було розповідати своїм суперникам.

Горобцешуб стенув плечима.

— Ти ж сам питав, може, хтось знає якісь прийоми.

— Питав, — Гострокігтеві вуса смикнулися. — Гаразд, я даю вам хвильку-другу, щоб ви подумали, як діятимете, а тоді кажу «почали», і ви починаєте змагатися.

Листозірка спостерігала за учасниками обох команд, які збилися в купки і жваво перешіптувалися, підозріло зиркаючи на супротивників.

— Нам це стане в пригоді, — зауважив Палимон. — Бо так само потрібно проявити кмітливість, якщо хочемо першими дістатися до здобичі.

— Або захопити затишне місце для сну, — додав Куцань.

Листозірка кивала, пригадуючи часи, коли була самітницею і не мала Клану, який би її підтримав, ба навіть кубла, яке можна було назвати своїм.

— Жити набагато легше, якщо ти не сама, — пробурмотіла вона ніби сама до себе.

Кора хотіла була щось відповісти, але саме цієї миті Гострокіготь крикнув:

— Почали!

Коти з двох гуртів кинулися врозтіч, наче насіння зі стручків дроку. Дрібнохмарка заверещала й помчала до дерева, спритно вивертаючись і уникаючи розпростертих лап Осовуса, але вже недалеко від стовбура на неї вистрибнув Стрибожар. Брат і сестра зчепилися й покотилися клубком, розмахуючи лапами і хвостами.

Чорнодряпка з Веснянколапкою підбігли до Пелюстконосої і, поки вона вагалася, кого затримувати першою, спритно її обігнули з двох боків. Листозірка вже подумала, що ніхто не завадить їм добігти до стовбура, аж тут нагодився Біллішторм і погнався за ними. Одним ударом лапи повалив Веснянколапку, а тоді плечем відштовхнув Чорнодряпку. Пелюстконоса підскочила і, схопивши Чорнодряпку лапами за шию, повалила її на спину.

Листозірка почула, як Кора зойкнула. Чорна кішка й Куцань аж скривилися, спостерігаючи за котами, які впали в пилюку і, волаючи, борюкалися одне з одним.

— Усе гаразд, — заспокоїла їх провідниця. Гордість за Небесних котів, які на тренувальному майданчику демонстрували справжню силу і відвагу, розпирала їй груди. Гострокіготь знає, як змусити котів показати, на що вони здатні. — На тренуваннях вони не випускають кігтів. Також вчаться м’яко приземлятися і підводитися на лапи ще до того, як ворог може завдати смертоносного удару.

— Чудовий прийом, — зауважив Палимон, смикнувши вухами в напрямку того місця, де Горобцешуб за кілька хвостів від дерева перехопив Осовуса, підсік ноги й вистрибнув на нього, лупцюючи по вухах передніми лапами. — Треба запам’ятати. Точно стане в пригоді.

Гострокіготь, який стояв неподалік, схилив голову, слухаючи похвалу брунатного кота.

— Наші коти вчать цей прийом, щойно стають новаками, — нявкнув він. — Якщо хочете, можемо і вас навчити.

— Саме для цього ми й прийшли сюди, — відповів Палимон.

Листозірка зауважила, що у вирі боротьби на тренувальному майданчику вона не бачить Крутьколапа. Окинувши місцевість швидким поглядом, провідниця помітила кінчик чорної лапи за купою валунів між деревом і котами, які зійшлися в несамовитій сутичці.

За мить Крутьколап з’явився на майданчику й поповз, припавши до землі, як справжній мисливець. Решта котів надто захопилися сутичкою, аби його помітити. За добрий хвіст від дерева він вистрибнув високо вгору і приземлився біля стовбура так, ніби накинувся на здобич.

— Усе, я доторкнувся до стовбура! — радісно завищав новак, витягнув ноги й заходився дряпати кору кігтями. — Я виграв!

Коти припинили вовтузитися й розбіглися врізнобіч. Команда Осовуса розгублено дивилася на Крутьколапа, а всі учасники команди Горобцешуба мали однаково самовдоволений вираз, немовби кожен із них щойно вполював по тлустому дрозду.

Гострокіготь лизнув подушечку на передній лапі й почухав за вухом.

— Ну і спритник ти! — сказав він до Крутьколапа. — А я знав, що вони такої пропажі, як ти, не зауважать, якщо зайняти їх чимсь іншим.

— Мишаче лайно! — вилаявся Стрибожар. — Я й подумати такого не міг!

Біллішторм підбіг до свого новака й обійняв його хвостом за плечі.

— Бачиш, таки вийшло в тебе, — нявкнув він.

— Ага, добре придумали, — зверхньо мовив Гострокіготь, не дуже тішачись тому, що денний вояк відіграв найважливішу роль у задумі команди. — Тепер спробуємо щось новеньке. Згодні?

Воєвода махнув хвостом, щоб усі підійшли до нього. Листозірка побачила, що біля його лап лежать два довгих смугастих соколиних пера. Щойно всі зібралися, він поклав пера ближче до команд.

— Цього разу, — мовив Гострокіготь, — ви маєте винести одне з цих пер на верхівку того ж колючого дерева. Кому вдасться зробити це першому, той і переміг.

— Тоді нам треба роздати кожному по перу, — зауважила Дрібнохмарка.

— Ні, — заперечив Гострокіготь. — Тут знову змагатимуться дві команди. Вам треба вирішити, чи хтось один полізе з пером у зубах на дерево, чи ви спробуєте це зробити всі гуртом.

— Зрозумів, — кивнув Горобцешуб і помахом хвоста покликав свою команду на інший бік майданчика.

— Ви не хочете взяти участь? — запитала Листозірка в гостей.

Троє котів перезирнулися й кивнули. Листозірці здалося, що Кора з Куцанем ніби трохи завагалися.

— Гаразд, — сказав Гострокіготь. — Палимон із Корою приєднуються до команди Осовуса, а ти, Куцаню, будеш у команді Горобцешуба.

Гості вже рушили до своїх команд, але Палимон раптом зупинився й озирнувся до Листозірки:

— Ти ніколи не приєднуєшся до команд?

— Буває, що приєднуюся, — відповіла провідниця здивовано й наче з викликом. Махнувши хвостом до Гострокігтя, вона додала: — Я в грі.

Воєвода згідно кивнув. Він приєднався до команди Осовуса, залишивши Листозірку з Горобцешубом.

— Як гадаєш, що цього разу робитимемо? — тихо спитала вона, схиливши голову до Горобцешуба і показуючи йому, що він і далі на чолі команди.

— Вони чекають від нас якогось хитрого виверту, — почав смугань, — тому пропоную діяти навпростець. Пелюстконосо, ти береш пір’їну і щодуху лізеш на дерево. А ми не даємо команді Осовуса підійти до тебе.

Пелюстконоса кивнула.

— Як на мене, непогана ідея.

Листозірка напружилася і чекала на сигнал від Гострокігтя про початок змагання. Енергія з її м’язів аж рвалася на волю. «Я такого запалу не відчувала багато повень. Як же я люблю тренуватися зі своїм Кланом!»

— Почали! — закричав Гострокіготь.

Стиснувши перо в зубах, Пелюстконоса помчала до дерева і мусила оббігти М’ятолапку, бо новачка намагалася її зупинити. Листозірка зрозуміла, що вся команда Осовуса, окрім М’ятолапки і Стрибожара, погнала до дерева. Першим мчав із пером Гострокіготь.

Листозірка кинулася в самісіньку гущу команди супротивника, налетіла на Чорнодряпку і збила її з ніг. Провідниця ледь устигла вивернутися від удару Палимона, виявивши, що кощавий гість має чудову реакцію навіть без тренувань. Хоч удару й забракло точності, але Палимон був сильний і анітрохи не боявся кинути виклик провідниці Клану.

Пелюстконоса й Гострокіготь одночасно добігли до дерева. Пелюстконоса стрибнула на стовбур, а Біллішторм схопив Гострокігтя за хвіст зубами, коли воєвода спробував вилізти на дерево, і тепер тягнув його вниз. Гострокіготь швидко передав перо Веснянколапці й усіма чотирма лапами відбивався від Біллішторма.

Стрибожар плигнув на Кору, яка саме добігала до дерева, і Листозірка побачила, що вона ніби обм’якла під його лапами, а тоді підстрибнула і скинула з себе вояка.

«Гарний прийом. Стрибожар мав бути напоготові й передбачити це!»

З оглушливим вереском М’ятолапка підскочила до Куцаня й зацідила йому лапою в морду. Смугань похитнувся, але втримався на рівних, хоча йому й забракло спритності, щоб наздогнати М’ятолапку. Сіра новачка крутнулася на місці й помчала до Горобцешуба, який поспішав на допомогу Пелюстконосій.

А Пелюстконоса вже видерлася на середину стовбура і лізла далі. За нею навздогін дерлися Веснянколапка, Чорнодряпка й Осовус, передаючи перо одне одному. Тим часом Гострокіготь відкинув від себе Біллішторма і поліз на дерево, наздоганяючи Пелюстконосу.

Листозірка на мить зупинилася й подивилася вгору. Тепер уже ніби ніхто не міг зупинити чи випередити Пелюстконосу. Але не встигла воячка дістатися верхівки дерева, як гілка, якою вона дерлася, гучно тріснула. Якийсь час Пелюстконоса висіла, похитуючись на зламаній гілці, що повільно відривалася від дерева. А тоді полетіла вниз, хапаючись лапами за колючі гілки. Вона випустила перо, яке повільно приземлилося біля лап Листозірки.

Веснянколапка мала друге перо, але мусила сповзти донизу, бо виверталася від Пелюстконосої, яка падала згори. Чорнодряпка й Осовус були надто далеко, щоб забрати в неї перо, але все одно почали продиратися крізь колюче гілля до новачки.

Дрібнохмарка з Горобцешубом допомогли Пелюстконосій підвестися. Швидко зиркнувши на воячку і переконавшись, що з нею все гаразд, Листозірка схопила перо й вистрибнула на дерево. Перелізаючи з гілки на гілку, провідниця раптом побачила, що над її головою, напруживши всі м’язи, причаївся Гострокіготь — чекав, доки вона наблизиться.

«Треба якось пролізти повз нього. Якщо ми з ним зчепимося, то обоє впадемо».

Листозірка полізла трохи вбік, Гострокіготь — за нею навперейми. Аж тут його лапи ковзнули по гілці.

Воєвода тривожно зашипів, намагаючись утримати рівновагу. Тим часом провідниця шуснула повз нього у протилежний бік. Уп’явшись кігтями в найвищу гілку, завихляла хвостом і переможно занявчала, не випускаючи з рота пір’їну. Внизу Листозірка побачила котів, що кружляли навколо стовбура і дивилися на неї: одні — з відчаєм в очах, інші — з радістю.

До неї долинув переможний вигук Горобцешуба:

— Вона перша! Листозірка перемогла!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

— Ми перемогли! — розмахував хвостом Горобцешуб з-поміж котів, що поверталися улоговиною до табору. — Крутьколапе, ти підповз до дерева, як та тінь!

Новак зніяковіло закліпав очима і вдоволено замуркотів.

— Завтра підемо на полювання, — пообіцяв йому Біллішторм. — Спробуєш підкрастися до справжньої здобичі.

— Нам просто не пощастило, — нявкнув Осовус.

Листозірка тішилася, бо ніхто з його команди не сердився, що двічі виграли не вони, а команда Горобцешуба.

— Нічого, ще невідомо, як буде наступного разу, — туркотіла М’ятолапка: її очі блищали.

— Ти бачила, як я підсік Дрібнохмарку? — вихвалявся Стрибожар. — Навіть не помітила, як я вже був біля неї.

— Але потім ти від мене заробив по вухах, — відказала сестра, ляснувши його по плечу хвостом. — Добре, що кігті встигла втягнути.

— І ти, Веснянколапко, не пасла задніх, — Чорнодряпка торкнулася хвостом плеча своєї новачки. — Дуже допомогла нашій команді.

— Гарно розім’яли лапи, — відповіла Веснянколапка, поблискуючи очима. — Ми ще колись отак позмагаємося? — боязко запитала вона в Гострокігтя.

Воєвода кивнув:

— Аякже. Тільки так зможемо тримати себе у формі.

На превеликий подив Листозірки, Гострокіготь говорив із Веснянколапкою дуже доброзичливо, ніби й забув, що вона денна новачка.

«Такі змагання йдуть нам лише на користь і згуртовують нас», — подумала провідниця.

Навіть гості повеселішали й поводилися невимушено серед вояків.

— Можна буде спробувати перегони вгору на скелю, — запропонував Палимон, роздивляючись кам’яний схил над ним. — Ми трохи знаємося на цьому, бо у Двоногів часто перелазимо через загорожі.

— Я подумаю, — пообіцяла Листозірка, хоча у глибині душі така затія не дуже їй подобалася. Всі ще дуже добре пам’ятали про падіння Полинолапа. «А може, навпаки, нам варто більше вчитися лазити по скелях? — розмірковувала вона. — Треба порадитися з Гострокігтем».

— Також можемо навчити вас, як поводитись із собаками, — Куцань пошкрябав передніми лапами землю. — Ми частенько маємо з ними справу, бо гнізда Двоногів зовсім поруч.

Гострокіготь кинув на нього пильний погляд.

— За це дякую. Таке нам точно стане в пригоді.

— Ще знаємо, як ладнати з потворами, — нявкнула Кора. — А ще з Двоноженятами, — зітхнула вона. — Інколи мені здається, що ми тільки те і робимо все життя, що від когось утікаємо.

— У Клані набагато легше. Ми рідко коли втікаємо, — зауважила Дрібнохмарка з гордо піднесеним хвостом. — Кланові коти піклуються одне про одного.

— Знаєте, що мене найбільше дивує? — вів далі Палимон, ігноруючи слова Дрібнохмарки. — У себе біля гнізд Двоногів ми вдень спимо, а полюємо вночі.

— А ви вдень не спите, — нявкнув Куцань. — Мені здається, це недобре для котів.

— Вогнезір казав, що саме так живуть коти і в інших Кланах, — пояснила Листозірка. — Вдень легше полювати, легше патрулювати наші кордони.

— І легше битися, — з викликом у голосі додав Гострокіготь. — Ми можемо ходити на полювання і вночі, але воліємо робити це вдень.

Листозірка побачила, як Куцань зробив великі очі й тихо пробуркотів до Кори:

— Якось дивно, правда?

Провідниця не мала бажання з ними сперечатися. Небесний Клан полює вдень і спить уночі, так їх учили Вогнезір із Піскоштормою. І взагалі, це не має великого значення. Як сказав Гострокіготь, вони могли б полювати і вночі, а іноді кілька вояків таки виходять на нічне полювання, тим паче якщо тепло і світить місяць.

Повернувши за останній камінь, Листозірка побачила перед собою Валяву і табір. Понад струмком ішов Клаптеніг із мисливським патрулем, у зубах вони несли здобич. Ковтюх з Мохошубкою вже сиділи біля кагату і смакували тлустим голубом, а Конюшинохвоста з Папороткою розляглися біля води, поруч із ними вовтузилися кошенята.

Усі коти зібралися біля кагату, вишукуючи собі здобич. З кубла Луноспівої вийшов Вугіль і побіг до своїх товаришів.

— Палимоне, маєш піти познайомитися з Луноспівою! — нявкнув він. — Вона просто диво! Має трави від усіляких хвороб, навіть павутиння, щоб зупиняти кровотечу, і мазі для загоєння потрісканих подушечок лап…

— Так, в Луноспівої є найрізноманітніші ліки! — вторив Вуглеві Стрибожар. — Вона піклується про всіх котів у таборі.

— Ви збираєтеся заснувати свій Клан? — запитала Дрібнохмарка в Палимона, схиливши голову набік. — Тому ви і прийшли до нас?

Гості перелякано витріщилися на неї, настовбурчивши хутро.

— Нізащо! — випалив Палимон.

— Треба спробувати, — наполягала Дрібнохмарка. — У Клані завжди хтось тебе підстрахує і виручить.

— Ми завжди ділимося одне з одним здобиччю, — втрутився Рінесмерк. — У нас ніхто не голодує.

— Ми навчилися піклуватися одне про одного і про весь Клан, — М’ятолапка дряпала передніми лапами землю, випустивши крихітні кігтики. — Нас остерігаються навіть лисиці та собаки!

— Ми допомагаємо одне одному, — тихо муркнула Чорнодряпка, а її новачка Веснянколапка кивнула їй. — Ми — одна родина.

Листозірці аж розпирало груди від гордості за своїх котів, які були впевнені в тому, що Небесний Клан — велика сила!

Палимон похитав головою:

— Ми живемо інакше.

— Чистісінька правда, — без вагань підтримала кістлявого брунатного кота Кора, але Листозірка почула в її голосі нотки жалю. — Ми вчимося в інших, але не стверджуємо, що якийсь спосіб життя кращий від іншого.

— Тоді навіщо вони прийшли сюди? — ці слова, сказані дуже тихо, долинули з-за спини Листозірки. Озирнувшись, вона побачила Мохошубку, що люто втупилася в гостей примруженими бурштиновими очима.

Листозірка перевела погляд на чужинців, але ніхто з них начебто не почув запитання, тож вона запросила їх пригощатися свіжиною.

— Не дивно, що інші коти хочуть чогось у нас навчитися, — пояснював Рінесмерк плямистій сірій старійшині. — Ми сильні та нестримні!

— І спритні! — додав Стрибожар.

Мохошубка сердито змахнула голуб’яче пір’я, що причепилося їй до носа.

— Звідки вони про нас дізналися? Що, сорока на хвості принесла?

— Вони сказали, що їм про нас розповіли Вогнезір із Піскоштормою, — відповів Рінесмерк.

— Ага, можливо, — пробуркотіла старійшина.

Хтось легенько торкнувся плеча Листозірки. Обернувшись, вона побачила позаду себе Дрібнохмарку.

— Листозірко, мені треба з тобою поговорити.

— Звісно, — провідниця кивнула, даючи знак Дрібнохмарці йти за нею. Вони протислися поміж котами біля кагату свіжини до тихого місця під скелею. — Що сталося?

— Я добре розумію, наскільки Кланові потрібна медикішка, — почала Дрібнохмарка, — і мені подобається допомагати Луноспівій. Я багато чого від неї вчуся, але мені дуже, ну дуже хочеться бути воячкою, я і просто не витримую без тренувань, — вона встромила кігті в землю. — Будь ласка, дозволь мені виконувати вояцькі обов’язки.

Тендітна біла кицька сказала це з таким запалом і завзяттям, що Листозірка ледь стримала поблажливе муркотіння.

— Гаразд, — відповіла вона. — Але не забувай, що, коли Луноспівій знадобиться допомога, обов’язок кожного вояка — відгукнутися на її прохання заради всього Клану.

Дрібнохмарка повагом кивнула і шмигнула до братів, різко зупинившись біля них і проїхавшись трохи на лапах.

— Начувайтеся! — збуджено вискнула вона. — Я повертаюся до тренувань!

Листозірка провела її поглядом: поблажливу усмішку змінила тривога. Луноспівій конче потрібен новак. Провідниця достоту не знала, коли медикішці варто за це взятися, але буде добре, якщо вона почне вчити новака якнайшвидше. «Ми дуже залежні від Луноспівої. А раптом її втратимо? Що тоді? Очевидно, що Дрібнохмарка не має бажання в майбутньому стати медикішкою. Луноспівій буде нелегко знайти новака, а Клану вкрай потрібні медикіт або медикішка».

М’ятолапка й Полинолап дуже хотіли стати вояками, як і їхній тато Дощошуб. Конюшинохвоста, яка тепер виношувала кошенят, мабуть, теж мріє, щоб вони долучилися до вояцтва. «Може, в комусь із кошенят Папоротки проявиться здібність до лікування?»

Листозірка мало не зашипіла від роздратування. Луноспіва була молодою і здоровою, і наразі не йшлося про підготовку заміни для неї. Це питання далекого майбутнього.

Сонце сідало за вершину скелі, улоговиною поповзли густі тіні. Коти закінчили вечеряти, і Гострокіготь давав розпорядження на ніч та призначав вартових.

До Листозірки підійшли Біллішторм, Чорнодряпка, Крутьколап і Веснянколапка.

— У тебе все гаразд? — запитав Біллішторм.

Листозірка набрала повні груди повітря, щоб розповісти про свої тривоги, але передумала. «Я провідниця Клану. І нікому, крім мене, не розв’язати моїх проблем».

— Так, усе гаразд, — відповіла вона.

Біллішторм, вочевидь, не повірив провідниці, але не став допитуватися і натомість сказав:

— Ми вже йдемо, якщо тільки тобі від нас нічого не потрібно.

— Так, сьогодні ввечері відпочивайте. Побачимося завтра.

Біллішторм схилив голову й обернувся, щоб іти, але потім знову озирнувся.

— Думаю, ти правильно вчинила з Гарвімуном і Макґайвером, — замуркотів він. — Якщо вони — частина Небесного Клану, то мають поважати вояцький правильник… і тебе — тебе понад усе. — Вояк завагався й додав: — Якщо вони не поважають наших правил, тоді їм не місце серед нас.

Від слів підтримки рудо-білого кота всім тілом Листозірки — від вух до кінчика хвоста — розлилося приємне тепло.

Ці слова багато важили для неї, зокрема, тому, що були сказані денним вояком. Біллішторм розумів, що належати до Небесного Клану — велика честь.

— Дякую, — прошепотіла вона. — І на добраніч. Нехай Зоряний Клан осяває вам дорогу.

— Добраніч, — відповів Біллішторм і пішов до підніжжя найближчої стежки, помахом хвоста покликавши за собою Чорнодряпку і двох новаків.

Листозірка підвелася і з насолодою вигнула спину. Нічні патрулі розійшлися, і біля кагату залишилося зовсім мало котів. Підходячи до них, Листозірка помітила, що четверо гостей здивовано озираються.

— Чому ці коти залишають табір? — запитав Куцань, показуючи обрубком хвоста на Біллішторма й інших денних вояків, які вже підійнялися на середину стежки. — Вони пішли патрулювати кордони?

— Вони воякиці, — муркнула Дрібнохмарка і, піймавши погляд Листозірки, швидко додала: — Тобто денні вояки. Але виконують ті самі завдання, що й справжні вояки.

Гості мали спантеличений вигляд, тож Вишнехвоста пояснила:

— Денні вояки живуть у Двоногів, тому проводять ніч у їхніх гніздах як кицюні. — Воячка зневажливо сіпнула вусами. — Деколи вони ідуть із табору на ніч, а деколи навіть удень.

— І ви все одно дозволяєте їм називатися Небесними котами? — з подивом запитав Палимон.

Листозірка відчула, що її шерсть настовбурчується.

— Небесний Клан ще дуже молодий, — промовила вона. — Ми не відмовляємося від допомоги, якщо треба наповнити кагат свіжини чи захистити кордони.

— Як ви можете захистити кордони, якщо половина ваших вояків їдять корм у гніздах Двоногів? — зауважила Кора.

Листозірка загадалася, чи насправді щирим і невинним було це запитання? Якщо гості прагнуть розбрату в Клані, то вони обрали дуже правильний шлях.

— Небесний Клан захистить себе і без денних вояків, — промовив Гострокіготь. У його голосі бриніло застереження.

Примруживши очі, Листозірка придивлялася до всіх чотирьох гостей, але ніхто з них не подавав навіть натяку на ворожість. Палимон тільки кивнув і муркнув:

— Цікаво.

«Вони щось приховують, — промайнуло в голові у Листозірки. — Вони прийшли сюди не лише для того, щоб дізнатися про життя у Клані. — Провідниця перезирнулася з Гострокігтем і побачила в зелених очах воєводи підозру. — Ні, мені не привиділося! Гострокіготь також помітив щось лихе у цих чужинцях».

Листозірці здалося, ніби її лапи ковзають по кризі замерзлої річки і нема за що вчепитися. Вона не мала чим дорікнути гостям: вони були ввічливими, цікавилися життям Клану, згодилися взяти участь у тренуваннях, але її не покидало відчуття, що сама тільки їхня присутність у таборі якимось чином загрожує Кланові. Може, не варто було їх запрошувати до участі в змаганні команд? А що, як вони вивідали щось важливе і тепер можуть використати це проти Небесного Клану?

«Краще б вони сюди не приходили».

Сутеніло, і на небі вже з’явилися перші вояки Зоряного Клану. Колючий холодний вітер шепотів в улоговині й куйовдив хутро Листозірки.

Горобцешуб широко позіхнув.

— Я іду до себе в кубло, — сказав він підводячись.

— Уже час, — погодилася Папоротка, огорнувши кошенят хвостом. — Швиденько до ясел!

До Листозірки підійшла Пелюстконоса і муркнула на вухо:

— А де гості спатимуть?

— У вояцькому кублі немає місця для них усіх, — зауважив Горобцешуб. — Хіба що спатимемо один на одному.

— Може, в одній із нових печер? — запропонувала Пелюстконоса.

Листозірка на мить задумалася, а тоді кивнула:

— Так, але я не хочу, щоб вони спали самі. Нехай хтось із наших вояків піде разом з ними.

Попри те, що вона говорила дуже тихо, Клаптеніг таки її почув.

— Що, не маєш їм віри? — глипнув він на провідницю.

«Ні на краплю», — подумала Листозірка, але не збиралася визнавати цього навіть перед своїми вояками.

— Та чого не маю? Просто хочу, щоб вони відчули гостинність Небесного Клану, — відповіла вона.

— О, тоді я радо згоджуся заночувати в одному з нових кубел, — нявкнув Клаптеніг.

— Та і я пішов би туди спати, — схопився на ноги Стрибожар. — Ми перші випробуємо нові кубла!

— І я піду, — погодився Горобцешуб, знову широко позіхнувши. — Але ходімо вже. Дуже на сон хилить.

— Дякую, — Листозірка кивнула. — Гарна нагода перевірити нові кубла на придатність для ночівлі.

— Я теж хочу там спати! — занявчав Кропивко, дряпаючи землю крихітними кігтиками.

— І я! — до Листозірки потупотіла Сливуня. — Ми всі підемо!

— Ні, не підете, — витягнула хвіст Папоротка і завернула кошенят назад. — Ви спите тільки в яслах.

Кропивко нахилився і прошепотів на вушко сестрі:

— Дочекаємося, доки вона засне, і гайда туди.

У Папоротки сіпнулися вуха.

— І не думайте, і не гадайте, — нявкнула вона не озираючись. — Я геть усе чую, навіть коли сплю.

Зібравши кошенят, вона повела малечу до ясел, а за ними, важко ступаючи, побрела Конюшинохвоста.

— Я ще нітрохи не втомився і не хочу спати, — запищав Кропивко, прямуючи до гнізда.

— Уже пізно збирати мох, — зауважив Клаптеніг. — Перенесімо трохи з вояцького кубла, а вранці назбираємо свіжого.

— Гаразд, — погодився Горобцешуб. — Ходімо, — запропонував він гостям, — ми покажемо вам, що робити.

Палимон, Куцань і Вугіль потяглися стежкою вгору за Небесними вояками до головного кубла, а Кора затрималася біля Листозірки. Якийсь час обидві кішки сиділи поруч, спостерігаючи за вояками, що показували гостям, як переносити підстилки схилом скелі від вояцького кубла до найбільшої горішньої печери. У сутінках усі шубки здавалися однаковими, і Листозірка ледь відрізняла своїх котів від прибульців.

Вона аж здригнулася, почувши голос Кори:

— Ми прийшли не для того, щоб заподіяти вам шкоду, — промовила чорна кішка. Її голос звучав стримано, ніби вона щось недоговорювала.

Листозірка кивнула, не зводячи погляду з котів, що перебігали від кубла до кубла.

— Сподіваюся, — прошепотіла вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Палимон прокинувся від того, що хтось штурхонув його лапою.

— Що.. ? Відчепися! — пробуркотів він.

Усю ніч Палимон полював і нишпорив вулицями на території Двоногів, тож йому здавалося, що він тільки-но склепив повіки. М’язи досі боліли від перевтоми.

Лапа знову штовхнула Палимона, цього разу наполегливіше.

Розплющивши очі, він побачив Кору, яка скрутилася біля нього калачиком, а з-за найближчого сміттєвого бака стирчав білий хвіст Сніжинки.

Над Палимоном стояв Куцань і дивився на нього стривоженими бурштиновими очима:

— Знову сталося те саме, — нявкнув він.

Палимон виліз зі свого гнізда серед трьох коренів і обтрусив із хутра трухляве листя.

— Де?

Куцань смикнув вухами в напрямку латки землі за гніздами Двоногів.

— Ходи за мною. — Він почалапав до кутка біля воріт у паркані Двоногів. — Там Ошуст, Шкіпер і Міша, — нявкнув Куцань, озирнувшись на Палимона, у якого вмить настовбурчилося хутро на карку.

— Їх тут не має бути.

Підійшовши ближче, Палимон побачив Ошуста. Величезний брунатний смугач напружив м’язи, вигнув спину і наїжачив хутро. З його горла долинало низьке гарчання. Відразу за ним стояли Шкіпер та Міша, які вишкірилися та гарчали, їхні очі палали люттю.

У тісному куті зіщулилися Вугіль і Персі. У Палимона загупало серце: чому їх тільки двоє?

— Де Рудка? — пробуркотів він сам до себе.

Біля лап його товаришів лежала здобич — дві сухорляві мишки й кістка, витягнена зі сміттєвого бака Двоногів.

— Ми всю ніч нишпорили, доки роздобули це! — обурено вигукнув Вугіль, коли до них підбігли Палимон та Куцань.

— А тобі що, ліньки самому полювати, Ошусте? — загарчав Палимон.

Коричневий смугань крутнувся на місці, його очі люто заблимали:

— Ми, здається, домовилися, хіба ні? Після сходу сонця територія — наша.

Палимон зиркнув на горизонт, де мало б сходити сонце. Верхівки гнізд Двоногів маячили на тлі неба, що ледь помітно бралося сірим світанком.

— Тобі повилазило, чи що? — зашипів він. — Ще темно.

Незважаючи на його слова, Ошуст грізно ступив крок уперед.

— Ага, то ти чхаєш на правила. Зараз я навчу тебе їх шанувати.

Палимон вишкірився:

— Уже нудить від твоїх погроз. Ми прийшли сюди першими!

Ошуст кивнув до Міші. Кремова кішка рушила вперед, а тоді несподівано стрибнула. Персі пронизливо заверещав, бо її кігті розпанахали йому щоку й розсікли око.

Несамовито завивши від люті, Палимон накинувся на Ошуста і перевернув його на землю. Брунатний смугань заверещав і почав молотити супротивника всіма чотирма лапами. До Палимона долинало шипіння котів, які зчепилися в сутичці позаду нього, а ще — верескливе завивання закривавленого Персі, що намагався втекти.

Аж тут раптом, заскрипівши, розчахнулися навстіж двері Двоногів. Повітря розітнули крик Двонога та гавкіт псів. Дряпаючи землю під вагою Ошуста, Палимон побачив, що з найближчих воріт вибігли два собаки. Вони висолопили язики і, помітивши котів, вибухнули пронизливим гавкотом.

Ошуст та його поплічники схопилися з місця і кинулися навтьоки. Собаки помчали навздогін.

Палимон пошкутильгав до паркана, де стояв ошелешений і засліплений Персі. Махнувши хвостом до Куцаня, Палимон стиснув загривок Персі зубами, і коти разом наполовину поволочили, наполовину понесли пораненого товариша у сховок за дровником.

— Швидше! — квапив Вугіль. — Собаки вертаються.

Палимон припав до землі за купою дров. Він чув тупотіння собачих лап, важке псяче дихання і фиркання, поки вони ходили і нюшили навколо. Але собаки були надто великі, щоб протиснутися за дрова й дістатися котів.

— Допоможіть! Дуже прошу! Допоможіть! — завивав Персі, дивлячись на це все неушкодженим оком, сповненим жаху. — Ой, вмираю!

— Ні, не вмираєш, — гримнув на нього Палимон. — Тільки втратив око, а так нічого.

Персі знову пронизливо завив.

— Годі вити, — нявкнула до нього Кора, яка пробиралася до Персі з другого боку дровника. — Ану, дай я витру кров.

Вона почала злизувати кров з його скуйовдженої сірої шерсті, й завивання Персі змінилося тихим скімленням.

Гавкіт стих. Визирнувши назовні, Палимон побачив, що Двоніг тримає ворота відчиненими й собаки забігають у двір. Ошуст та його посіпаки щезли.

Палимон озирнувся на товаришів, що припали до землі за дровами:

— Де Рудка?

— Хіба я знаю? — відповів Вугіль. — Спочатку вона була з нами, але потім їй забаглося самій полювати.

— Ви мали не зводити з неї очей, — різко нявкнув Палимон, порпаючи кігтями землю. — Я ж вам казав, не можна ходити поодинці.

Вугіль тільки стенув плечима.

— Рудку так просто не спиниш.

— Я йду її шукати.

Не встиг Палимон рушити з місця, як Кора застережливо поклала хвіст йому на плече.

— Рудка вже доросла, — зауважила кішка. — Вона не пропаде на вулиці. Знає, що робити.

Палимон скинув із себе Корин хвіст.

— Це моя вина, — загарчав він. — Якби її виховувала рідна мама…

— Ти не винен, що тут нема Рудчиної мами, — відказала Кора. — Послухай мене, Ошуст уже переказився, принаймні сьогодні. Якщо Рудка не вернеться до сонцепіку, то підемо шукати її разом.

Залишивши товаришів біля Персі, Палимон визирнув із-за стосу дров, а тоді помчав по голій землі й вистрибнув на дах дровника. Звідти він оглянув місцину, яку завжди називав своїм домом. Молочний світанок ледь освічував ріденьку траву й чагарникові деревця, оточені парканами і кублами Двоногів.

«Я знаю тут усі схованки, найменшу калюжу, найпотаємніші закутки, де гніздяться миші», — сумно подумав Палимон.

Та тепер усе змінилося. На знайомих вуличках і горищах чигає ворог — Ошуст зі своїми посіпаками, яких привів сюди, щоб загарбати територію тих, хто жив тут завжди. Ці коти воліли радше зчинити бійку, ніж піти на полювання, їм подобалося страхати й завдавати болю іншим. Вони нишпорили всюди й шукали собі пригод.

І десь там була Рудка…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

— Ми не маємо кордонів з іншими Кланами, але навколо все одно аж кишить ворогами! — пояснив Клаптеніг і помахом хвоста підкликав до себе вартових. — Щоразу маємо перевіряти прикордонні мітки, щоб вони були свіжі й ніхто їх не зіпсував.

Листозірка провела поглядом Біллішторма та Чорнодряпку, які підійшли до чорно-білого вояка, що стояв біля підніжжя Валяви. За ними навипередки бігли їхні новаки. Тільки вчора відбулися тренування на чолі з Гострокігтем, тож провідниця дуже тішилася ентузіазму котів, які охоче бралися за виконання повсякденних завдань.

— Я ще ніколи не поновлювала міток, — нявкнула Веснянколапка. — Так цікаво!

Крутьколап хльоснув хвостом і настовбурчив шерсть на загривку.

— Нехай начуваються лисиці й волоцюги! Ми відіб’ємо їм охоту посягати на територію Небесного Клану!

У Листозірки аж залоскотало під хутром від радості, й вона гордо замуркотіла. «Сподіваюся, що ці новаки все ж таки вирішать залишитись у Клані. Вони стануть чудовими вояками».

Провідниця помітила Кору з Куцанем, які стояли за кілька хвостів, зиркаючи на новаків.

— Хочете піти у прикордонний патруль? — запропонувала гостям Листозірка. — Якщо станеться щось надзвичайне, то зайві лапи нам не завадять.

Трохи повагавшись, Кора невпевнено кивнула, а Куцань почав нетерпляче дряпати землю передніми лапами.

— Ідемо хутчіше! — радісно нявкнув він.

Листозірка підвела котів із території Двоногів до Клаптенога:

— Візьмеш нас із собою?

В очах Клаптенога замигтів подив, але він згідно кивнув:

— Аякже, Листозірко.

Прикордонний патруль рушив стежкою, що звивалася схилом скелі. Листозірка насолоджувалася подихом леготу на її хутрі й теплом каміння під подушечками лап. «Добре отак час від часу вибиратися з табору. Вже й не пам’ятаю, коли ходила у прикордонний патруль».

Коли патруль вийшов на вершину скелі, Куцань побіг уперед, щоб наздогнати Клаптенога та Листозірку, які петляли, продираючись чагарями.

— Що ви робите, коли зустрічаєте лисицю? — захекано нявкнув він. — Як ви з нею б’єтеся?

Листозірка смикнула вухами у бік Клаптенога, даючи йому можливість відповісти.

— Ми застосовуємо звичайні бойові прийоми, — пояснив чорно-білий вояк. — Вони дієві проти будь-кого… Лисиць, котів…

— Борсуків, — вставив своє слово Крутьколап і швидко завихляв хвостом.

— Якщо побачиш борсука, негайно доповідай старшому воякові, — навчав його Біллішторм, хльоснувши хвостом над вухом новака. — Навіть не пробуй битися з ним сам.

Листозірка кивнула.

— Без підтримки і старшим воякам годі впоратися з борсуком, — нявкнула вона. — І справжня дурість — нападати самому на лисицю. Тому ми навчаємо новаків битися гуртом.

— Ми також хотіли б цього навчитися, — зауважив Куцань і озирнувся до Кори. — Правда?

— Та хотілося б, — чорна кішка сіпнула вусами.

— А що ви робите, коли зачуєте чужий запах на кордоні? — допитувався далі Куцань.

— Найперше — захищаємо табір… — почала була Листозірка.

— Йдемо на запах і вистежуємо порушника кордону, — сказала разом із нею Чорнодряпка.

— Га? — Куцань спантеличено перевів погляд з однієї кішки на другу.

Чорнодряпка зрозуміла, що перебила провідницю Клану і дала відповідь, яка суперечить її словам. Чорна воячка ляснула себе хвостом по роті й відступила назад.

— Вибач, — прогугнявила вона з повним ротом шерсті.

Листозірка підійшла й поклала кінчик хвоста на плече спантеличеній кішці.

— Ми обидві сказали майже те саме, — замуркотіла вона. — Захист табору й вистежування порушника кордону однаково важливі. Що робити найперше, залежить від кількості вояків.

— І новаків! — вигукнула Веснянколапка, зблиснувши очима.

* * *

Прикордонний патруль продирався крізь підлісок, залишаючи після себе мітки. Листозірка, задоволено муркочучи, обійшла валун, на якому Вогнезір залишив мітку, коли вперше встановлював кордони Небесного Клану. Відтоді Клан значно збільшився, і Листозірка розширила територію Небесних котів, поставивши наступну мітку на порослому плющем пні за кілька лисячих хвостів далі від краю улоговини. Тож територія Клану збільшилася на цілу смугу густого лісу, що аж кишів здобиччю.

Раптом Клаптеніг, який упевнено крокував у напрямку території Двоногів, зупинився й відкрив рота, щоб скуштувати повітря. Хутро на його загривку стало дибки. Листозірка теж спинилася і занюшила повітря.

«Ні! Не може бути! — подумала вона, охоплена панікою. — Тільки не тепер, коли в нас усе складається так добре».

Коти з прикордонного патруля розгублено крутилися на місці, не розуміючи, чому Клаптеніг і Листозірка не йдуть далі.

— Що таке? — перелякано запитала Веснянколапка.

Новачка прищулила вуха і роззиралася, ніби очікувала, що із чагарів от-от вистрибне лисиця.

До Листозірки підійшов Куцань і добре принюхався.

— Еге ж! — вигукнув він. — Нам дозволено полювати навіть, якщо ми у прикордонному патрулі, хіба ні? — Ніхто йому не відповів, і кіт спантеличено озирнувся. — Ну, ви ж бо їсте щурів?

Згадка про найлютіших ворогів Клану занурила Листозірку в спогади, які вона намагалася стерти з пам’яті: вузькі довгасті морди з безжалісними очима-намистинками, гнучкі, як змії, хвости, гострі кігті, задушливий сморід гнилі. Вона знову відчула приплив безсилої люті, як тоді, коли щури ринули смердючою хвилею на Небесних котів, накривши їх брунатним потоком. Вона знову побачила тіло бідолашного Дощошуба, який стікав кров’ю після незліченних укусів.

— Ого! Щури! Нам про них розповідали!

Шепіт ошелешеної Веснянколапки повернув Листозірку в реальність. Вона встромила кігті в землю, щоб не дременути до табору, тікаючи геть від ненависного запаху.

— Щось трапилося? — запитала Кора.

Листозірка проковтнула клубок, що підступив до горла, і змусила себе говорити спокійно:

— Кілька повень тому щури наробили нам багато лиха, — нявкнула вона. — Ми…

— Було нашестя щурів! — втрутилася Веснянколапка. — Мені про це розповідала Вишнехвоста. Вони хотіли перебити всіх котів і загарбати улоговину…

— Годі тобі, — різко зупинила її Листозірка. — Якщо щури знову прийшли, то нам вистачить турбот і без твоїх залякувань. — Треба подумати, чим можна зарадити.

— Може, нам краще повернутися в табір? — запропонувала Чорнодряпка, переступаючи з лапи на лапу.

Клаптеніг кивнув. І Листозірці теж хотілося з ним погодитися — розвернутися й втікати від біди подалі у безпечні кубла в печерах. «Але хіба для цього Клан обрав мене провідницею?» — подумала вона.

— Спочатку перевіримо все, — твердо мовила Листозірка. — Треба негайно дізнатися, звідки йде запах. — А тоді коротко пояснила Корі та Куцаню: — Сьогодні ми не полюємо.

Листозірка повела загін уперед. Коти мало не наступали їй на задні лапи, продираючись углиб чагарів. Щурячий сморід дужчав, як і запах Двоногів та сопух недоїдків. Чагарник навколо все густішав, і зрештою патруль вже насилу пробирався крізь стіну кущів. Колючі пагони ожини чіплялися за котячі шубки, а листя шмагало по вухах і очах, тож вони йшли далі майже навпомацки.

Коли Листозірка вже була подумала, що їм ліпше повернути назад, аби не загубити одне одного в гущавині, і заповзла під низькі гілки ліщини, то опинилася на краю галявини. Просто перед нею височіла купа сміття Двоногів — набухлі, блискучі чорні шкури, деякі з них потріскані, тому на землю з них повисипалася вся начинка; прямокутне руде й сіре каміння, з якого Двоноги будують собі кубла; якісь величезні штуковини завбільшки з потвор, але зроблені з дерева і дуже м’яких шкур. Від купи линув огидний сморід і висів над нею, немов туман.

— Це… це справжнє жахіття, — прошепотіла Листозірка.

Решта котів з’юрмилися за спиною провідниці, і вона ступила кілька кроків уперед, щоб дати їм можливість вийти на галявину. Якусь хвилю всі стояли мовчки, витріщаючись на величезну гору сміття.

— Непотріб Двоногів, — зневажливо оголосив Крутьколап. — І чого це вони виносять його на нашу територію?

Чорнодряпка вийшла з гурту й понюхала велетенську штуковину з дерева та шкури.

— Нащо вони його викинули? — запитала вона спантеличено. — Це диван!

— Що за диван? — підозріло оглядаючи штуковину, загарчав Клаптеніг.

— Двоноги тримають таке у своїх кублах, — пояснив Крутьколап, неспроможний приховати радості, бо знав щось таке, чого не знали Небесні коти. — А ота штуковина — стілець. На ньому Двоноги сидять. — Він лизнув передню лапу. — Так-так, на ньому дуже зручно сидіти.

— Стільці, цегла, подушки… — Куцань нишпорив скраю купи. — Якийсь Двоніг звільнив своє кубло.

— Ось курча, — Кора підійшла ближче до купи і принюхувалася до чогось, що висипалося з чорної блискучої шкури. — Хтось хоче?

— І ти їси таке? — сахнувся Клаптеніг. — На вигляд воно здохло вже повню тому.

— Там, де ми живемо, таке їдять, аж за вухами лящить, — відповіла Кора, ковтаючи шматок блідої мертвечини.

Листозірка була приголомшена, але намагалася не подавати виду. «Вочевидь, ці коти голодували там у себе!» Вона підповзла ближче до купи. Щомиті її обурення тільки зростало: як Двоноги могли залишити таку гидку купу посеред лісу, затруївши все навколо страхітливим смородом?

Вона витягла шию, щоб понюхати обтягнуту шкірою штуковину, аж раптом із середини купи долинуло чиркання маленьких лапок. Із-під шматка деревини висунулася гостра щуряча морда з блискучими злими очима.

Перелякана Листозірка відскочила. Щур одразу шмигнув під шматок деревини, а вона не могла відвести очей від темної діри, звідки він виліз. Тепер провідниця почула, що в купі багато щурів, — вони там безперестанку попискували, копирсалися й шурхотіли, жуючи смердючу їжу гострими жовтими зубками, перебирали вороняче їдло гострими кігтиками, вигинаючи свої голі хвости, схожі на крихітних змій…

Купа кишіла щурами!

— Нам ліпше повернутися в табір і попередити Клан, — тихо нявкнув Клаптеніг біля плеча Листозірки.

— Так і зробимо, — відповіла вона, намагаючись, щоб голос не тремтів. — Зберемо віче і разом подумаємо, як нам бути далі.

— Що тут такого страшного? — спитав Куцань, коли патруль уже рушив з місця. — Якась купка щурів.

— Ми могли б пополювати на них, — підтакнула йому Кора. — Вашому Клану вистачить свіжини із цієї купи на кілька днів.

Листозірка не хотіла з ними сперечатися. Котам, які не пережили страхітливого нашестя і кровопролитної битви біля кубла Двоногів, не збагнути, чому її хутро стає дибки лишень від самої згадки про щурів.

Коли Листозірка подолала останні кілька хвостів шляху до табору, то побачила Горобцешуба, який повертався з патрулем. Вони поновлювали мітки з іншого боку улоговини. А стежкою понад річкою спускався Гострокіготь, за яким тягнувся мисливський патруль зі здобиччю в зубах.

Листозірка помчала до воєводи, щоб перехопити його на шляху до кагату.

— Збирай старших вояків, — наказала вона йому. — Всіх котів, які билися зі щурами.

Гострокіготь схилив голову набік:

— Маємо якийсь клопіт?

Листозірка напружено кивнула:

— Розповім, коли всі зберуться. Поклич також Конюшинохвосту з Луноспівою. Зустрінемося в моєму кублі.

— А мені можна прийти? — спитав Палимон із плаского каменя на краю струмка і помчав до них.

— Звісно, приходь, — відповів Гострокіготь, перш ніж Листозірка встигла відмовити.

Провідниця роздратовано глянула на воєводу. «Це стосується тільки Небесного Клану! Ми навіть денних вояків не кличемо».

Але вона не могла сперечатися з Гострокігтем на очах у Палимона, тому тільки коротко кивнула зайді й поквапилася стежкою, що вела до її кубла.

Не встигла провідниця перевести подих, як у її кублі почали збиратися коти. Вишнехвоста й Горобцешуб увійшли разом, вклонилися провідниці й сіли одне біля одного, пообгортавши хвостами лапи. За ними з’явився Клаптеніг, а наступними прибігли Конюшинохвоста з Пелюстконосою.

Живіт Конюшинохвостої помітно побільшав, і вона важко дихала після швидкої ходьби вгору.

Останніми прийшли Гострокіготь і Палимон, одразу після Луноспівої, яка прошмигнула до кубла і присіла біля стіни, пильно дивлячись на Листозірку.

— Усі зібралися, — промовив воєвода. — Можна починати.

Листозірка коротко доповіла про все, що побачили патрульні в чагарнику, намагаючись найточніше описати купу сміття, щоб кожен кіт відчув її сморід і побачив її огидність.

— Щури! — вигукнула Вишнехвоста, перелякано перезирнувшись із братом. — Тільки не кажіть, що ми знову битимемося з ними!

— Ой, лишенько! — жалісно завила Пелюстконоса, і Листозірка зрозуміла, що кішка згадала про смерть свого партнера Дощошуба. — Треба триматися від них подалі.

Пелюстконоса похилила голову, і Конюшинохвоста притислася до неї та лизнула у вухо.

Палимон здивовано слухав кішку. Коли Пелюстконоса стихла, він обернувся до Листозірки.

— Чому така паніка? — нявкнув він. — Це лише кілька щурів!

— Лише кілька щурів! — відлунням озвався Клаптеніг, закотивши очі.

— Річ у тім, що вони наробили нам великої біди, — пояснив Гострокіготь гостеві й розповів, як навала щурів вдерлася в улоговину до котів, тому Небесний Клан не мав іншого вибору, як дати їм бій і вигнати геть. — Один наш вояк загинув, — закінчив він розповідь, — і майже всі зазнали поранень. Ми не можемо дозволити, щоб щури розмножилися і знову напали на нас.

Кіт із території Двоногів задумався.

— Ми звикли полювати на щурів, як на здобич, — нявкнув він. — Можливо, ми вам допоможемо.

Листозірка вже зібралася ввічливо подякувати йому і запевнити, що Клан сам упорається, аж тут Гострокіготь знову випередив її:

— Було б дуже добре. Як, на твою думку, нам із ними боротися?

«Вже вдруге Гострокіготь ухвалює рішення замість мене, — Листозірка роздратовано сіпнула хвостом. — Та, може, нам дійсно треба послухати Палимона?» .

— Гаразд, кажи, — погодилася вона.

— Уявіть, що це купа сміття, — провадив Палимон, коли Гострокіготь узяв трохи моху й орляка з підстилки Листозірки і поклав посередині кубла. — Щури всередині купи, так? Я пропоную організувати патруль — що більше котів, то краще. Оточити купу і знайти діри, крізь які залазять і вилазять щури. Відтак заткнути більшість із них…

— Чому не всі? — перебила Вишнехвоста, збуджено лупнувши хвостом по долівці.

— Тому що ми не хочемо заперти щурів усередині, — пояснив брунатний кіт. — Ми хочемо, щоб вони пішли геть і подумали, що можуть врятуватися. Тому залишаємо кілька дір відкритими і розставляємо наших найкращих вояків коло них. — Палимон зробив лапою дві діри в купі орляка. — Один чи двоє котів мають вилізти на купу й налякати щурів та вигнати назовні. А коли вони почнуть тікати, — він випустив кігті, — то з ними не буде жодних проблем.

Палимон дивився на Небесних котів дуже серйозно і впевнено. Листозірка розуміла, що він анітрохи не сумнівається в успіху свого задуму. «А його план таки може спрацювати. Варто спробувати».

— Також можна потроху розбирати їхню купу, — провадив Палимон. — Вони відразу почнуть тікати.

Клаптеніг зморщив носа.

— Тьфу! — сплюнув він. — Ти бачив ту купу? Смердить, хоч ніс затикай!

Палимон стенув плечима.

— Ну, не хочете — не мусите. Але щури — також свіжина.

— Ви їсте щурів? — запитав Горобцешуб і витріщив очі від подиву. — Та ліпше з голоду вмерти!

— Це точно, — погодилася Вишнехвоста. — Мене нудить від самої думки про таке.

— Там, звідки я прийшов, — сухо сказав Палимон, — їдять будь-яку здобич. Я не раз смакував гладким щуриком.

Листозірка подивилася на свій Клан, трохи засоромившись і відчувши вину через надмірну бридливість. «Ми ще ніколи не були по-справжньому голодними, — подумала вона. — Хтозна, можливо, настануть часи, коли щури вже не здаватимуться нам такими огидними».

— Гаразд, — нявкнув Гострокіготь підводячись. — Палимоне, проведеш тренування для наших вояків? Минулого разу ми були непідготовлені, тому і втратили Дощошуба.

Пекучий біль пронизав Листозірку, немов гострий кіготь. «Хіба я сказала, що ми пристаємо на план Палимона?»

— Хочеш сказати, що Вогнезір не підготував нас тоді до битви? — з викликом запитала вона і підвелася, пильно дивлячись на Гострокігтя. — Але це він відродив наш Клан, чи, може, ти забув?

— До чого тут Вогнезір? — запитанням на запитання відповів Гострокіготь, хльоснувши хвостом по долівці. — Я поважаю Вогнезора, але він не знав про щурів стільки, скільки знає Палимон. І нам треба з кимсь радитися. І в когось учитися.

Листозірка ошелешено зиркнула на рудого кота, бо, по суті, він заперечував усе, що Вогнезір зробив для Небесного Клану. Гострокіготь сміливо поглянув їй у вічі.

«Рано чи пізно мені доведеться поговорити з Гострокігтем і розповісти йому, що дозволено робити воєводі, а що ні. Але не тепер».

Притлумивши гнів, Листозірка кивнула:

— Гаразд, Палимоне, ми будемо дуже вдячні тобі за допомогу. Гострокіготь організує тренування.

— Домовились, — Палимон обернувся і вийшов, за ним рушив Гострокіготь.

Решта вояків також пішли, залишилася тільки Луноспіва. Вона підійшла, співчутливо поглянула на провідницю і потерлася об неї шубкою.

— На Клан чекають нові труднощі, і з ними треба боротися інакше, ніж раніше, — промовила медикішка. — Вогнезір не мав достатньо часу, щоб передати нам усі свої знання.

Луноспіва, вочевидь, не сумнівалася у відданості Гострокігтя Небесному Кланові. Але Листозірці не подобалося, що Гострокіготь виказував більше поваги до Палимона, ніж до Вогнезора.

«Вогнезір зробив усе для Небесного Клану. А цього Палимона ми навіть добре не знаємо».

Листозірка пригадала, що між Вогнезором і Гострокігтем завжди були тертя, зокрема, коли вона стала провідницею, а Гострокіготь — тільки воєводою.

— Як ти гадаєш, Гострокіготь недолюблює мене за те, що я перебрала на себе керівництво Небесним Кланом? — запитала вона у Луноспівої.

Молода медикішка подивилася на неї з повагою.

— Ти нічого на себе не перебирала, — нагадала вона їй. — Зоряний Клан послав мені знак — видіння про строкаті листки, що уособлювали твоє ім’я — Ряболистка. І ми з Вогнезором уже знали, що наші предки обрали тебе.

— Але чи розуміє це Гострокіготь? — пробурмотіла Листозірка більше сама до себе.

— Це зараз не має значення, — твердо мовила Луноспіва. — Усім нам треба думати над тим, як позбутися щурів.

Така впевненість заспокоїла Листозірку, але вона й досі сумнівалася у правильності свого рішення. «Гострокіготь навіть не дав мені часу на роздуми!»

— Може, нам поки не варто чіпати щурів, а коли виникне потреба, полюватимемо на них, як на здобич? — запитала вона.

Луноспіва похитала головою.

— Ні, ти все правильно зробила, довірившись своєму інстинкту. Треба позбутися щурів якнайшвидше. — Вона на мить змовкла й лизнула себе у білі груди. — Щури — найбільші вороги Небесного Клану, — нявкнула медикішка. Її зелені очі ніби дивилися в далеке минуле, коли перші Небесні коти оселилися в улоговині. — Вони — не здобич. Вони — смертельна загроза, що нависає над усім Небесним Кланом.

Спустившись униз зі свого кубла, Листозірка побачила М’ятолапку, Крутьколапа і Веснянколапку, які тягли гілки й пагони ожини нагору повз Валяву.

— Що це ви робите? — запитала вона.

М’ятолапка покинула оберемок і відповіла:

— Це Палимон будує тренувальну купу сміття. Ох, і здоровезною вона буде! Він каже, що ми швидко навчимося битися зі щурами.

— Треба поглянути, — нявкнула Листозірка.

Вона пішла за новаками, обходячи виступ скелі, що відділяв табір від тренувального майданчика, і раптом завмерла від подиву. Посередині відкритої ділянки височіла велетенська купа гілля, орляка, ожинових пагонів та опалого листя.

«Як Палимону вдалося так швидко зібрати цю величезну купу?»

Небесні коти спостерігали за тим, як росла тренувальна купа на тренувальному майданчику. Біллішторм із Чорнодряпкою сиділи під виступом скелі, а Рінесмерк, Стрибожар і Дрібнохмарка поприпадали до землі в тіні купи. Молоді вояки аж тремтіли від хвилювання, ніби насправді бачили перед собою ворогів і готувалися до стрибка.

А от Землезуб тримався віддалік, переминаючись із лапи на лапу. Вишнехвоста й Горобцешуб обступили Клаптенога в дальній частині майданчика. Листозірка почула, що він з усіма відразливими подробицями розповідає їм про місце, де патруль знайшов щурів. Палимон і Куцань перемовлялися під купою, посхилявши один до одного голови. За лисячий хвіст від них стояв Гострокіготь і уважно слухав.

— Купа все ж таки має бути на пару хвостів вищою, — діловито казав Куцань. — І ще… Щільнішою. Бо треба буде на неї видиратися, і вона має втримати вагу кота.

— Треба багато часу, щоб зібрати купу заввишки зі справжню, — зауважив Палимон. — Для тренування і така згодиться. Думаю, цього досить, — сказав він до новаків, які притягли гілляччя й покидали його біля купи. — А тепер зробіть з орляка фігуру, схожу на щура.

Новаки заходилися виконувати вказівку, а Листозірка перетнула тренувальний майданчик і підійшла до Гострокігтя.

Воєвода обернувся до неї:

— За допомогою наших гостей ми дамо щурам знати, що їм тут не раді.

— Ми їх перетворимо на вороняче їдло, — загарчав Крутьколап. — Палимон знає, що робить.

— Нехай начуваються! — вигукнула М’ятолапка, в’яжучи з орляка невеличкий оберемок, схожий на щура. — Якби він прийшов до нас раніше, то, може, мій тато лишився б живий.

Листозірка похитала головою. Вона не вірила, що хтось міг би змінити перебіг тієї першої битви, хай би як багато він знав про щурів. «М’ятолапка не тямить, що каже, бо справжнього щура ще й не бачила», — подумала провідниця.

Почувши зітхання, вона озирнулася й побачила Пелюстконосу: та була сумна. Листозірка повільно позадкувала і стала поруч.

— Дощошуб не припустився жодної помилки, — прошепотіла Пелюстконоса до провідниці. — Він загинув у боротьбі за свій Клан.

— Він був мудрим і хоробрим вояком, — погодилася Листозірка.

— Тепер вони кажуть, ніби він був незграбним, — провадила Пелюстконоса тремтливим від горя голосом, — ніби був непідготовленим до того, щоб перемогти такого сильного ворога.

— Усі, хто бився тоді разом із ним, знають, що це не так, — заспокоювала її Листозірка.

Пелюстконоса знову важко зітхнула й на мить сперлася головою на плече провідниці.

Палимон уже поправляв останнє гілляччя і ожинові пагони на купі.

— Чудово вийшло, — нявкнула Листозірка, не бажаючи, щоб хтось подумав, ніби вона скупиться на похвалу для гостей. — Але Кланові треба їсти. Хтось має піти на полювання. Горобцешубе…

— Ні, — відразу заперечив Гострокіготь, — нехай усі залишаються на тренуванні Палимона.

Листозірка відчула, як мимоволі випускає кігті. «І хто тоді в нас провідник Клану?»

— Нам треба поповнити запаси свіжини, — сказала вона твердо. — Ще одне тренування Палимон проведе вранці.

— Але ми не хочемо йти на полювання, — засперечалася Вишнехвоста. — Ми хочемо вчитися битися зі щурами!

— Це набагато важливіше, ніж вечеря, — підтакнув Горобцешуб.

Листозірка підняла хвіст і вже хотіла була поставити нахаб на місце, але не встигла промовити і слова, як Біллішторм вийшов наперед і запропонував:

— Якщо потрібно, то я поведу мисливський патруль. Зі мною підуть Чорнодряпка і наші новаки. Землезубе, ти з нами?

— А чом би й ні? — відразу погодився чорний кіт, не приховуючи полегшення від того, що йому не доведеться брати участі у приготуваннях до страхітливої битви.

Листозірка вдячно поглянула на денних вояків:

— Дякую. Ідіть на полювання, куди хочете, але подалі від щурів.

— Ми підемо на інший бік улоговини, — пообіцяв Біллішторм і помахом хвоста підкликав до себе мисливський патруль.

Листозірка провела їх поглядом і знов обернулася до майданчика, де Палимон зібрав Небесних котів на тренування.

— Я першою нападу на щура, — наполягала М’ятолапка, наїжачивши хутро і смикнувши вухами на щурів, сплетених з орляка. — Дощошуб був моїм батьком, і тепер я маю можливість помститися за його смерть.

— Я теж хочу битися, — пролунав десь позаду слабкий голос Полинолапа. Листозірка озирнулася і побачила пораненого новака, який шкутильгав навколо виступу скелі поряд з Луноспівою. — Так нечесно. Ви мене не запросили на тренування!

— І ми хочемо! — усі четверо кошенят Папоротки, хутко перебираючи лапками, підбігали до краю тренувального майданчика, випередивши маму, яка геть не встигала за ними. — Ми переб’ємо всіх щурів!

— Я ж бо казала: ви тільки дивитеся на тренування, — пронявчала Папоротка.

Листозірка весело замуркотіла. Її нещодавня тривога змінилася відчуттям гордості за Небесних котів, які підіймались на боротьбу зі щурами.

«Невже це й об’єднає наш Клан? Невже Зоряний Клан саме з цією метою і послав нам щурів?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Листозірка вийшла на вершину улоговини й почала продиратися крізь чагарі, час од часу здригаючись, коли колючки дряпали її шкіру. Місяць уже сів за обрій, але навіть при світлі зір, озирнувшись, вона побачила темні обриси Небесних котів, що дерлися на вершину скелі. Перший проблиск світанку от-от мав зайнятися над ущелиною.

Минуло п’ять світанків, відколи патруль Клаптенога знайшов купу сміття у лісі. Небесні коти невтомно відпрацьовували Палимонові бойові прийоми, аж доки не відчули, що можуть виконати їх навіть уві сні.

Листозірка також тренувалася разом з усіма. Щоночі уві сні вона бачила видовжені морди, блискучі зловісні очі, чула писк щурів та відчувала сморід крові. Настав час покласти цьому край.

Прохолодний нічний вітерець шерхотів листям над головами Небесних вояків, які прямували до щурячої купи. Гострокіготь і Палимон ішли обабіч Листозірки, решта — одразу за ними. Усі попригинались і нечутно скрадалися лісовою долівкою, їхні лапи зчиняли не більше шерхоту, ніж краплі, що падають з гілля після дощу.

Раптом тишу розтяв різкий тріскіт. Листозірка підскочила, її серце шалено закалатало.

Гострокіготь крутнувся на місці.

— Що це було? — зашипів він.

Усі зупинилися, настовбурчивши хутро і сторожко вдивляючись у сутінки. Землезуб аж закляк від страху.

— Вибачте, — з темряви позаду патруля долинув винуватий голос Стрибожара. — Я став на суху гілку.

— Чудово! — буркнув Горобцешуб. — Тепер усі щури знають, що ми йдемо!

— Нічого страшного, — запевнив його Палимон. — Щури тільки глибше сховаються у своєму гнізді. І дуже скоро переконаються, що це їх не врятує.

Серце Листозірки втишилося, і вона махнула хвостом, даючи знак котам рухатися далі. Тепер у повітрі виразно відчувалася напруга, як то буває перед грозою.

«Це вперше я веду свій Клан у бій, — подумала вона. — Зоряний Клане, прошу тебе, дай нам сили, і хай усі наші вояки повернуться додому живими».

Перше слабке світло нового ранку соталося крізь верховіття дерев. У Листозірки сіпнувся ніс, щойно повіяло задушливим смородом. На відстані кількох лисячих хвостів від них крізь частокіл дерев у блідому мороці бовваніла сміттєва купа. Навіть якщо щури й почули їхнє наближення, то часу на роздуми і зміну планів у котів не було.

«Шляху назад немає».

Помахом хвоста Листозірка веліла патрулю зупинитися й обернулася до вояків. Разом із нею обернувся Гострокіготь, його зелені очі палали, руда шерсть настовбурчилася. Провідниця майже на смак відчувала його бажання помститися за смерть Дощошуба.

— Усі добре пам’ятають, що мають робити? — запитав він і поглядом проскородив увесь патруль. — Блокуємо більшість виходів із купи, потім лякаємо щурів, щоб вони втікали через діри, які ми лишили відкритими. А тоді… — воєвода вишкірився, зиркнувши на Палимона, щоб отримати від нього підтвердження, що він усе каже правильно.

Палимон коротко кивнув.

— Вони навіть не знатимуть, хто на них напав.

Почувши слова воєводи й побачивши незламну рішучість у його очах, Листозірка трохи заспокоїлася. «Ми переможемо у цій битві!»

Вона бачила, як зростає напруга серед котів, як вони посмикують хвостами й мимохіть випускають кігті. Від старших вояків, що вже билися зі щурами, війнуло запахом страху, попри усі їхні намагання приховати свої почуття. Настрій старших вояків одразу передався молодшим. Землезуб тремтів усім тілом.

«Треба починати якнайшвидше, — вирішила Листозірка, — доки коти не перегоріли й не запанікували».

— Горобцешубе, ти вчора був тут із вояками, — тихо нявкнула вона. — Ви зауважили, де розташовані виходи з купи?

Молодий кіт кивнув.

— Зауважили, але ми не схотіли близько підходити, — пояснив він, — щоб щури нас не побачили. Є три діри з дальнього від нас боку купи, по одній обабіч, і дві перед нами: одна вище — там, де стирчить отой шматок дерева, а друга нижче — під диваном Двоногів.

Вдивляючись між деревами, Листозірка розгледіла дві діри, про які розповів Горобцешуб, — отвори, що вели вглиб купи. Провідниця уявила, як з обох дір рине навала щурів, і ледь не запанікувала, але опанувала себе.

— Ці дві діри залишаємо відкритими, — сказала вона, тішачись, що в неї не тремтить голос. — Клаптеніг, Дрібнохмарка й Пелюстконоса обходять купу і затикають діри ззаду. Вишнехвоста затикає оту дірку, — Листозірка показала напрямок хвостом, — а ти, Стрибожаре, берешся за діру з протилежного боку. Коли все заткнете, залишайтеся біля них на випадок, якщо щури спробують вирватися назовні.

Провідниця на мить змовкла, обводячи очима котів, що стояли перед нею.

— Гострокігтю, ти відповідаєш за відлов щурів, які тікатимуть із відкритих виходів.

Воєвода не промовив жодного слова, його очі спалахнули, і він хльоснув хвостом об землю.

— Осовусе, Горобцешубе, Рінесмерку, Палимоне, Вуглю і Куцаню, ви йдете з Гострокігтем.

— А ми? — запитала М’ятолапка, розпушивши хутро, ніби хотіла здаватися удвічі більшою. — Ми також хочемо битися зі щурами!

— Ви теж битиметеся зі щурами, — пообіцяла Листозірка. — Ти, Кора і Землезуб підете зі мною одразу, як закриють виходи. Ми виліземо на купу й виженемо з неї щурів на загін Гострокігтя, який знає, що з ними робити.

Очі М’ятолапки засяяли.

— Я їх до смерті настрахаю! — зашипіла вона, випускаючи кігті.

Уже майже розвиднилося, коли Листозірка, Дрібнохмарка, Пелюстконоса і Клаптеніг вирушили до протилежного боку купи. Дорогою вони минули Стрибожара, який намагався запхати шматок деревини у прогалину між двома блискучими чорними шкурами. Листозірка схвально кивнула воякові, скрадаючись повз нього і подумки дякуючи Палимонові за бойове тренування в улоговині. Її впевненість зростала з кожним кроком, бо вона бачила, наскільки зосереджені й рішучі її вояки. Спостерігаючи за злагодженою роботою Клану, провідниця мимоволі сповнилася гордощів.

Але варто їй було згадати сутичку зі щурами в повітці, і вся впевненість одразу розвіялася. Вона вже уявляла собі, як полчища малих чудовиськ повилазили зі своїх схованок з єдиною думкою у вузьких черепах — повбивати котів! Листозірці перехопило подих на згадці про хвилю брунатних щурячих тіл, яка накотила на неї і душила смородом ядушної шерсті. Тоді вона ледве виборсалася.

«Чи вистачить нам лап для битви зі щурами? Може, треба було взяти і денних вояків?»

Листозірка не взяла їх, бо наступ розпочинався вдосвіта, і вони не встигли б прийти від Двоногів. Тепер вона засумнівалася у правильності свого рішення: може, варто було зачекати з нападом? Але ж Гострокіготь не залучав денних вояків до тренувань, бо, вочевидь, вважав їх недостатньо сильними для битви зі щурами.

Потрусивши головою, щоб звільнитися від настирливих думок, Листозірка сказала собі, що вже запізно кликати когось на підмогу. На якусь мить вона затримала погляд на сміттєвій купі: «Великий Зореклане, яка ж вона здоровезна!»

Листозірка не вперше бачила її, але ще ніколи не підходила до неї так близько. Височезна купа затуляла ледь не все небо, а навколо неї здіймався страшенний сморід. З’ясувалося, що вилізти на неї набагато важче, ніж на купу хмизу, на якій вони тренувалися в улоговині. Шурхотіння, дряпання й верескливе пищання щурів долинали з глибини купи, і Листозірка мало не затремтіла.

Неподалік від неї метушилися Пелюстконоса, Клаптеніг і Дрібнохмарка, збираючи палиці, уламки деревини й каміння для затикання трьох виходів з одного боку. До неї підійшла Кора.

— Вилазимо на гору вже чи почекаємо? — зашепотіла вона. — Скажеш нам, коли.

Листозірка кивнула. Помахом голови покликала М’ятолапку і Землезуба, які чекали за кілька лисячих хвостів від неї, і почала дертися на купу.

Сморід став нестерпним, навколо Листозірки задзижчали мухи. Кожна шерстинка на її шкірі стала дибки. Деколи лапи намацували під собою щось липке, і вона намагалася не думати, що це таке. «Байдуже, що там, я все одно не збираюся вилизувати лапи!» Інколи купа під її вагою прогиналася, і вона жахалася, що може провалитися в переповнену щурами непроглядну пітьму. Щури не стихали ні на мить, але, схоже, ворог ще не усвідомлював небезпеки.

Листозірка вже майже видерлася на верхівку купи, коли почула тривожний вереск, що одразу ж обірвався. Провідниця озирнулася й побачила неподалік унизу М’ятолапку, яка вчепилася за шматок деревини, шалено перебираючи в повітрі задніми лапами й несамовито махаючи хвостом.

— Вибач! — запищала новачка, зустрівшись поглядом із Листозіркою. — Я послизнулася.

Відштовхуючись задніми лапами, М’ятолапка спромоглася видертися на підвищення. Листозірка весь час прислухалася, чи, бува, не почнуть щури вилізати з дір ще до того, як коти все підготують. Але нічого не змінилося — щури так само попискували і дряпалися простісінько в неї під лапами.

— Все добре, — зашепотіла вона, кивнувши до М’ятолапки. — Вони тебе не почули. Будь обережною.

За лисячий хвіст нижче від М’ятолапки з виряченими від жаху очима застиг Землезуб, розтягнувшись на одній із гладеньких шкур Двоногів. Не встигла Листозірка щось нявкнути, як до нього підповзла Кора.

— Підіймайся, — прошепотіла вона. — Все добре.

Коли Землезубові вдалося поставити одну тремтливу лапу спереду іншої, Листозірка відчула вдячність до кішки з території Двоногів за її кмітливість і відвагу.

«Без Кори і її товаришів нам було б непереливки», — визнала вона.

Нарешті Листозірка намацала лапами прямокутний камінь і роззирнулася галявиною. Біля підніжжя купи побачила Клаптенога, Дрібнохмарку й Пелюстконосу — всі вони притислися до затканих виходів.

З протилежного боку на своєму посту стояв Стрибожар, але вона не бачила Вишнехвостої, яка мала заткнути діру з дальнього боку. Вигин купи затуляв від Листозірки Гострокігтя і його загін, але вона сподівалася, що з ними все гаразд і вони напоготові.

Провідниця Небесного Клану ще раз окинула оком купу, а тоді задерла голову й заверещала:

— Небесний Клане, до бою!

Її голос прокотився луною по лісу, і купа під лапами ожила. Щури запищали гучніше, тепер у цих звуках вчувалися паніка та лють. Шкряботіння стало таким несамовитим, що камінь, на якому стояла Листозірка, заворушився.

З діри, яку щойно заткнула Дрібнохмарка, визирнула щуряча голова — потвора хотіла протиснутися повз перешкоду з гілок і ожинових пагонів. Дрібна біла воячка двічі вперіщила лапою щурові по носі, і той сховався в дірі.

— Так тримати! — вигукнула Листозірка, поки Дрібнохмарка запихала гілки на місце. — Жени їх назад! Гострокіготь і його вояки знають, що з ними робити!

Пелюстконоса люто шипіла на двох щурів, які намагалися вилізти з її діри, тож Клаптеніг помчав їй на допомогу. Побачивши двох розлючених котів, щури злякалися і, не чинячи опору, шмигнули назад у купу.

Переконавшись, що її вояки здатні впоратися із завданням, Листозірка подерлася на самісіньку верхівку купи, міцніше вчепилася кігтями за щось тверде і знову пронизливо заверещала, щоб налякати і вигнати щурів з купи просто в кігті вояків, які вже чекали на них. Вона побачила Кору та М’ятолапку, які пильнували свою діру, а от Землезуб із настовбурченим хутром сидів на колючій потрісканій штукенції Двоногів і верещав не своїм голосом. Сміттєва купа під лапами Листозірки захиталася, у ній з’явилися нові прогалини. Просто на відстані кількох мишачих хвостів від носа провідниці на поверхню виліз жилавий щур і так швидко шмигнув униз, що вона не встигла навіть лапою махнути. Почувши писклявий вереск, Листозірка зрозуміла, що на втікача там уже чекав кіт.

М’ятолапка видряпалася на стілець Двоногів і грізно загарчала. Раптом стілець хитнувся і загруз глибше у сміття, потягнувши новачку за собою. М’ятолапка пронизливо заверещала, відчайдушно чіпляючись лапами за сипкий мотлох і провалюючись ще глибше у сміттєву купу.

Листозірка стрибнула вперед і встигла схопити кішку, міцно стиснувши зубами її загривок. Спершись задніми лапами, провідниця потягла М’ятолапку вгору. За нею кинулися троє щурів, один із них вп’явся у хвіст новачки. Листозірка, тримаючи в зубах загривок М’ятолапки, не мала можливості відігнати від неї малих почвар, але новачка сама подбала про себе — щосили брикнула задньою лапою й поцілила в щурячу голову. Щур скотився з купи, шалено махаючи лапами та хвостом, і щез унизу.

— Дякую, — нявкнула засапана М’ятолапка, коли провідниця опустила її на тверду ділянку купи.

— Ти добряче хвицнула того щура, — відповіла Листозірка, переводячи подих.

Із цього місця провідниці було видно битву перед купою біля відкритої діри. У Листозірки від страху засудомило в животі, коли вона побачила, як Гострокігтя і його загін оточила гурма щурів. Усі коти були забризкані кров’ю.

«Зоряний Клане, прошу тебе, нехай це буде кров щурів, а не вояків!»

За розрахунками Палимона, на кожного щура мало припадати по двоє вояків, але щурів вибігло набагато більше, і вони були навдивовижу моторними. Несамовито пищали й шалено дряпалися, щойно Небесні вояки накидалися на них, до того ж на зміну одним почварам приходили інші. Листозірка побачила Рінесмерка трохи нижче під собою — він бився зі здоровезним щуром. Ввігнав кігті у боки супротивника, але той уп’явся зубами йому в плече й не відпускав.

Люто завивши, Листозірка кинулася до підніжжя купи, її лапи майже не торкалися схилу. Одним помахом вона розпанахала кігтями щурові горлянку, і він обм’як, нарешті відчепившись від Рінесмерка.

Листозірка здригнулася, побачивши, як із розідраної горлянки мертвого щура витікає кров. «Це неправильно. Ми можемо вбивати тільки заради їжі». Та з іншого боку, якщо Небесні коти не позбудуться щурів, то самі невдовзі стануть здобиччю.

— Дякую! — буркнув Рінесмерк і крутнувся, щоб перехопити іншого щура.

Листозірка встала на задні лапи, відчувши, як маленькі кігті вчепилися в її хутро на спині. Щур упав і дременув, перелякано запищавши, але втрапив прямісінько в лапи Горобцешуба.

Велетенська щуриха, яка втікала від Куцаня, врізалася в задні лапи Листозірки. Тепер проти неї билися вже двоє котів. Не бажаючи вбивати, Листозірка вдарила щуриху по голові, сховавши кігті.

— Не так робиш! — завив хтось люто позаду неї.

Озирнувшись, Листозірка побачила Гострокігтя. Руде хутро воєводи просякло кров’ю, а очі світилися дикими вогнем.

— Жодних жалощів! — загарчав він. — Або ти вб’єш, або тебе.

«Він правильно каже», — подумала Листозірка.

Вона випустила кігті й розпанахала горлянку щурихи, а Куцань устромив зуби з другого боку шиї. Щуриха пискнула й затихла, і Листозірка вдоволено зиркнула на кота з території Двоногів.

Навколо неї вирувала битва, підносилася високою хвилею з шерсті та зубів. Провідниця скривилася від огиди, коли її лапи послизнулися на мокрій від крові траві. Повітря сповнилося важким смородом крові та криками котів і щурів.

Листозірка нестямно стрибала, виверталася й інстинктивно завдавала ударів, билася, щоб позбутися свого кошмару з блискучими маленькими очима та гострими зубами. Вона вже не зважала на котів, бачила тільки жилаві брунатні тіла, що падали від її кігтів.

Ось іще один щур обм’як під її лапами і не смикався. Листозірка різко розвернулася до наступного суперника й побачила перед собою Кору. У кішки з території Двоногів було розідране вухо, на щелепі виднілися сліди від укусів, але вона міцно трималася на лапах, хоч і важко дихала. За нею, ніби за островом посеред моря мертвих щурів, стояли решта котів.

— От і по всьому, — важко зітхнула Кора.

— Нема більше щурів, — до Листозірки підійшов Гострокіготь, розштовхуючи лапами нерухомі щурячі тіла.

Листозірка озирнулася. Навколо неї лежали купи мертвих щурів, а криваві стежки в орляку й високій траві на краю галявини показували, куди дехто з утікачів зміг доповзти, щоб померти під кущами. Сміттєва купа була розідрана на кілька менших куп, а мотлох із неї лежав по всій галявині.

Щури тут собі вже не знайдуть пристанища.

Раптом усі почули стогін, а тоді настала гнітюча тиша, яку порушувало захрипле дихання Осовуса, що лежав на боці за кілька лисячих хвостів від провідниці. До вояка побігла М’ятолапка, чіпляючись за щурячі трупи.

— Він поранений! — крикнула вона.

Оминаючи мертвих щурів, Листозірка підійшла до Небесного кота. З глибокої рани, що тяглася через увесь живіт і мало не сягала хвоста, текла кров.

Сіро-білий вояк підвів голову, закліпавши сповненими болю очима.

— Все добре, — прохрипів він. — Просто треба трохи відпочити.

— Та ні, тут відпочинок не допоможе, — нявкнула Листозірка, нахилилася до нього й лизнула у вухо. — Ми доведемо тебе до табору, де твою рану огляне Луноспіва.

— Я таки уклав отого щура, що розпанахав мені живіт, — пробуркотів Осовус і знову ліг, заплющивши очі.

Коти обступили старшого вояка. Кожен із них мав поранення чи ушкодження — забої, садна, подряпини, відірваний кіготь, роздерте вухо, — але не настільки важкі, як в Осовуса чи Кори. Листозірка тільки тепер відчула, як пече глибока подряпина на плечі, якої вона навіть не помітила.

— Ми перемогли, — оголосила вона.

Їй ніхто не відповів. Листозірка зустрілася поглядом із Гострокігтем, і обоє мовчки погодилися з тим, що час для святкування ще не настав.

— Вертаємось до табору, — нявкнула провідниця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

— Ану, Осовусе, лягай отут, на осонні, — порядкувала Луноспіва. — І ти, Коро, теж. А всі решта ідіть митися у ставку під Валявою. Прийдете, як будете чисті.

Коли патруль повернувся в табір, сонце вже зазирало в улоговину з-понад скель, хоча внизу досі лежали плями густих тіней.

Листозірка з Вишнехвостою допомогли Осовусові зійти стежкою до кубла медикішки. Хоча вояк і наполягав, що з ним усе гаразд, але, діставшись до печери Луноспівої, він впав біля входу.

Кора сіла поруч і заходилася вилизувати криваву рану.

— Митися? — запитав Луноспіву Клаптеніг. — У ставку?

Від котів, що згуртувалися навколо нього, долинув невдоволений нявкіт.

— Я не хочу лізти у воду, — скаржилася Пелюстконоса. — Хіба не можна просто вилизатися?

— У воду лізти небезпечно, — додав Землезуб, нервово зиркнувши на місце, де з-під каміння вода витікала у ставок. — Можна втопитися.

— Не розумію, нащо нам мокнути? — забуркотів Горобцешуб.

— Робіть, як вам сказано. — Луноспіва з головою поринула в роботу, оглядаючи численні поранення, але Листозірка почула роздратування у її голосі. — Я не можу лікувати рану, якщо не бачу її під брудом, до того ж вам треба позмивати із себе щурячий сморід.

Гострокіготь роздратовано засмикав вухами:

— Ходімо. Що поробиш, треба, то треба.

Він першим пішов до ставка і повільно забрів у воду з таким виглядом, ніби це було для нього гірше, ніж укус щура. Коти неохоче рушили за воєводою.

З кубла Луноспівої, накульгуючи, вийшов Полинолап і злякано вискнув.

— Та ви всі поранені! — нявкнув він, вирячивши очі.

— Так, але бачив би ти щурів, — сумно всміхнулася братові М’ятолапка. — Після такої прочуханки вони нас уже не займатимуть.

Пролунав іще голосніший виск — і стежкою на галявину скотилися кошенята Папоротки, за якими поспішали їхня мама з Конюшинохвостою.

— Ану, вертайтеся! — гукнула Папоротка, коли кошенята потупцювали прямцем до Осовуса. — Не заважайте Луноспівій!

Кошенята не звертали на неї жодної уваги й повилазили на тата, який уже був ледь притомний. Осовус застогнав від болю, і Кора спробувала лапою зіштовхнути малих із вояка.

— Не робіть так, — сказала вона їм. — Йому боляче.

— Ми хочемо допомогти! — не вгавав Кропивко.

Листозірка уже хотіла була втрутитися, але побачила Куцаня, який вертався після купання у ставку й обтрушував хутро. Він махнув хвостом над спиною Осовуса й огорнув усіх чотирьох кошенят.

— Ходіть зі мною. Я розповім вам про битву, — заохотив їх Куцань.

Кошенята одразу зістрибнули з батька й обступили Куцаня.

— Багато ти побив щурів?

— Багато було крові?

— Покажеш нам бойові прийоми?

Стривожена Папоротка поспішила за ними.

— Тільки не налякай їх, — зашепотіла вона до Куцаня.

Кіт із території Двоногів кінчиком хвоста лагідно торкнувся її плеча.

— Не хвилюйся, нічого страшного я їм не розповідатиму.

Куцань повів кошенят на плаский камінь біля ставка, а Папоротка підійшла до Конюшинохвостої, яка розмовляла з Луноспівою.

— Ми можемо чимось допомогти? — запитала брунатна кішка.

— Дякую, Конюшинохвосто. Заміни, будь ласка, Кору й допоможи промити рани Осовуса. Кора теж поранена, і їй треба відпочити. Було б дуже добре, якби ви принесли їй води.

— Уже йду! — зголосилася Папоротка й помчала до річки.

Листозірка окинула оком улоговину і переконалася, що всі поранені коти готові отримати допомогу медикішки. Дрібнохмарка, яка мала кілька неглибоких подряпин на боках, безперестанку бігала до кубла Луноспівої і назад, приносячи потрібні їй трави. Навіть не знати куди поділося її небажання допомагати медикішці.

Гострокіготь змив кров зі свого хутра і припильнував, щоб його вояки зробили те саме. Він мало не силоміць запхав і витягнув з води Землезуба, бо чорний кіт тремтів на березі, боячись зайти у ставок.

Упевнившись, що ніхто не потребує її допомоги, Листозірка спустилася до ставка і зайшла у воду. Першої миті вона оторопіла від холоду, а тоді розслабилася, насолоджуючись приємними відчуттями: хвилі ніби зализували її пекучі рани, а з хутра вимивалася вся щуряча кров. Плюскаючись у воді, провідниця підвела очі й побачила нагорі улоговини трьох котів, які сходили стежкою вниз. Це були Біллішторм, Чорнодряпка і Веснянколапка. Щойно денні вояки помітили поранених котів, одразу прискорили крок і помчали вниз, різко загальмувавши під кублом Луноспівої.

— Що сталося? — допитувався Біллішторм. — Билися зі щурами?

Веснянколапка глипнула на Осовуса, який лежав на боці з заплющеними очима.

— Він помер? — пошепки запитала вона.

— Ми таки дали прочухана щурам, — гордо відповів Клаптеніг. — Ще вдосвіта вирушили до сміттєвої купи. Спустили зі щурів сім шкур. Оце щойно повернулися. Наші всі живі. Тільки Осовус серйозно поранений, але він сильний, одужає.

— Чому нам ніхто не сказав про битву? — зашипіла Чорнодряпка, вдаривши по землі хвостом. — Та ми допомогли б!

Почувши в голосі чорної кішки гнів, Листозірка вилізла зі ставка і підійшла до неї.

— Ми вам нічого не казали не тому, що нехтуємо вашою допомогою, — пояснила вона, доторкнувшись носом до вуха Чорнодряпки.

Денна воячка аж відсахнулася:

— Тоді чому ти нам нічого не сказала?

— Ми взяли котів, які могли вирушити з табору в будь-який час, — втрутився в розмову Гострокіготь, протискуючись поміж котів до Листозірки. — Навіть уночі.

— Якби нам сказали, то ми залишилися б і на ніч, — голос Біллішторма не звучав так сердито, але з усього було видно, що вояк теж почувався ображеним. Озирнувшись до Листозірки, він спитав: — Ти поранена?

— Е… зі мною все гаразд, — відповіла провідниця, спантеличена таким поворотом у розмові. — Лишень подряпина на плечі.

Біллішторм нахилився ближче й понюхав рану.

— Та ні, це не просто подряпина, — серйозно промовив він. — Тобі потрібна цілюща трава. Зараз принесу… як же вона називається?

— Нагідки! — мовила Веснянколапка. — Я знаю, які вони на вигляд. Піду принесу.

Новачка помчала до кубла медикішки, а за мить уже повернулася з повною пащею листочків, ретельно їх пережувала і приклала кашку Листозірці до плеча.

— Луноспіва просила переказати, щоб ти потім обов’язково прийшла до неї, — мовила вона до провідниці. — На випадок, якщо я щось зробила неправильно.

— Усе ти правильно зробила, — відповіла Листозірка, порухавши плечем. — Мені вже легше.

Очі Веснянколапки засяяли.

— Люблю дивитися, як працює Луноспіва, — зізналася вона.

— Тоді йди і дивися. Може, ще чимсь їй допоможеш, — сказала Листозірка. — Бо стільки поранених вояків… Вона дуже зрадіє помічним лапам.

— Дякую! — Веснянколапка, задерши хвоста, знову помчала до медикішки.

Провідниця вдоволено замуркотіла й обернулася до Чорнодряпки та Біллішторма. Обоє ніяково переступали з лапи на лапу, незатишно почуваючись серед стількох поранених котів.

— Може, ми підемо на полювання? — запропонував Біллішторм, зиркнувши на чорну кішку. — Треба поповнити кагат свіжини.

— О, справді, гарна думка, — підтримала його Листозірка.

Але коли вони пішли, провідниця з тривогою подивилася їм услід. Хіба двоє котів вполюють багато здобичі? Може, Клан потребує допомоги Гарвімуна і Макґайвера більше, ніж їй здавалося? І тепер вона дуже сподівалася на їхнє повернення після закінчення терміну заборони перебувати в таборі.

Біль у пораненому плечі потрохи вщухав, але Листозірка вирішила все ж таки піти до Луноспівої на огляд. Коли підходила до кубла медикішки, то побачила, як та дає настанови Веснянколапці, котра притискала жмуток павутиння до вуха Рінесмерка.

— Дуже добре, — хвалила її Луноспіва. — Тепер стеж, щоб краї рани з’єдналися. Добре. Візьми ще павутини й полікуй рану від укусу на задній лапі Вишнехвостої. Спочатку переконайся, що рана ретельно промита.

— Гаразд, Луноспіво, — відповіла Веснянколапка.

Медикішка заходилася намащувати розжовану кашку нагідок по всій довжині глибокої рани на животі Осовуса.

— Дрібнохмарко, принеси Осовусові головку маку, — наказала вона білій воячці. — Дай йому три зернятка, не більше. А тепер, Стрибожаре, оглянемо тебе.

Листозірка не уявляла, як медикішці вдається думати про три справи одночасно й лікувати поранених вояків, не змушуючи їх довго чекати. Не встигла провідниця спитати, чи Луноспівій щось треба від неї, як пришкутильгав Гострокіготь. Йому дошкуляла глибока рана від укусу на задній лапі, але очі воєводи й досі палали вогнем битви.

— О, вони билися хоробро, — промовив він.

Листозірка не одразу здогадалася, про кого каже воєвода.

— Наші нові вояки? Так, вони… — почала була провідниця.

— Ні, коти з території Двоногів, — перебив її Гострокіготь. — Нашу перемогу ми здобули тільки завдяки Палимону. Гадаю, ти розумієш це.

— Так, він нам дуже допоміг, — відповіла Листозірка, — але ж усі коти…

— Таких вояків будь-який Клан буде радий прийняти до себе, — знову перебив її Гострокіготь.

— Вважаєш, що їх треба залишити в Клані? — здивувалася Листозірка. — Вони і чверті повні в нас не пробули, — нагадала вона. — Та й про свої плани на майбутнє ці коти ще нічого не розповідали.

Гострокіготь смикнув вухами.

— Ну, можливо, їм потрібно запропонувати залишитися в нашому Клані, — порадив він.

— Можливо, — непевно відповіла Листозірка.

— Ми ваші боржники, — нявкнув Гострокіготь до Вугля, який саме підходив до них. І Листозірка мимоволі замислилась, чи почув щось чорний кіт із їхньої розмови. — Без тебе і твоїх друзів ми нізащо не перемогли б тих клятих щурів!

Вугіль стенув плечима:

— Це лишень дещиця того, що ми повинні зробити, аби віддячити за вашу гостинність.

Стривожена Листозірка відчула поколювання в подушечках лап. «Нащо ви до нас прийшли? — знову подумала вона. — Що вам потрібно? Не може такого бути, щоб ви ризикували своїми шкурами в жорстокій битві тільки тому, що ми дозволили вам пожити в улоговині».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Сонце вже сіло, на тлі червонястого неба виднілися обриси дахів Двоногів. Палимон виліз на купу сміття і, зморщивши носа, порпався в непотребі Двоногів. Минулого разу купа кишіла щурами. Тепер тут залишилися лише старий запах і щурячий послід.

— Нічогісінько, — зашипіла Кора. — Хтось тут до нас уже побував.

— Ошуст, хто ж іще, — процідив Палимон.

— Хтозна, — зауважила Кора. — Поблизу багато котів живе. Вони також могли виловити всіх щурів.

— Точно Ошуст, — загарчав Палимон. — Він хоче нас звідси вижити, тому змушує голодувати. — Кіт зістрибнув зі сміттєвої купи, сердито перевернув якусь порожню коробку і пішов геть.

Не встиг Палимон ступити і кількох кроків, як краєм ока помітив руду пляму хутра. Обернувшись, він побачив Рудку в тіні під стіною.

— Де ти вешталася?

Рудка наїжачила хутро на карку:

— Де хотіла, там і вешталася.

— Більше такого не роби.

Кішка полум’яного кольору підвелася на лапи.

— А це чому? — виклично запитала вона. — Я про себе вже сама дбаю.

— Тут з’явилися небезпечні коти, — загарчав Палимон.

На його подив, Рудка підбігла й притислася лобом до плеча, лагідно муркочучи.

— Ще небезпечніші від тебе? — тихо нявкнула вона й зиркнула на батька. У її очах зблиснули жартівливі вогники. — Звідки таким узятися!

Раптом Палимон схотів вилизати її вушка, як він це робив, коли вона була кошеням. Але ті дні минули. Він нічого не відповів і побачив, що веселі бісики в очах доньки згасли.

— Піду до Персі, подивлюся, що він там робить, — нявкнула Рудка.

Палимон провів її поглядом й відчув, як груди стискає смуток.

— Так просто ти її не приборкаєш, — почулося за спиною.

Палимон аж підскочив, бо тільки тепер помітив, що ззаду підійшов Вугіль.

— Мені не треба її приборкувати, — відповів він хрипкуватим голосом. — Переживаю, аби чого з нею не сталося.

— Вона вже доросла. Сама про себе подбає, — сказав Вугіль.

— Їй потрібна мати!

Вугіль доторкнувся хвостом до плеча друга:

— Ти зробив усе, що міг.

— Але замало, — нявкнув Палимон. — Цього завжди буде замало.

Палимон рушив пустищем, але в протилежний від Рудки бік. На краю відкритої ділянки він вистрибнув на паркан і пішов по ньому, вправно балансуючи. Насувалася ніч, тож сади Двоногів спорожніли. Подекуди в гніздах ще світилися вогні, але там, куди підкрадався Палимон, залягла суцільна пітьма.

Вуса кота смикнулися, і він роззявив пащу, щоб скуштувати повітря. Кролик! У животі забурчало, а з рота потекла слинка, утім Палимон знав, що це запах кролика, який живе в клітці Двонога.

«Цього кролика краще не чіпати», — подумав він.

Що далі Палимон йшов по паркану, то міцнішав кролячий дух. Тепер до нього приєднався і запах страху. Палимон подумав, що малі Двоногі знову бавилися з кроликом, а тваринці це не дуже подобалося.

Раптом у саду пролунав переляканий вереск. Палимон завмер. Ні, це не через недолугих малих Двоногів. На кролика полювали.

Палимон швидко пішов по загорожі, наближаючись до садка, де жив вухань. Зупинившись у тіні падуба, він поглянув униз на клітку з блискучою сіткою посередині охайно підстриженого зеленого моріжка.

Чорно-білий кролик припав до самої землі, а навколо клітки, настовбурчивши хутро й оголивши ікла, кружляли Міша зі Шкіпером. Віддалік за моріжком виднілося темне й безмовне гніздо Двоногів.

— Припиніть! — крикнув до них Палимон. — Цей кролик вам не здобич.

Міша зі Шкіпером вмить позадирали голови й витріщилися на нього.

— Невже? — пирхнула Міша. — А ти б його вже давно вполював, якби не боявся Двоногів.

— Я їх не боюся! — загарчав Палимон.

— А доведи! — під’юджував його Шкіпер. — Допоможи нам упіймати цього кролика.

— Ні, — Палимон позадкував на паркані.

«З цього добра не вийде».

Але не встиг він відійти, як Шкіпер підбіг до клітки і трохи підійняв один її бік своїм сильним плечем. Кролик знову завищав і забився в дальній кут. Міша притислася до землі, намагаючись лапою витягти вуханя з клітки.

Кролик, зіщулившись на траві, тремтів усім тілом, бо спочатку Міша, а потім і Шкіпер замахали лапами, щоб розідрати йому вуха. На траву полетіли пучки чорно-білої шерсті, а на плечі у кролика почала розпливатися темна пляма.

— Навіть не вміють убити здобич, — загарчав Палимон.

Міша зиркнула на нього. Її кремове хутро в густій темряві здавалося тьмяно-сірим.

— А що? Хочеш нас навчити?

Вона обернулася до нажаханого кролика й помахом лапи веліла Шкіперові відійти вбік. Кролик спробував утікти. Міша дозволила йому відбігти на відстань кількох хвостів, а тоді стрибнула і вдарила лапою по голові.

Кролик голосно запищав, заверещав і намагався оборонятися, коли коти знову напосіли на нього. Від сильного запаху страху в Палимона забурчало в животі. Він то випускав, то знову втягував кігті, дряпаючи дерев’яний паркан. Інстинкт підказував йому, що треба стрибнути вниз і приєднатися до тих котів, а потім вимагати своєї частки здобичі, але ні, він добре знав про наслідки такого вчинку.

«Нам аж ніяк не треба наживати собі ворогів серед Двоногів».

Нарешті кролик упав і обм’як, його груди швидко підіймалися й опускалися. Палимон уже не міг дивитися на таке. Зістрибнувши з паркана, помчав по моріжку і з розгону відштовхнув Шкіпера від тремтячого звірка.

— Ну і що ти витворяєш? — закричав рудо-білий кіт.

— Не хочу, щоб він мучився, — загарчав Палимон.

— Тільки не думай, що ми з тобою поділимося, — зашипіла Міша. — Це ми його вполювали.

Незважаючи на неї уваги, Палимон замахнувся лапою, щоб завдати смертельного удару. Тієї ж миті Шкіпер з Мішею різко озирнулися і голосно заверещали. У гнізді Двоногів спалахнуло світло і жовтою повінню затопило моріжок. Двері гнізда гуркнули, відчинившись, і зсередини долинули гучні голоси Двоногів.

Палимон озирнувся. Міша і Шкіпер щезли, залишивши його самого посередині освітленої ділянки моріжка над тремтячим кроликом. Двоноги ще дужче заволали. У дверях постав здоровезний Двоніг, розмахуючи шпичастою дерев’яною палицею. За ним вийшли його подруга та двоє Двоноженят, і вони страшенно зарепетували, коли великий Двоніг кинувся до Палимона.

Кролик зірвався на лапи і чкурнув геть. А Палимон шугонув у темряву під паркан. Щось важке пролетіло над його головою і гупнуло в кущах просто за хвіст від нього. Кіт видерся на паркан і побіг повз пустище, а тоді зістрибнув униз. Крики Двоногів нарешті стихли позаду нього.

Палимон закляк, у грудях нестримно гупало серце. Його охопив дрож, коли він подумав про палицю Двонога, яка могла вцілити йому в спину і переламати хребет.

— Що, наївся, дурнику?

Палимон крутнувся, упізнавши голос Шкіпера. Вони з Мішею сиділи трохи далі вглиб вулиці під сміттєвим баком і преспокійно вилизували лапи.

— Я того кролика і кігтем не зачепив, і ви це добре знаєте, — загарчав Палимон, підходячи до них. — Ви мене підставили!

— Це ти сам себе підставив, — Міша потяглася задньою лапою за вухо.

— Може, хоч тепер не пхатимеш свого носа, куди не треба, — хмикнув Шкіпер.

Він підвівся й підійшов до Палимона впритул.

Брунатний кіт напружився. Тут він був сам, отож якщо ці двоє на нього нападуть, то роздеруть на клоччя. Палимон уже бачив, на що здатна Міша, коли розпанахала око Персі. А примружені очі Шкіпера, хоч він і був спокійний та говорив майже дружелюбно, все одно вороже поблискували.

— Останнім часом я чогось дуже часто бачу Рудку, — почав Шкіпер іздалеку. — Наступного разу візьму та й залишу жмуток її рудої шерсті біля мертвого улюбленця Двоногів.

— Не чіпай Рудки, — загарчав Палимон. — І не жартуй із погрозами, яких не виконаєш.

— Він не жартує, — Міша вигнула спину дугою й позіхнула, показавши гострі зуби. — Він так і зробить.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Листозірка підійшла до кагату свіжини й поклала туди білку.

— Гарно пополювали, — зауважила вона.

Клаптеніг кивнув і поклав до кагату свою здобич — мишу і двох землерийок. Куцань вполював дві миші, а Землезубові вдалося наздогнати кролика.

Над улоговиною вже зійшло сонце, але ще було дуже рано, і роса з трави не зійшла. Коти, які не ходили в досвітній патруль, вилазили з кубел. Горобцешуб спустився униз стежкою, за мить зупинився на дні улоговини, почухав вухо й попрямував до річки хлебтати воду. За ним ішов Осовус, але повільно й незграбно — давалося взнаки поранення, отримане в битві зі щурами. Листозірка попрямувала йому назустріч — до підніжжя стежки.

— Як почуваєшся? — запитала вона. — Рана гоїться?

— Та все добре, Листозірко, — відповів сіро-білий кіт. — Місця собі не знаходжу без роботи. Чи не можна мені піти у прикордонний патруль?

— Треба спитати в Луноспівої, — відказала Листозірка і примружила очі, придивляючись до рани. Та була ще свіжа і могла роз’ятритися.

Осовус випустив кігті й сердито дряпнув перед собою землю.

— Я знав, що ти так скажеш.

— Потерпи, — порадила йому Листозірка. — Лишень кілька днів минуло після битви.

— А мені здається, що ціла повня, — похмуро гиркнув Осовус і подибав за Горобцешубом до річки.

Листозірка окинула оком улоговину — коти потроху виходили зі своїх кубел. Вона відчувала гордість і міць, яку випромінювали її вояки, об’єднані перемогою над щурами. Коти ніби хизувалися одне перед одним своїми ранами, що гоїлися.

«Ми скоро відновимо силу», — подумала Листозірка і вдоволено замуркотіла.

Кілька котів з’явилися на гребні й підтюпцем побігли стежкою вниз. Це Вишнехвоста поверталася з прикордонним патрулем. Молода черепахова кішка кілька разів стрибнула і зупинилася біля Листозірки.

— Ми перевірили сміттєву купу, — доповіла вона. — Жодних слідів щурів. Запах старий.

— Чудова новина, — муркнула Листозірка.

— Усе тихо, — додав Вугіль, підійшовши до Вишнехвостої. — Занюшили запах якогось самітника, але він наче вже пішов із нашої території.

У Листозірки затремтіли вуса.

— Самітник? І де був той слід?

— Між сміттєвою купою і територією Двоногів, — відповіла Вишнехвоста. — Вугіль має рацію, слід завертає на кілька лисячих хвостів на нашу територію, а тоді веде геть.

— Може, він злякався прикордонних міток, — припустив Вугіль.

— І таке могло бути, — Листозірка задумливо лизнула лапу. Самітник, безперечно, нічим не загрожував Кланові, але обережність не завадить. — Треба добре пильнувати те місце, про всяк випадок, бо зайда може й повернутися.

Коти з прикордонного патруля вибрали з кагату здобич і заходилися їсти. Листозірка знайшла плаский, зігрітий сонячним промінням камінь і сіла на нього, обгорнувши лапи хвостом. Дивилася, як прокидається улоговина разом із її Кланом.

Коти з території Двоногів уже не трималися осторонь від решти Клану. Вугіль ласував горобцем і перемовлявся з Вишнехвостою про вранішнє полювання. Кора приєдналася до Осовуса й Горобцешуба біля річки, де Луноспіва оглядала рану вояка. Куцань розповідав кошенятам Папоротки про битву, а Гострокіготь і Палимон походжали біля підніжжя Валяви, обговорюючи мисливські прийоми.

Усі четверо гостей полювали разом із Небесними котами, приносили багато здобичі, були доброзичливими до найстарших і найменших членів Клану. Найбільше Листозірці подобалося, що Гострокіготь і Палимон дуже добре між собою ладнають. Дещо грубуваті манери воєводи відштовхували від нього котів, і він досі не мав близьких друзів у Клані.

«Я впевнена, що Палимон щось приховує, — подумала Листозірка. — Але він чесний і відданий, а це найголовніше».

Гучне нявкання на верхівці скелі сповістило про прибуття денних вояків. Веснянколапка, здійнявши хмарку піску, швидко збігла стежкою в улоговину, значно випередила своїх товаришів і спинилася перед Листозіркою.

— Я пообіцяла Луноспівій, що перед тренуванням допоможу їй приготувати припарку з цілющих трав, — видихнула вона. — Гаразд?

Не встигла Листозірка відповісти, як підбігла Луноспіва.

— Молодчинка, Веснянколапко, — нявкнула вона, — добре, що ти сьогодні прийшла раніше, — і, поглянувши на Листозірку, додала: — Дозволяєш забрати її на деякий час?

Листозірка кивнула, здивована, що Веснянколапка воліє допомагати медикішці, а не полювати чи тренуватися.

— Чудово, — швидко сказала Луноспіва. — Веснянколапко, мені потрібна припарка з листя ромену. Мохошубка скаржиться на біль у спині. Було б добре приготувати й корінь лопуха. У декого ще не загоїлися рани від щурячих укусів.

— Аякже, Луноспіво, — весело нявкнула Веснянколапка і помчала до кубла медикішки.

Луноспіва провела її поглядом і попрямувала до річки пити воду. Листозірка пішла за нею й почекала, доки медикішка вгамує спрагу.

— Ти настільки довіряєш Веснянколапці, що дозволяєш їй працювати самостійно? — обережно запитала вона.

Молода смугаста кішка обернулася до неї, струшуючи блискучі краплі з вусів.

— Так. Веснянколапка дуже старанна і знається на травах. Вона…

Луноспіву обірвала на півслові Веснянколапка, яка висунула голову з медичного кубла:

— У нас вже майже нема пижма, — гукнула вона. — Якщо в Мохошубки болить спина, то їй потрібне пижмо.

— Так-так, дякую, що нагадала, — відповіла медикішка.

— Після тренування піду й пошукаю цю траву, — запропонувала Веснянколапка.

— Дуже добре, — нявкнула Луноспіва.

З радісним муркотінням Веснянколапка зникла в кублі.

— Вона багато чого вже знає! — захоплено мовила Листозірка.

Луноспіва кивнула і знову схилилася до води. За мить вона випросталася й облизала вуса.

— Мені час подумати про новачку, — зауважила медикішка.

— Маєш на увазі Веснянколапку? — Листозірка на власні очі побачила старанність і обізнаність новачки, але не була певною, що Луноспіва обере саме її. — Чи може новачка медикішки половину свого часу проводити з Двоногами?

— Чесно кажучи, не впевнена, — визнала Луноспіва. — Але Веснянколапка має вроджений хист до лікування, і їй це дуже подобається. До того ж вона кмітлива і швидко вчиться.

Листозірка засумнівалася:

— Може, ти отримала якісь знаки від Зоряного Клану?

Луноспіва похитала головою:

— Не думаю, що мені треба чекати на знак. Веснянколапка ніби створена для того, щоб стати медикішкою.

Утім Листозірку ці слова не переконали. З Веснянколапкою все трохи було складніше. Прийняти кицюнь до Клану і назвати їх денними вояками — це одне, а обрати з-поміж них новачку медикішки — геть інше. Вона повинна мати особливий зв’язок із Зоряним Кланом. Листозірка не знала, чи приймуть пращури кішку, яка не є повноправним членом Клану.

— Я подумаю, — пообіцяла вона.

Луноспіва слухняно схилила голову, утім Листозірка побачила, що вона не дуже задоволена.

— Мушу йти, — сказала медикішка трохи різкіше, ніж зазвичай.

— Так-так, — Листозірка аж здригнулася від напруження, що виникло між ними. — Відпускай Веснянколапку якнайшвидше. Вона має йти на полювання з Чорнодряпкою.

Луноспіва кивнула й пішла.

Листозірка проводжала її поглядом із незвичним відчуттям безпорадності. Провідниця почала звикати до суперечок з Гострокігтем із приводу її рішень щодо денних вояків, але не очікувала, що в неї виникнуть непорозуміння з кішкою, яку вона вважала своєю найближчою подругою в Клані.

* * *

— Сьогодні повня! — Дрібнохмарка радісно підстрибнула. — Рінесмерку, а я швидше від тебе добіжу до Небесного Каменя!

Листозірка, йдучи зі свого кубла, саме минала двох вояків, і хотіла нагадати їм, що вони вже давно не новаки. Тим паче, що стежка, яка вела до виступу нагорі, була вузькою, а щоб опинитися на Небесному Камені, ще й треба перестрибнути через ущелину. Вояки не повинні так безглуздо ризикувати.

Та вона не встигла і слова промовити, як Кора, що грілася на сонці з іншими прийшлими котами, підвела голову і нявкнула:

— Що таке Небесний Камінь?

— Он він, нагорі, — Рінесмерк підняв хвіст і показав на плаский виступ, що нависав над улоговиною. — У повню там збирається весь Клан.

— Нащо? — запитала Кора і підійшла до молодих вояків. — Чому не можна збиратися в улоговині?

— Це має бути незвичайне місце, — пояснила Дрібнохмарка. — Там, нагорі, ми стаємо ближчими до Зоряного Клану, до духів наших пращурів.

Вугіль спантеличено перезирнувся з Куцанем.

— Пращурів? Про кого ти кажеш?

Листозірка тихенько зупинилася послухати. Їй було цікаво, як прийшлі коти ставляться до думки про духів предків, що спостерігають за ними з неба. А може, вони в таке не вірять? Може, тільки Небесні коти після смерті опиняються в Зоряному Клані?

— Щоповні ми проводимо Зборище на Небесному Камені, — почала Дрібнохмарка. — Розповідаємо Зоряному Кланові, що в нас відбувається, обговорюємо всілякі питання.

— Е… цікаво, — спантеличено нявкнув Палимон.

— У лісі, де мешкає Вогнезір, — підхопив розповідь сестри Рінесмерк, — є чотири Клани вояків. Вони також зустрічаються в повню й обмінюються новинами, а ще вони дотримуються перемир’я, під час якого їм заборонено між собою битися.

— У нас усе трохи інакше, бо ми один Клан, — нявкнула його сестра, у її голосі вчувалися нотки жалю. — Але ми також збираємося. Так роблять усі Клани.

Коти з території Двоногів якусь мить мовчали.

— Отже… ви виходите на вершину скелі, щоб поговорити з мертвими котами? — нарешті порушив тишу Куцань.

— Не зовсім так, — заперечила Дрібнохмарка, зиркнувши на Рінесмерка.

Вона трохи розгубилася, ніби не знаходила потрібних слів, щоб пояснити гостям, що таке Зборище.

— Гадаю, вам також варто піти… — почав був Рінесмерк.

Листозірка рушила до них, вирішивши, що настав час втрутитися.

— Дрібнохмарко, Рінесмерку, знайдіть Гострокігтя. Він збирає мисливський патруль. Ви йдете з ним.

Втішені новим завданням, вояки одразу побігли геть.

— Трохи пізніше ви все дізнаєтеся про Зборище, — запевнила Листозірка прийшлих котів.

— То ти запрошуєш нас? — запитала Кора.

— На Зборище приходять усі коти, — сказала їй Листозірка. — «І якщо ти хочеш пристати до цього Клану, — додала вона вже подумки, — то маєш рано чи пізно все ж таки дізнатися про Зоряний Клан».

Провідниця вже була рушила за молодими вояками до табору, але раптом почула, як її кличе Біллішторм:

— Листозірко, маєш трохи вільного часу? — вояк ішов стежкою вниз, а за ним поспішав Крутьколап. — Я… е… подивишся на мисливський прийом, якого хочу навчити Крутьколапа? — нявкнув він. — Я щось не впевнений, чи правильно він його виконує. Ходімо разом на тренувальний майданчик.

— Гаразд, — зніяковіло відповіла Листозірка.

Їй здалося, що Біллішторм хотів поговорити не лише про мисливський прийом. «Якісь негаразди у стосунках між денними та Клановими котами?» — припустила вона.

Щойно вони втрьох дійшли до тренувального майданчика, як Біллішторм помахом хвоста велів новаку вийти на середину.

— Я показував Крутьколапові, як вистрибувати на спину кроликові й перевертати його, доки він не втік. Крутьколапе, покажи Листозірці, як ти це робиш.

Новак став у мисливську стійку й поповз до уявного кролика. Листозірка схвально кивнула, коли Крутьколап розгойдався на задніх лапах, а тоді стрибнув, приземлився на всі чотири і перевернувся набік, немовби схопивши кролика.

— Дуже добре, — похвалила новака провідниця. — Крутьколапе, дужче притискай лапи до тіла, коли перекочуєшся набік. Так міцніше триматимеш кролика.

— Дякую, Листозірко, — Крутьколап підвівся й обтрусився від піску.

— Виконай цей прийом ще кілька разів, — запропонував Біллішторм. — А ми подивимося.

Новак знову припав до землі й поповз по майданчику.

— Ти його добре навчив, — нявкнула Листозірка до вояка. — А ще про що ти хотів зі мною поговорити?

Біллішторм зніяковів.

— Хотів дізнатися, — винувато почав він, — чи прийшлі коти щось тобі розповідали про свої плани?

Листозірка не очікувала від нього такого запитання, але розуміла, що їй нема чого дивуватися. Уже, мабуть, цілий Клан гадає, навіщо насправді ці гості прийшли сюди.

— Ні, — нявкнула вона й розсердилася на себе, що ніби мусить захищати котів з території Двоногів. — Вони нічого мені не розповідали про свої плани.

— То, може, запитай у них? — Біллішторм завагався, але набрався сміливості й сказав: — Я бачив, як вони ходили з мисливським патрулем Небесних котів на території Двоногів.

У Листозірки стиснувся живіт і наїжачилося хутро на загривку.

— Цього не може бути. Наші загони не полюють на території Двоногів.

— Я сам бачив їх, — Біллішторм нахилився ближче до провідниці, його зелені очі сповнилися тривогою. — Вчора ввечері сиджу я собі на загорожі навколо саду своїх Двоногів у тіні густого куща — знизу мене не видно, а цвіт куща перебиває мій запах. І от бачу, як просто піді мною проходять Палимон, Гострокіготь, М’ятолапка і Рінесмерк.

Погляд Листозірки зустрівся зі стривоженим поглядом Біллішторма.

— Може, ти їх із кимось переплутав? — нявкнула вона, намагаючись зберігати спокій.

Біллішторм похитав головою, але сперечатися не схотів. Листозірку приголомшила ця новина. Вона припускала, що дехто з молодших котів міг би наважитися на мандри територією Двоногів, бо їм тільки і подавай нові враження та пригоди. Але Гострокіготь — воєвода! Що він там загубив?

Також їй дуже не сподобалося, що він узяв із собою М’ятолапку, виховником якої став на час нездужання Осовуса. Територія Двоногів — не місце для новаків.

Поки Листозірка неуважно спостерігала за тим, як Крутьколап виконує прийом, у неї в голові, як ті хмари, пролітали різні здогадки. Може, Гострокіготь та решта погналися за собакою? То чому тоді воєвода не доповів їй про це?

— Досить, Крутьколапе! — гукнула вона після того, як новак укотре стрибнув і перевернувся набік. — Ти гарно засвоїв прийом.

Крутьколап швидко підвівся й пострибав до свого виховника.

— Може, підемо і спробуємо застосувати його на справжньому кролику? — видихнув новак.

— Завтра, — пообіцяв Біллішторм і додав: — Ти вполюєш значно більше кроликів, якщо трохи схуднеш, — він легенько штовхнув новака під бік.

— Щодня мушу з’їдати купу корму! — виправдовувався Крутьколап. — Мої Двоноги дуже сердяться, якщо я не виїдаю те, що вони дали. До того ж останнім часом вони купують мені всілякі смаколики.

— Бідолашний, мені так тебе шкода, — пробуркотів Біллішторм.

Він зустрівся з Листозіркою поглядом, і вони обоє весело замуркотіли. Крутьколап дійсно мав дуже засмучений вигляд через таку несправедливість.

Листозірка намагалася відігнати від себе думки про Гострокігтя і котів, які нишпорили територією Двоногів. Небесний Клан процвітає і живе у злагоді, а щури вщент розгромлені. Тож не треба шукати собі проблем, придираючись до воєводи і його вчинків, які напевне мають дуже просте пояснення.

* * *

Останні червонясті сліди сонячного світла зблякли на небі, і Листозірка поглянула на гребінь улоговини. Настав час, коли Гарвімун і Макґайвер могли повернутися до табору. Але чи схочуть вони? Якби хотіли, то вже повернулися б.

Усі денні вояки залишилися в улоговині допізна, щоб побувати на Зборищі. Крутьколап і Веснянколапка стояли в гурті новаків, а Біллішторм і Чорнодряпка чекали з Клаптеногом і Пелюстконосою на сигнал підійматися вгору.

— Може, я була занадто сувора до Гарвімуна і Макґайвера, — пробуркотіла до себе Листозірка.

Побачивши Луноспіву зі жмутком листя деревію, провідниця запитала її:

— Луноспіво, як гадаєш, чи правильно я зробила, що вигнала двох денних вояків із табору?

— Бевпевечно, — пробубніла медикішка з повним ротом трави. — Їх твеба буво пвовчити. — І попрямувала до кубла розкладати назбиране зілля.

Листозірка провела поглядом Луноспіву, доки її пухнастий хвіст не зник у печері. «Мені було б набагато спокійніше, якби вони вже повернулися, — подумала провідниця. — А якщо взагалі не повернуться? Що тоді робити?»

Десь позаду голосно запищало кошеня — Папоротка вивела свою малечу з ясел.

— Кропивку, сиди тихенько, — веліла вона. — Шерсть на шиї геть розпатлана, я ніяк її не прилижу, бо ти весь час стрибаєш.

Листозірка обернулася й побачила, що кошенята зусібіч обліпили маму.

— Я сидітиму на Небесному Камені! — заявила Сливуня. — Я перестрибну через прогалину й сидітиму поруч із вояками!

— Аж ніяк, — одразу заперечила їй мама, на мить переставши вилизувати шию Кропивка. Її гострий погляд пробіг по кошенятах. — Небесний Камінь — для вояків. До того ж ти замала, аби перестрибнути через прогалину, і якщо навіть хтось один із вас спробує це зробити, то всі четверо одразу повернуться до ясел.

— Але… — почав був Кропивко.

— Ані мур-мур мені тут! Ви ще малі й так далеко не стрибнете.

— Стрибнемо, ще і як стрибнемо, — пролепетала Сливуня, і мама ляснула її кінчиком хвоста.

Від лепетання кошенят Листозірку відволік Осовус, який саме шкутильгав повз неї.

— Як рана? Гоїться? — обізвалася до нього провідниця. — Дострибнеш до Небесного Каменя?

Сіро-білий кіт рішуче кивнув:

— Дострибну. Обов’язково дострибну, Листозірко.

Вона не дуже в цьому була впевнена, але не встигла відповісти Осовусові, бо почула привітальне нявкання, що долинуло згори. Усе тіло Листозірки сповнилося відчуттям полегшення — у далеких постатях на скелі вона впізнала Гарвімуна і Макґайвера.

— Дивіться, хто прийшов! — вигукнув Клаптеніг, коли денні вояки помчали стежкою вниз.

Небесні коти обступили вигнанців і вітали з поверненням до табору. «Може, сьогодні поладнаємо з ними й забудемо про їхню негідну поведінку», — полегшено зітхнула Листозірка.

Коли вщухли привітання, Гарвімун помітив котів із території Двоногів, які сиділи разом у тіні під Валявою. Хутро на його білому загривку одразу настовбурчилося.

— А то що за одні? — допитувався він, показуючи вухами на незнайомців.

— Це коти з іншої території Двоногів, — пояснив Рінесмерк, стрибнув на лапи і почимчикував до гостей. — Вогнезір зустрівся з ними по дорозі до нас. Це Палимон, — він доторкнувся кінчиком хвоста до плеча брунатного кота, — і його товариші: Кора, Куцань і Вугіль. А це Гарвімун і Макґайвер, — промовив вояк до гостей. — Їх деякий час… еее… не було в таборі. Вони… денні вояки — такі самі, як Біллішторм і Чорнодряпка.

Палимон кивнув:

— Раді познайомитися.

Але Гарвімун і Макґайвер однозначно були не раді.

— Що вони тут роблять? — запитав Макґайвер.

— Переймають у нас досвід Кланового життя, — відповів Клаптеніг. — Допомагають нам.

— Допомагають у полюванні і всьому іншому? — вигукнув приголомшений Гарвімун.

Листозірка ледве втрималася, щоб не зітхнути. Його запитання цілком доречні, але навіщо так явно виказувати недоброзичливість?

— Насправді вони вправні в усьому! — нявкнув Гострокіготь. — Без них ми нізащо не здобули б перемоги у битві зі щурами.

— У битві зі щурами? — спитав Макґайвер і обернувся до воєводи. — Що за битва зі щурами?

— На нашій території Двоноги насипали величезну купу сміття і всілякого мотлоху, — очі Вишнехвостої широко розчахнулися від збудження. — І в ній було повно щурів.

— Ми знайшли купу під час патрулювання, — додав Клаптеніг. — Мусили позбутися тих щурів, а Палимонові і його товаришам не треба було казати, що і як робити. Бо вони не раз мали справу зі щурами на території Двоногів.

— Вони їдять щурів, — вирвалося у М’ятолапки.

— Палимон збудував тренувальну купу в улоговині, — підхопила Пелюстконоса, — і всі ми вчилися, як битися зі щурами.

— А тоді одного дня вдосвіта ми тихцем підійшли до купи, — це Стрибожар уже починав розповідати про битву, про те, як Клан позатикав більшість щурячих виходів з купи і вигнав ворогів через два виходи простісінько в лапи вояків, що вже стояли напоготові.

— Мене важко поранили, — сказав Осовус, гордовито повернувшись до денних вояків боком і показуючи свій шрам. — Якби не Луноспіва, то навряд чи вижив би.

— Ніхто з котів не загинув, — підсумував Гострокіготь. — І все це завдяки нашим гостям.

— Шкода, що мене тут не було, — заздрісно нявкнув Макґайвер, обнюхуючи шрам Осовуса. — Я перебив би море щурів.

— Тебе все одно туди б не взяли, — сказав йому Рінесмерк. — Ми вирушили до купи ще вдосвіта.

— Там не було нікого з денних вояків, — нявкнула М’ятолапка, а Гарвімун із Макґайвером зніяковіло перезирнулися.

— Але ж коти з території Двоногів були? — ображено зауважив Гарвімун.

— Так, вони спланували напад, — відповіла Вишнехвоста.

Гарвімун знов ображено перезирнувся з Макґайвером. Листозірка відчула, як між котами зростає напруга. Вона сердилася на Рінесмерка з М’ятолапкою за їхню прямолінійність та безтактовність і на саму себе. Чи правильно вона зробила, що не взяла на битву денних вояків?

Провідниця розгублено зиркнула на Гострокігтя, і воєвода виступив уперед.

— Усе минулося, — нявкнув він. — Сьогодні проводимо Зборище. Ходімо.

Воєвода змахнув хвостом і трохи пригальмував, даючи дорогу Листозірці, яка мала повести їх до Небесного Каменя.

«Я не повинна перейматися всіма дрібницями, — подумки сказала вона собі, стаючи попереду Клану. — Гарвімун і Макґайвер почуваються трохи обділеними увагою. Але це, може, не так уже й зле, якщо вони тепер прагнутимуть стати стараннішими та розсудливішими вояками».

Місяць осявав скелі м’яким сріблом, перефарбовуючи все в сірий колір. Коти підійшли до Небесного Каменя, і Листозірка стрибнула через прогалину з краю скелі на виступ, що нависав над улоговиною. Провідниця відчула поколювання в подушечках лап. Саме на цьому місці колись Вогнезір представляв її Зоряному Кланові, і саме тут вона отримала дев’ять життів від духів древніх котів-вояків.

Над камінням тихо шепотів вітер, біля провідниці збиралися коти. Останнім часом Небесний Клан відчутно збільшився, тому на Небесному Камені місця вистачало тільки для старших вояків.

Новоспечені вояки, Дрібнохмарка, Рінесмерк і Стрибожар, сиділи найближче до краю скелі перед прогалиною, а за ними вмостилися М’ятолапка й Полинолап. Денні вояки зупинилися ще далі разом з гостями. Листозірка з тривогою зауважила, що три гурти котів трималися окремо, хоч і не проявляли ворожості.

Конюшинохвоста, Папоротка і її кошенята сиділи на купі округлих камінців в кінці стежки за кілька хвостів від прогалини. Кішки надійно огорнули непосидющих кошенят хвостами, щоб вони не спробували стрибнути на Небесний Камінь. Мохошубка і Ковтюх також пришкандибали. Двоє старійшин підіймалися вгору і що не крок скаржилися на крутизну стежки, але Листозірка розуміла, що вони нізащо не пропустять Зборище.

Нарешті всі коти повсідалися. Листозірка стояла мовчки і не зводила очей з повного місяця й зір. Провідниці було легко уявити, що предки, які дали їй дев’ять життів, тепер уважно спостерігають за нею з неба. «Що вони думають про моє керівництво Кланом?» — замислилася вона.

Листозірка набрала повні груди повітря й окинула поглядом чимале коло вояків.

— Я, Листозірка, провідниця Небесного Клану, закликаю наших предків подивитися на цих котів, — почала вона. Проведення таких Зборищ ще не мало усталеного порядку, і Листозірка усвідомлювала, що творить традицію та звичаї, яких потім дотримуватимуться наступні покоління Небесного Клану. «Мушу робити все виважено і правильно». — З часу проведення попереднього Зборища на Небесному Камені ми захистили нашу територію від нашестя щурів. Усі коти билися хоробро й зазнали поранень у битві. Хочу відзначити Осовуса, який мало не загинув у бою, а також Клаптенога й Горобцешуба, котрі пильнували за щурами, доки ми не вирушили в похід.

Троє вояків гордовито закліпали очима, почувши похвалу на свою адресу. Горобцешуб зніяковіло лизнув хутро на плечі.

— Також хочу сказати кілька слів про Веснянколапку, — провадила Листозірка.

Новачка, яка сиділа на пласкій частині скелі, підстрибнула й поглянула на провідницю широко розплющеними очима, ніби боялася, що зараз її висварять перед усім Кланом.

— Вона наполегливо працювала, допомагала Луноспівій піклуватися про поранених вояків, — нявчала Листозірка. — Вона багато чого знає про цілющі трави й лікування різних ушкоджень.

«Чи може вона стати медикішкою? Зоряний Клане, прошу тебе, дай мені знак!» — благала подумки провідниця, але відповіді від зірок, що холодно мерехтіли над головою, так і не отримала.

Листозірка зауважила, що Луноспіва схвально киває до молодої смугастої кішки, а Веснянколапка у відповідь схилила голову. Очі новачки блищали від радості.

— До нас в улоговину прийшли гості з території Двоногів, — доповідала далі Листозірка. — Палимон, Куцань, Кора і Вугіль добре себе зарекомендували під час перебування в нашому Клані, і ми вдячні їм за допомогу в боротьбі зі щурами.

«Може, тут, на Небесному Камені, варто запросити їх назавжди залишитися у Клані?» — замислилася Листозірка і впіймала на собі погляд зелених очей воєводи, яким він свердлив її, неначе дятел — дупло. — Ні, я не питатиму, що вони збираються робити далі. Про це поговорю з ними пізніше віч-на-віч».

На її превеликий подив, Палимон підвівся на лапи і підійшов до самого краю скелі.

— Дякую, Листозірко, — нявкнув він і шанобливо схилив перед нею голову. — Ми вдячні Кланові за гостинність. Дуже раді, що допомогли вам у боротьбі зі щурами.

Листозірка схилила голову, а прийшлий кіт повернувся до своїх товаришів.

— Тепер, — продовжувала провідниця, знову окинувши поглядом вояків, — може, хтось хоче щось запитати чи розповісти Зборищу?

— Я хочу, — підвелася Конюшинохвоста й витягла шию, роздивляючись котів перед собою. — Я хотіла б пристосувати одну з нових печер під кубло для королев, які чекають на кошенят або щойно народили. Так, ми позбулися щурів, але якщо вони повернуться або в улоговину прийдуть лисиці чи борсуки, то в такому кублі новонароджені почуватимуться в більшій безпеці.

— Але й випасти з кубла кошенятам буде набагато легше, — застерегла Пелюстконоса.

Конюшинохвоста сіпнула вухами.

— Це так, але ми перенесемо кошенят до ясел, щойно вони підростуть і зможуть вилізати з печери.

Листозірка здогадалася, що Конюшинохвоста переймається, щоб її новонароджені кошенята не потрапили під вплив шибеників Папоротки. І її побоювання були виправдані.

— Гаразд, — відповіла провідниця. — Переведемо тебе туди вранці й подивимося, чи тобі там буде добре з новонародженими кошенятами. М’ятолапко й Полинолапе, принесете підстилку для Конюшинохвостої і розкладете її там.

— Зробимо, Листозірко, — відгукнулася М’ятолапка.

— Якщо все буде добре, то печера стане постійним місцем, де королеви народжуватимуть кошенят.

Конюшинохвоста подякувала провідниці й сіла.

Підвелися Гарвімун із Макґайвером, зробили крок до краю скелі, зиркнувши один на одного, ніби не знали, хто говоритиме перший.

— Ми дуже раді, що повернулися до Небесного Клану, — відразу нявкнув Гарвімун.

— Хочемо знову стати повноправними Небесними котами, — додав Макґайвер. — Більше не робитимемо дурниць.

— Дуже добре, — замуркотіла Листозірка. — Раді вас прийняти до Клану.

— Маю пропозицію! — пронявчала Пелюстконоса, коли двоє денних вояків сіли на свої місця. — Може, треба організувати додатковий патруль, який пильнуватиме, чи не повернулися щурі до тієї купи сміття?

— Добре кажеш! — погодився Землезуб, прищуливши вуха.

Над юрбою котів прокотився гомін. Листозірка трохи зачекала, а тоді піднесла хвіст, закликаючи до тиші.

— Гострокігтю, що ти думаєш з цього приводу?

Воєвода не квапився говорити, його зелені очі примружилися. Нарешті він похитав головою.

— Не бачу в цьому потреби. Прикордонні й мисливські патрулі помітять, якщо щурі знову з’являться на території.

Листозірка кивнула.

— Думаю, ти маєш рацію. А якщо з’являться свіжі сліди щурів, — сказала вона Пелюстконосій, — то ми негайно організуємо патруль.

— Дякую, Листозірко, — відповіла Пелюстконоса, вдоволена таким рішенням.

— А як щодо волоцюги, запах якого відчув мій патруль біля сміттєвої купи? — нявкнула Вишнехвоста. — Що будемо з цим робити?

— Вечірній патруль щось помітив? — запитала Листозірка.

— Запах був старий, — відповів Біллішторм, який очолював вечірній патруль.

— Тоді нічого робити не треба, — підсумувала Листозірка. — Але прикордонні та мисливські патрулі мають добре пильнувати за тим місцем.

Вона вже хотіла завершити Зборище, коли на лапи зіп’ялася Мохошубка й обтрусила своє пелехате хутро.

— А як щодо підстилки в нашому кублі? — вимогливо нявкнула вона. — Здається, мох уже цілу повню не міняли.

Листозірка помітила, що М’ятолапка хотіла заперечити старійшині, але Полинолап швидко затулив сестрі рота своїм хвостом. Новачка люто зиркнула на нього, але змовчала.

— Вибач, Мохошубко, — обізвався Крутьколап. — Я принесу вам свіжого моху, щойно прийду в табір завтра вранці.

Незадоволено буркотячи, старійшина сіла на своє місце, нахилилася до Ковтюха і щось зашепотіла йому на вухо.

Оскільки ніхто більше не хотів брати слова, Листозірка підвелася і нявкнула:

— Дякуємо Зоряному Кланові за те, що наш Клан міцнішає, процвітає і має вдосталь здобичі. Зборище завершено.

Провідниця спостерігала за тим, як старші вояки стрибали назад через прогалину. Переконавшись, що Осовус безпечно подолав перешкоду, Горобцешуб пустився бігти за ним стежкою вниз до табору. Нарешті на Небесному Камені залишилися тільки Листозірка, Гострокіготь і Луноспіва.

— Думаю, Зборище минуло добре, — сказала Листозірка. — Ніби не маємо якихось клопотів.

— Поки що, — нявкнув Гострокіготь і кілька разів задумливо лизнув себе у груди. — Ти от згадала про Веснянколапку, — провадив він. — Мені здалося, ніби ти хочеш, щоб вона стала новачкою Луноспівої.

— Так, подумую про це, — сторожко відповіла Листозірка.

Гострокіготь здивовано витріщився на неї:

— У тебе що, бджоли в голові завелися? Ти ж розумієш, що це неможливо?

— А це ще чому? — Луноспіва випустила кігті й наїжачила хутро на карку.

Листозірка нечасто бачила смугасту кішку такою розлюченою.

— Не розумієш? — роздратовано запитав Гострокіготь. — Вона ж кицюня!

— Вона новачка Небесного Клану, — обурено відповіла Луноспіва. — До того ж має вроджений дар до лікування. Мені треба було це помітити, щойно вона прийшла до нас.

У Гострокігтя засмикався хвіст.

— Але половину дня її немає в таборі. І мені байдуже, що вона має хист до лікування. Що, як знадобиться термінова допомога пораненому воякові, а вона собі дріматиме десь у гнізді Двоногів?

— А що, як я загину і не встигну виховати новачку? — прошипіла йому у відповідь Луноспіва. — Клан залишиться без медикішки.

— Знайдеться хтось інший, — не здавався Гострокіготь.

— Ну, і хто ж?

Листозірка простягнула хвіст, розділивши двох розсерджених котів.

— Луноспіва має рацію. Серед Небесних котів немає нікого іншого, хто мав би нахил до лікування, — обережно нявкнула вона. — Медикотом не кожен стане. Треба мати хист.

— Але ж підростають кошенята, — зауважив Гострокіготь. — Он Папоротка має чотирьох, та й Конюшинохвоста скоро народить. Може, хтось із них…

— А якщо ні? — огризнулася Луноспіва.

— Не треба нам далеко забігати наперед, — Листозірка розуміла, що суперечку треба припинити якнайшвидше, доки ніхто не сказав чогось такого, про що потім пожалкує. — Луноспіво, чи не отримувала ти якогось знаку щодо Веснянколапки від Зореклану?

Луноспіва похитала головою:

— Чекаю на знак, Листозірко, але поки що нічого.

Гострокіготь презирливо пирхнув:

— І не дочекаєшся!

Листозірка сердито зиркнула на нього.

— Ми цього не можемо знати. Все в лапах предків. Можливо, все вирішиться дуже просто, — нявкнула вона. — Раптом Веснянколапка надумає перейти до нас жити в табір? Але ти, Луноспіво, на неї не тисни.

— Не буду, Листозірко, — пообіцяла медикішка.

— Тоді треба почекати. Скажеш мені, якщо матимеш знак — будь-який?

Луноспіва кивнула:

— Добре.

Листозірка випросталася й по черзі потягнула обидві задні ноги.

— Ходімо, треба вертатися до кубел.

Медикішка схилила голову перед Листозіркою і, кинувши крижаний погляд на Гострокігтя, легко побігла по Небесному Каменю й перестрибнула через прогалину.

— Гострокігтю, не гладь ти її проти шерсті, — промуркотіла Листозірка.

— Сама напрошується, — огризнувся Гострокіготь.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

Коли наступного ранку після Зборища Листозірка вигулькнула зі свого кубла, над улоговиною нависли пухнасті білі хмари. Сонце ще не зійшло, і жорсткий вітер кошлатив хутро. Провідниця позіхнула і швидко вмилася, спостерігаючи за котами, що бігли стежкою вниз до Валяви. Листозірка спустилася за ними й почула, що Гострокіготь збирає патрулі.

— Я поведу прикордонний патруль, — оголосив він. — Палимон, Біллішторм і Дрібнохмарка йдуть зі мною. А ти, Горобцешубе, поведеш мисливський патруль. Візьмеш Землезуба, Кору й Рінесмерка. Куцань поведе ще один мисливський патруль, візьмеш…

— Але ж Куцань не вояк, — перебив його Клаптеніг. — Чому він має очолити патруль?

Гострокіготь дратівливо смикнув хвостом.

— Вибач, твоя правда. Тоді ти, Клаптеноже, поведеш мисливський патруль. З тобою підуть Куцань, Стрибожар і Гарвімун.

Листозірка схвальним поглядом провела патрулі, які виходили з табору. Їй подобалося, коли Клан був такий об’єднаний і організований, як сьогодні. «Настав новий день. І, дякувати Зоряному Кланові, всі нічні кошмари щезли», — подумала вона.

— Ти йдеш, Крутьколапе? — гукнув Біллішторм, озираючись на новака, бо Гострокіготь уже довів свій патруль до підніжжя стежки в улоговині.

— Вибач, не можу, — відповів Крутьколап. — Пообіцяв принести Ковтюху й Мохошубці нові підстілки.

— Гаразд, — кивнув Біллішторм. — Коли вернешся, відпрацюємо бойові прийоми.

— Звісно! — Крутьколап, настовбурчивши хвіст, переліз через Валяву, а тоді перейшов по каменях на протилежний бік річки.

Листозірка була приємно вражена тим, що юний кіт пам’ятає про свою вчорашню обіцянку старійшинам. «Із нього буде гарний вояк. Сподіваюся, він таки лишиться з нами». Крутьколап спустився вузьким виступом над струмком, аж доки не зник у тунелі, звідки трохи нижче Валяви витікала вода. Провідниця уявила, як він пробирається вузькою стежкою до Шепіткої Печери, де росте мох.

Прикордонний та мисливські патрулі вже вийшли на гребінь. Решта котів повсідалися біля Валяви: вони відпочивали й трапезували. Чорнодряпка повела Веснянколапку на тренувальний майданчик, щоб відпрацювати бойові прийоми. Листозірка зауважила, як новачка, йдучи на тренування, сумовито озиралася на кубло Луноспівої.

Провідниця сіла біля річки і вже хотіла була як слід причепуритися, але не встигла вилизати навіть одне плече, бо її відволікла Мохошубка.

— А я мала б знати, що той брехливий новак навіть не подумає виконати обіцянку, — пробуркотіла старійшина. — Ніде його не видно. Ми й досі лежимо на старому моху.

Листозірка здивовано закліпала.

— Щойно на власні очі бачила, як Крутьколап поліз у печеру, — нявкнула вона. — Хіба він ще не вернувся? — Мохошубка похитала головою. — Піду подивлюся, що його там затримало.

Виступ, по якому можна дійти до Шепіткої Печери, був мокрий і слизький, тому Листозірка дуже обережно переставляла лапи. Чорна вода шуміла вже за пару мишачих хвостів під виступом. Холодне, вогке повітря продувало крізь хутро, і провідницю пройняв дрож. Нарешті вона побачила попереду бліду пляму світла, що відбивалося на поверхні потоку. Виступ розширився до стежки, і Листозірка прискорила крок.

На вході вона зупинилася, придивляючись до таємного світу під улоговиною. Стіни печери були помережані тріщинами та виступами. Звідусіль звисали кошлаті бороди моху, які світилися блідим химерний сяйвом. На стелі печери грало світло, що відбивалося від поверхні води. У вухах Листозірки відлунювали крапання води і шум річки.

Саме сюди приходила Луноспіва, щоб поговорити з предками-вояками. Хоч Листозірка й не була медикішкою, але також відчувала тут близькість Зоряного Клану. Їй здавалося, що варто прислухатися — і вона почує їхні голоси.

Біля дальньої стіни печери стояв Крутьколап і здирав кігтями мох. Біля нього на долівці вже лежала чимала купа.

— Ти, бачу, працюєш, — нявкнула Листозірка. — Буде гарна підстилка для Мохошубки з Ковтюхом.

Від несподіванки Крутьколап аж підстрибнув.

— Листозірка! — вигукнув він. — Ти мене так налякала! Мало не вмер.

— Вибач, — нявкнула Листозірка. Вона вирішила не казати новакові, що Мохошубка вже приходила скаржитися на нього. — Ти назбирав достатньо моху. Я допоможу тобі донести його до табору.

— Дякую, — засапано відповів Крутьколап і почав скочувати мох у дві великі кулі. — Багато, правда? — запитав він хвалькувато.

Листозірка взяла мохову кулю й обернулася до виходу з печери, пропустивши Крутьколапа наперед. Ззаду них у печері поступово погасло бліде світло. Йти по виступу було тепер іще важче, бо мохові кулі затуляли їхні передні лапи. Завертаючи за вигином річки, вони наближалися до зубчастого отвору, звідки лилося світло й вирувала вода.

Аж раптом лапи Крутьколапа зісковзнули зі слизького виступу. Перелякано зойкнувши, новак випустив кулю моху і шубовснув у річку. Він безпорадно заборсався, намагаючись ухопитися за камінь, але темна вода накрила його з головою.

— Крутьколапе! — Листозірка кинула свій мох на виступ, а сама побігла до місця, де щез новак.

За мить вона побачила, що його голова виринула за кілька хвостів далі за течією річки. Він несамовито замолотив лапами по воді, а тоді відчайдушно загорлав:

— Рятуйте! Рятуйте!

Крутьколап уже знову йшов під воду, але Листозірка кинулася за ним і встигла схопити за карк, тримаючи на поверхні річки. Вода була темною і крижаною. На хвилю Листозірка ніби втратила зв’язок із реальністю: нічого не чула і не знала, куди пливти. А тоді вона помітила попереду денне світло. Відштовхнувшись задніми лапами, Листозірка підпливла до стіни печери, але та була ідеально гладкою і слизькою від води. Видертися нею на виступ провідниця не змогла б, тим паче з Крутьколапом, який тягнув її вниз.

«Зоряний Клане, рятуй нас!»

Листозірка могла тільки тримати голову Крутьколапа над водою, поки течія відносила їх усе далі й далі. На мить провідницю охопила паніка, бо їх винесло назовні, на денне світло. Сонце засліпило очі, і їхні тіла закрутилися у водяному вирі. Листозірку накрила хвиля, і вона втратила орієнтацію. За мить її голова знову виринула на поверхню. Досі міцно тримаючи зубами загривок Крутьколапа, провідниця розслабилася й дозволила течії віднести їх до берега ставка. Відчувши землю під лапами, вона ледве виповзла на берег і знесилено впала на каміння. Поруч із нею безладною купою хутра лежав Крутьколап.

— Листозірко! Листозірко!

У голові паморочилося від виснаження, але Листозірка впізнала голос Вишнехвостої. Провідниця розплющила очі й побачила, що черепахова кішка перелякано дивиться на неї.

— Поглянь, як там… Крутьколап, — прохрипіла Листозірка.

Щойно Вишнехвоста схилилася над новаком, він почав спинатися на лапи, викашляв цілий струмінь води і знову хляпнувся на каміння.

«Принаймні живий, — подумала Листозірка. — Дякую, Зоряний Клане!»

До них повз Валяву вже бігли коти з табору, перестрибуючи по каменях трохи нижче за течією річки. Серед них була також Луноспіва, яка одразу розштовхала юрбу, що зібралася навколо Крутьколапа.

— Відійдіть, я огляну його, — веліла вона і присіла біля чорно-білого новака. — Листозірко, що сталося?

— Він ніс мох і впав у річку, — промурмотіла вона, важко підводячись на лапи й обтрушуючись із останніх сил.

Луноспіва кивнула й лапою обережно натиснула на живіт Крутьколапа. Ще одна цівка води вирвалася з рота новака.

— Усе буде добре, — заспокійливо сказала йому Луноспіва.

— Ходімо до мого кубла. Я дам тобі листя чебрецю для заспокоєння, і ти гарненько виспишся.

Кашляючи, Крутьколап зіп’явся на лапи.

— Ні, — захрипів він. — Хочу додому. Не тримай мене.

Ошелешена Листозірка відступила крок назад. Вона хотіла пояснити, що медикішка доглядатиме за ним так само, як його Двоноги, але не наважилася залишати новака в улоговині в такому жалюгідному стані.

— Гаразд, — нявкнула провідниця. — Якщо ти впевнений, що дійдеш.

— Я піду з ним, — зголосилася Вишнехвоста, підтримуючи новака плечем.

— Дякую, Вишнехвосто! — сказала Листозірка. Черепахова воячка сама колись була кицюнею, тому добре знала територію Двоногів. — Гарно відпочинь, Крутьколапе, а ми на тебе чекатимемо.

Крутьколап рушив разом із Вишнехвостою, а тоді зупинився й озирнувся:

— Дякую, Листозірко. Ти врятувала мені життя.

— Нема за що, — лагідно відповіла провідниця.

Вона не зводила погляду з Крутьколапа, поки той плівся поруч із Вишнехвостою повз Валяву. Хоча Листозірка й тішилася, що все скінчилося добре, але її не покидало сум’яття. Поглянувши на котів, що зібралися навколо неї, вона оголосила:

— Від сьогодні нікому не можна самому заходити до Шепіткої Печери, за винятком Луноспівої. За мохом новаки ходитимуть тільки в супроводі вояків.

— Правильно, — нявкнув Осовус.

Пелюстконоса кивнула.

— Ой, таке може статися з будь-яким нашим новаком… — нявкнула кішка і здригнулася.

Небесні коти попрямували до табору, а Листозірка пішла до тунелю. Вона обережно крокувала виступом, аж доки не знайшла покинутий нею і Крутьколапом мох. Більша частина моху попливла за течією, тож вона скотила із залишків невелику кулю і понесла до кубла старійшин.

— Що це таке? — пирхнула Мохошубка. — Того моху тут як кіт наплакав.

— Поки що лишень стільки, — відповіла Листозірка. — Крутьколап ніс багато моху, але впав у річку. Мало не загинув.

Мохошубка закліпала.

— От незграба, — пробуркотіла вона. — Треба було йому дивитися під лапи.

Проковтнувши сердиті слова, які хотіла сказати у відповідь, Листозірка пішла від старійшини шукати сонячної місцини, де можна було б посидіти й висушити хутро. Вона задрімала на осонні, коли почула позаду себе писк. Це кошенята Папоротки плигали до підніжжя стежки, якою Гострокіготь вертався з прикордонним патрулем.

— Біллішторме! Біллішторме! — вищала Сливуня. — Твій Крутьколап упав у річку і мало не втовпився!

— Що ти таке кажеш? — Біллішторм із переляканими очима і настовбурченим хутром помчав униз. — Де він?

— Нічого страшного не сталося, — Листозірка підвелася на лапи і підійшла до рудо-білого кота. — Він справді впав у річку, ніс мох із печери. Але з ним усе гаразд. Щойно пішов додому.

Хутро Біллішторма вляглося, але в очах досі світилася тривога.

— Зайду до нього ввечері, — пообіцяв він. — Гнізда наших Двоногів стоять по сусідству.

— Дякую, — відповіла Листозірка. — Хвилююся за нього. Думала, Крутьколап залишиться в кублі Луноспівої. Але він не схотів.

— Якщо маєш бажання, то можеш піти зі мною і провідати його, — запропонував Біллішторм.

— Піти з тобою… на територію Двоногів? — провідниця відчула, як кожна її шерстинка стає дибки. — Ні, дякую, Біллішторме. Мені якось ніяково серед Двоногів.

— А от твоїм товаришам не ніяково, — пробуркотів Біллішторм.

Листозірка нічого не відповіла. Вона не забула його розповіді про те, що він бачив — або ж думав, що бачив, — як Гострокіготь і Палимон із патрулем вешталися територією Двоногів. Але навіщо їй усілякі чутки? Зрештою, вона нічого не питала про це в Гострокігтя, бо знала, що воєвода нізащо не зробить чогось такого, про що не захоче їй розповісти.

Біллішторм точно помилився і переплутав Небесних вояків із якимись кицюнями.

— Як там Крутьколап? Бо мені таке розповідають… — мовив Гострокіготь, підходячи до провідниці з кошенятами Папоротки, які плуталися йому між лапами. — Не скалічився?

— Ні, не скалічився, — запевнила його Листозірка.

— Добре, що маємо досить вояків. Є з ким іти на полювання, — нявкнув Гострокіготь і поквапився, на ходу гукаючи Осовуса та Пелюстконосу.

— Ліпше я піду з ним, — нявкнув Біллішторм. — Мого новака нема в таборі. Треба чимось зайнятися. Обіцяв показати йому прийоми, а тепер нема кому.

— Покажи нам! — хором запищали кошенята Папоротки, чіпляючись за його хутро і мало не збиваючи з лап.

Біллішторм весело глянув на Листозірку.

— Ви ще не новаки, — відповів він кошенятам.

— Ти можеш допомогти мені їх чимось зайняти, — нявкнула Листозірка. — Папоротка вже ледве на лапах стоїть, так вони її вимучили. А вона ще хоче допомогти Конюшинохвостій перебратися до нового кубла. Нехай трохи відпочине від своїх бешкетників.

— Будь ласка! — заблагав Струмок. — Я вмію битися найліпше від усіх.

— Не вмієш! — запищав Кропивко і стрибнув на братика.

Листозірка весело муркнула, дивлячись на кошенят, які покотилися по землі й лупцювали одне одного крихітними лапками.

— Не дають тобі спокою, Листозірко? — зойкнула Папоротка, підбігаючи до провідниці з переляканими очима.

— Трохи не дають, — відповіла Листозірка. — Може, ми їх заберемо в тебе на деякий час? Біллішторм побавиться з ними, поки ти допомагатимеш Конюшинохвостій.

— Ой, правда? — вдячно замуркотіла Папоротка. — А тепер послухайте, що я вам скажу, — вона суворо подивилася на кошенят. — Ви робите тільки те, що дозволять вам Листозірка і Біллішторм. І навіть на вус не відходите від них. Чули чи ні?

— Так, мамуню, — скуйовджені кошенята повсідалися й закліпали невинними оченятами. — Ми будемо слухатися.

— Ага, коли їжаки полетять, — шепнув Біллішторм на вухо Листозірці.

Папоротка пішла до Конюшинохвостої, а Біллішторм зібрав усіх кошенят перед собою.

— Ходімо. Йдемо на тренувальний майданчик.

— Біжимо! — підстрибнув Кролик, махаючи хвостиком. — Наввипередки! Хто останній — той кицюня!

Усі четверо кошенят щодуху погналися одне за одним, аж закурилося за ними. Листозірка з Білліштормом наздогнали їх уже на місці. Струмок припав до землі, вишкіривши зубки.

— Я лис і нападаю на табір! — оголосив він.

— Щезни з моїх очей, бо сім шкур спущу з тебе! — відповіла Сливуня, випускаючи кігтики.

— Тепер слухаємо мене, — Біллішторм вийшов на піщану ділянку і помахом хвоста зупинив Сливуню, яка кинулася до братика.

— Дивись, зараз тебе вкусить лис! — запищала вона.

Біллішторм швидко відступив, ухиляючись від Струмка, який наготувався ввігнати зубки у його задню лапу.

— Це не справжнє тренування, — пояснила Листозірка радісним кошенятам. — Бо по-справжньому тренуються тільки новаки.

— Ого, ще кілька повень чекати, — буркнув собі під ніс Струмок. — А я вже вам покажу, що вмію. Знаю багато прийомів.

— Ні. Ми зараз пограємо в одну гру, — нявкнув Біллішторм. — Подивимося, чи вмієте ви лазити по деревах.

Він повів непосидьків до колючого дерева, на якому Гострокіготь проводив свої тренування. Нижні гілки були товсті й досить міцні, щоб витримати вагу малечі, тож кошенята могли безпечно по них лазити.

— Коли ви лазите по деревах, — почав Біллішторм, притримуючи кошенят хвостом, щоб вони не кинулися одразу до дерева, — вам треба уважно дивитися, за що можна вчепитися лапою. Шукайте місце, у яке можна встромити кігті. Ніколи не робіть і кроку, якщо не знаєте, де поставите лапу. І наперед думайте, як злазитимете назад. Оце і є безпечне лазіння по деревах.

Рудо-білий кіт закінчив своє повчання, і кошенята серйозно закивали.

— Гаразд, — сказала Листозірка. — Кролику, подивимося, чи зможеш ти вилізти на першу гілку.

Малий брунатний котик підстрибнув до дерева й ввігнав кігтики в отвір сучка, відтак уперся задніми лапами у стовбур дерева, щоб піднятися вище. За мить він уже сидів на гілці.

— Виліз! Я виліз! — засапано вигукнув Кролик.

— Дуже добре, — похвалив його Біллішторм. — Сливуню, тепер ти.

Темно-сіра кішечка швидко і спритно видерлася на гілку і всілася біля братика. Потім виліз Кропивко.

— Я швидше за тебе виліз, — почав вихвалятися він і припав до гілки поруч із братом та сестрою.

— Ми не змагаємося на швидкість. Ми змагаємося на безпечність, — зауважив Біллішторм і махнув хвостом, щоб ліз Струмок.

Сірий котик подерся деревом, але коли вилазив на гілку, то його задні лапи зісковзнули й зачеберяли в повітрі.

— Допоможіть! — завищав він.

— Чіпляйся задніми лапами й підтягуйся вгору, — підбадьорювала його Листозірка.

Доклавши великих зусиль, Струмок підтягнувся й видерся на гілку.

— Таки виліз! — важко зітхнув він.

— Дуже добре, — нявкнув Біллішторм. — Тепер злазимо. По одному й повільно. Спочатку Кропивко.

Листозірка пригадала, як колись дуже давно мама вчила її лазити по деревах у лісі. Злазити завжди було важче, ніж вилазити.

Біллішторм підстрахував унизу Кропивка, а тоді Кролика і Струмка.

— Де Сливуня? — запитав він роззираючись.

І відразу пролунав переляканий вереск. Задерши голову, Листозірка побачила, що Сливуня сидить майже на самому вершечку дерева, вчепившись усіма лапами у зламану гілку.

— Не знаю, що робити! — скиглила кицька. — Боюся злазити!

— Чого ти туди подерлася? Ти мала сидіти на гілці внизу, — роздратовано нявкнув Біллішторм.

— Нам треба було ліпше за нею пильнувати, — тихо промовила до нього Листозірка. — Сливуню, я лізу до тебе.

Напруживши всі м’язи, Листозірка швидко подерлася стовбуром і дісталася Сливуні, яка тремтіла від страху.

— Я зараз упаду! — запхинькала мала.

— Ні, не впадеш, — заспокоїла Листозірка і доторкнулася до її плеча кінчиком хвоста. — Дивись, задню лапу опускаєш ось сюди…

Дуже поволі, чуючи підказки Листозірки, крихітна кішечка почала злазити з дерева. До Сливуні повернулася сміливість тільки тоді, коли вона дісталася найнижчої гілки й зістрибнула, приземлившись на Біллішторма, який ліг на землю відпочити.

Біллішторм підстрибнув, вишкірився і вдавано люто загарчав:

— Ох, зараз я тобі покажу, як стрибати на мене!

Сливуня тільки насмішкувато муркнула.

— І мені покажи! — запищав Кропивко і знову подерся на дерево, а тоді стрибнув на Біллішторма. — Я тебе не боюся!

Вояк закотив очі, зиркнувши на Листозірку. Всі четверо кошенят залізли на гілку і стрибнули вниз. А тоді плигали із задраними хвостами, а Біллішторм гарчав і змітав їх із себе лапами, не випускаючи кігтів.

Листозірка теж долучилася до гри: вдавала, нібито спить, доки одне кошеня не впало на неї і не скошлатило маленькими лапками їй шерсть над вухами.

«Вже й не пам’ятаю, коли так востаннє веселилася!» — подумала провідниця.

— Уперед, нападайте на цих звірів! — гукав Кропивко. — Кролику, Сливуню, заходьте з того боку.

Кошенята оточили Біллішторма та Листозірку й підкрадалися до них, як мисливці.

— Боїтеся? — нявкнула Сливуня.

— Бояться! — запищав Струмок. — Ми лютіші від вас!

— Пізно вже, — нарешті нявкнув Біллішторм. — Треба вертатися у табір.

Кошенята невдоволено запищали.

— Ми не втомилися, — заперечила Сливуня, — хочемо далі бавитися.

— Я знаю, але Папоротка буде переживати, де ви поділися, — сказала Листозірка, а тоді помітила, що на одну з найвищих гілок колючого дерева сів дрізд. — Бачите отого птаха? Біллішторме, як гадаєш, ти зможеш його спіймати?

Біллішторм поглянув угору, його очі примружилися.

— Думаю, що зможу.

— Тоді спробуй. А ви дивіться, як полюватиме справжній вояк Небесного Клану.

Кошенята, затамувавши подих, зачаровано спостерігали за Білліштормом. Він вистрибнув на дерево і повільно поліз угору, намагаючись не зачепити гілки, на якій сидів птах. Листозірка аж замилувалася його вправністю.

«Він чудово стрибає і лазить по деревах, — подумала вона. — Біллішторм, вочевидь, справжній нащадок Небесних котів».

Біллішторм поволі, дуже обережно просувався вздовж гілки, аж доки не опинився на відстані стрибка від птаха. Останньої миті дрізд спробував злетіти, але вояк устиг схопити його сильними лапами. Біллішторм зістрибнув по гілках униз і кинув обм’яклого птаха перед кошенятами.

— Ну ти і спритний! — запищав Кролик.

— І я так хочу, — нявкнув Кропивко. — Навчи нас.

— Якось іншим разом, малята, — пообіцяла Листозірка.

— Пригощайтеся, — нявкнув Біллішторм, підштовхнувши здобич до кошенят. — Дрізд дуже смачний.

Кошенята скупчилися навколо птаха, борюкаючись за змогу першим ухопити шматок здобичі.

— Я такої смакоти ще не їла! — мовила Сливуня, підвівши голову з прилиплим до носа пір’ям.

Коли кошенята доїли, сонце вже почало сідати.

— Ходімо, — нявкнула Листозірка. — Тепер нам дійсно треба йти в табір.

— Не хочу… — засперечався Кропивко, але так і не договорив, бо широко позіхнув. — Хочу лізти на дерево…

— Тепер ти полізеш хіба що у своє гніздо, — сказав йому Біллішторм, огорнувши кошенят хвостом. — Ходімо.

Спотикаючись від утоми, кошенята допленталися за Листозіркою до Валяви, де на них уже чекала Папоротка.

— Дякую вам! — вигукнула світло-брунатна кішка. — Вони були чемні?

— Навіть дуже, — запевнив її Біллішторм.

— Як добре! А я допомогла Конюшинохвостій облаштуватися в новому кублі. Вона от-от має народити.

— Ти дозволиш нам бавитися з її кошенятами? — сонно промуркотіла Сливуня.

— Спочатку ви не зможете з ними бавитися, — пояснила їм мама. — Вони будуть дуже малесенькі. Тепер подякуйте Листозірці й Біллішторму за те, що за вами пригледіли.

— Дякуємо, — відповіли тоненькими голосками всі четверо.

— Завтра ще будемо бавитися? — благально запитав Кропивко.

— Побачимо, — промуркотіла Листозірка. — Тепер ідіть з мамою. — Кошенята попрощалися і пішли в ясла. — Не знаю, як тільки бідолашна Папоротка дає їм раду, — сказала вона Біллішторму, проводжаючи поглядом королеву, яка підганяла свою малечу вгору стежкою до ясел. — Аж у голові гуде!

— І в мене, — погодився Біллішторм. — Але вони — пречудові кошенята. Мені сподобалося з ними гратися.

— Гаразд, тобі вже час іти додому і провідати Крутьколапа, — нявкнула Листозірка. — Скажи йому, щоб найскоріше одужував. Ми чекаємо на нього.

— Добре, скажу, — Біллішторм легенько поплескав її по плечі кінчиком хвоста і попрямував стежкою, що вела на гребінь улоговини.

Хоча Листозірка дуже втомилася від малечі, ігри з кошенятами поліпшили їй настрій і сповнили радістю.

Її лапи налилися енергією. Листозірці закортіло щодуху помчати вздовж гребеня скелі — так, щоб вітер куйовдив шерсть. Покачатися в шелесткім листі під деревами.

«Та ні, ти ж уже не кошеня, — нагадала вона собі. — Ліпше піти з’їсти шматок соковитої здобичі».

На серці в Листозірки вже давно не було так легко, і вона побігла до однокланівців, які вечеряли біля кагату.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Ідучи мокрою від роси травою, Листозірка озирнулася на котів з прикордонного патруля.

— Куцаню, не відставай, — сказала вона. — Знаю, що щурів більше немає, але недобре ходити тут поодинці.

— Вибач, — кіт із території Двоногів пришвидшив крок і став біля Пелюстконосої. Намагаючись приховати позіхання, він додав: — Ніяк не можу звикнути так рано вставати.

— Згодом звикнеш, усі звикають, — запевнила його Пелюстконоса.

Листозірка кивнула, і коти рушили далі. Над деревами небо стало блідим і чистим — заповідався сонячний спекотний день. Було чути тільки шелест трави і тихе шурхотіння гілля.

Діставшись до галявини, де вони билися зі щурами, Листозірка зупинилася скуштувати повітря і майже одразу закашлялася від смороду з купи сміття Двоногів. Запах щурів був слабким і старим. Вони не поверталися.

— Відчуваю якогось кота, — тихо нявкнула вона за мить. — Вишнехвосто, а це часом не той самітник, про якого ти казала?

Воячка теж скуштувала повітря.

— Так, це він, — підтвердила вона. — Запах свіжий. Він знову сюди приходив.

Листозірка ступила кілька кроків, ідучи за запахом. Слід вів через кордон у напрямку території Двоногів, але вона вже сумнівалася, що його залишив хтось із кицюнь. Бо запах був насичений і зарізкий як на домашнього кота, а Двоногами навіть не пахло.

— Підемо по сліду? — запитала Вишнехвоста, дряпаючи лапами землю у траві.

Листозірка задумалася.

— Мабуть, ні, — зрештою нявкнула вона. — Це єдиний запах, тому самітник не міг украсти нашої здобичі. Але треба попередити Клан, щоб усі були насторожі.

«Чи правильно я зробила? — питала вона себе подумки, ведучи патруль поміж деревами до табору. — Яке рішення ухвалив би на моєму місці Вогнезір?»

Діставшись верхівки улоговини, Листозірка з радістю помітила на стежці до табору Біллішторма. Але її радість одразу ж випарувалася, коли вона зрозуміла, що вояк був без свого новака. Провідниця прискорила крок і наздогнала рудо-білого кота, що вже спустився.

— Привіт. Що сталося з Крутьколапом? Як він там?

Біллішторм обернувся на її голос. Погляд його зелених очей тільки підтвердив побоювання Листозірки.

— Не знаю, — відповів вояк. — Я пішов до гнізда Крутьколапа, але не знайшов його там. Він не відповів мені, скільки його не кликав. Гадаю, Двоноги зачинили Крутьколапа.

Листозірку охопили погані передчуття. Раніше Крутьколап ніколи не мав клопоту з тим, щоб піти від Двоногів.

— Може, він іще не очуняв від учорашньої пригоди? — припустила вона. — Треба буде…

Радісний вереск кошенят Папоротки обірвав її на півслові.

— Біллішторме! — пищав Кропивко. — Ми на тебе так чекали! Ходи з нами бавитися!

— Знову стань тим страшним звіром! — попросила Сливуня. — І ти, Листозірко. Ти була така страшна!

— Доведеться почекати, — сказав Біллішторм. — Вам і так дуже пощастило, що цілий вечір з вами була провідниця Клану.

Листозірка смикнула вусами, приховуючи усмішку.

— Трохи пізніше, малята, — нявкнула вона. — Мені треба перевірити патрулі.

Поки вона говорила, до кошенят підбігла розгнівана Папоротка:

— Ви знову причепилися до Листозірки і Біллішторма? — гримнула вона на кошенят. — Зараз же ідіть за мною. Сьогодні ви ще навіть не вмивалися!

Винувато зиркнувши на Листозірку, королева повела кошенят на плаский камінь біля води і швидко заходилася вилизувати Кролика.

— Біллішторме, підеш на полювання? — нявкнув Гострокіготь, підходячи з Палимоном і Горобцешубом. Рудо-білий кіт кивнув, і воєвода махнув хвостом у бік стежки, де Осовус уже чекав із М’ятолапкою, Дрібнохмаркою та Макґайвером. — Тоді мерщій приєднуйся до патруля.

Біллішторм схилив голову перед Листозіркою і побіг до котів, яких Осовус повів уздовж потоку.

Гострокіготь, збираючи свій патруль, підкликав хвостом Вугля, який саме вилизував лапи біля кагату свіжини.

— Спробуємо піти в ліс біля щурячої купи, — нявкнув воєвода до Листозірки.

— Добре, — відповіла провідниця. — Але будьте насторожі, бо там ходить якийсь самітник. Сьогодні мій патруль знову занюшив його слід.

— Гаразд, — Гострокіготь коротко кивнув і повів патруль стежкою вгору.

Небесні коти розподілили обов’язки на день і розійшлися. Листозірці теж кортіло чимось зайнятися, бо в ній кипіла енергія і вона не могла просто сидіти на сонечку. «Піду подивлюся, як там бігає здобич, — вирішила провідниця. — Вже цілу повню не полювала наодинці».

Підіймаючись стежкою, Листозірка побачила біля вояцького кубла Кору, яка сиділа й дивилася кудись у далечінь. Коли на неї лягла тінь Листозірки, кішка одразу стрепенулася.

— Ой, ти мене налякала, — нявкнула вона. — Щось я задумалася… Шукаєш когось із вояків? Усі вже пішли на полювання.

— Ні, сама хочу трохи пополювати.

— Можна я піду з тобою? — трохи повагавшись, спитала Кора.

— Ходімо, — відповіла Листозірка, приховуючи подив.

Кора здавалася провідниці найбільш замкнутою серед котів з території Двоногів — завжди тримала свої думки при собі, хоча була дуже ввічливою й охоче брала участь у житті Клану, якщо її запрошували.

Спочатку чорна кішка крокувала позаду Листозірки, а коли вони піднялися на гребінь улоговини й рушили вглиб лісу, пішла поряд із провідницею.

— У нас, мабуть, інше полювання, ніж на території Двоногів, — зауважила Листозірка. — У вас там ростуть дерева?

— Небагато, — відповіла Кора. — Кілька дерев і кущів у садках Двоногів.

— На яку дичину ви полюєте?

— Переважно на птахів.

Листозірка хотіла будь-що розговорити мовчазну кішку.

— Палимон каже, що ви їсте щурів.

Кора кивнула:

— Вони на смак не дуже, але щури — це їжа.

Листозірка нарешті здалася й більше нічого не питала. Дві кішки крокували мовчки, аж доки провідниця не почула лопотіння крил й не відчула запах дрозда. Задерши голову, вона помітила птаха, що сидів на низькій гілці дерева неподалік.

«Якщо полізу на дерево, то він мене побачить ще до того, як я дістануся до нього», — розмірковувала Листозірка.

Помахом хвоста провідниця дала знак Корі залишатися на місці, а сама поповзла високою травою до бука, чиє гілля перепліталося з гіллям ясена, на якому сидів дрізд. Напруживши м’язи, вона стрибнула на стовбур і подерлася вгору, доки не опинилася вище за свою здобич.

Раптом птах зрозумів, що на нього полюють. Щойно він розгорнув крила, як тієї ж миті на нього каменем упала Листозірка. Дрізд намагався злетіти, але кішка міцно вчепилася кігтями в його крило. Птах затріпотів, несамовито б’ючи вільним крилом. Провідниця стрибнула на нього зверху й одним укусом перегризла горло.

— Аж не віриться! — нявкнула Кора, коли Листозірка зістрибнула з дерева зі здобиччю в зубах.

— Це не так уже й складно. Коли наступного разу підемо на полювання, я тебе навчу.

— Дякую, але мені таке вміння заледве чи пригодиться, — відповіла Кора.

— Що? — у провідниці аж морозом сипонуло поза шкурою. — Хочеш від нас піти?

Щоб не дивитися Листозірці у вічі, Кора зніяковіло опустила голову і прилизала хутро на грудях.

— Я… е… Ну, я не знаю. Від мене не залежить, — пробубоніла кішка.

— Залишайтеся в нас, скільки вам потрібно, — швидко випалила Листозірка і трохи злякалася свого надмірного запалу. Та зрештою провідниця зрозуміла, що сказала правду. Четверо прибулих котів чудово освоїлися у Клані, і життя в улоговині стало радіснішим і жвавішим. — А там, на території Двоногів… може, щось таке сталося, що змусило вас покинути ті місця? Може, ви на щось чекаєте і тоді повернетеся туди?

Кора перелякано закліпала.

— Ну, ми… — почала вона невпевнено й одразу змовкла. — Дивись! Миша!

Листозірка не бачила ніякої миші й навіть була подумала, що Кора все вигадала. А тоді провідниця помітила маленьку брунатну істоту, що гризла насіння під корінням дуба.

Кора побігла до неї, нітрохи не думаючи про те, що миша відчує тупіт її лап. Хруснула суха гілочка — і миша шуснула вбік, але не встигла втекти, бо кішка додала швидкості і хляпнула по ній лапою.

— Чудово, — нявкнула Листозірка, коли Кора принесла їй здобич. «Якби я побачила, що так полює новачка, то подумала б, що виховник нічого її не навчив». — Тільки треба уважніше дивитися під лапи, — додала вона обережно. — Тоді ти не наступиш ненароком на гілку чи на сухе листя. І тримай хвіст догори, щоб не черкав по шелесткому підліску.

— Дякую, Листозірко, — засапана Кора поклала мишу біля дрозда. — Стільки всього треба пам’ятати!

— Ці навички тобі пригодяться, навіть якщо ти полюватимеш не в лісі, а на території Двоногів, — нявкнула Листозірка.

— Звісно, — з несподіваною теплотою в голосі відповіла Кора.

«Ми могли б стати близькими приятельками, — подумала Листозірка. — Може, вона таки залишиться?»

Запорпавши здобич, щоб потім забрати її до табору, Листозірка помітила білку, яка перебігала галявину за кілька лисячих хвостів від неї. Тваринка на мить завмерла біля порослого плющем дерева і шмигнула поміж коріння. Листозірка кінчиком хвоста легенько торкнулася плеча Кори і смикнула вухами в бік здобичі.

— Зможемо вполювати? — зашепотіла Кора. — Вона ж вилізе на дерево.

— Варто спробувати, — промурмотіла Листозірка. — Я вилажу на дерево першою, а тоді ти заганяєш туди білку, і вона потрапляє мені в лапи.

У Кори засяяли очі.

— Добре!

Листозірка підійшла до дерева, зробивши велике півколо, щоб не сполохати білку. Вилізла стовбуром і вмостилася в розвилці гілок у гущавині плюща. Білка й досі шмигала в корінні.

Листозірка махнула хвостом, даючи Корі знати, що вона вже на потрібному місці. Чорна кішка заверещала і помчала до дерева. Білка підвела голову, на мить завмерла від несподіванки, а тоді швидко полізла вгору.

Листозірка вискочила з-під заростів плюща, вишкірилася й загарчала. Перелякано запищавши, білка знову стрибнула на землю, де її настигла Кора. Чорна кішка стрибнула на втікачку і кігтями розпанахала їй горло. Вивірка смикнулася й обм’якла.

Провідниця зістрибнула з дерева й підійшла до Кори, яка з гордо піднесеною головою стояла біля здобичі.

— Полювання на славу!

— Тут твоя заслуга, — відповіла Кора.

— Нас обох, — виправила її Листозірка. — Ми ж полювали разом.

Вертаючись до табору з багатою здобиччю, Кора стала геть тихою. Листозірка сподівалася, що вона, можливо, обмірковує сказане про повернення до території Двоногів.

«Треба дізнатися, навіщо вони насправді сюди прийшли. Що Палимон і його друзі хочуть від нас?»

Поклавши впольовану здобич до кагату, Листозірка почула сердиті голоси. Провідниця обернулася й побачила на березі ставка Чорнодряпку та її новачку Веснянколапку; їхнє хутро здибилося, а очі палали яскравим вогнем. Обидві кішки — завжди такі врівноважені й тихі — тепер чогось сварилися. Листозірка вирішила дізнатися, в чому справа.

— Не для того я приходжу в улоговину, щоб сидіти і вмиватися, чекаючи на тебе! — прошипіла Чорнодряпка. — Сьогодні ти пропустила тренування.

— Я не мала як прийти! — відповіла Веснянколапка. — Я допомагала Луноспівій, носила трави, бо в Кролика розболівся живіт.

— Це не входить у твої обов’язки, — Чорнодряпка ляснула хвостом по землі. — Луноспіва — не твоя виховниця.

— А шкода! — випалила Веснянколапка.

Чорнодряпка не встигла відповісти, бо втрутилася Листозірка:

— Веснянколапко, ніколи не розмовляй так зі своєю виховницею, — гримнула вона. — Ти маєш поважати Чорнодряпку. Негайно попроси пробачення.

Очі Веснянколапки розчахнулися від страху, коли вона зрозуміла, що провідниця чула їхню сварку.

— Вибач, Чорнодряпко, — пробубоніла новачка.

Чорнодряпка коротко кивнула, шерсть на її карку почала влягатися.

— Надалі, — провадила Листозірка, — перед тим як виконувати доручення Луноспівої, маєш відпроситися в Чорнодряпки.

— Але… — Веснянколапка хотіла заперечити, але передумала. — Добре, Листозірко, я зрозуміла.

— Гаразд. Чорнодряпко, ще залишається трохи часу перед тим, як ви підете додому. То, може, ще потренуєш Веснянколапку?

— Аякже, — Чорнодряпка покликала новачку помахом хвоста, і вони рушили до тренувального майданчика.

Веснянколапка брела за виховницею з похнюпленою головою, ледь переставляючи лапи.

Щойно кішки пішли геть, Листозірка попрямувала до кубла Луноспівої. Медикішка саме вигулькнула з печери і чекала на провідницю на вході.

— Я все чула, — нявкнула Луноспіва. — Вибач, Листозірко. Я не знала, що Чорнодряпка чекає на Веснянколапку.

— Трохи не так, — почала Листозірка, зрозумівши, що Луноспіва не бачить своєї помилки. — Перед тим як давати чужій новачці доручення, маєш попросити дозволу в її виховниці.

— Чорнодряпка надто сувора до Веснянколапки, — вела своє Луноспіва, ніби й не чула докору від Листозірки. — Усі тепер думатимуть, що бідна новачка щось страшне накоїла.

Провідниця ледве втрималася від різкої відповіді, бо Луноспіва не розуміла, про що йдеться.

— Не забувай, що Веснянколапка — насамперед майбутня воячка, — нагадала вона медикішці.

— А я думала, що вона передусім Небесна кішка, — різко відказала Луноспіва.

У Листозірки стиснуло живіт. «Мені не треба сваритися з Луноспівою!» На її щастя, саме тієї миті до табору повернувся Гострокіготь зі своїм мисливським патрулем — Палимоном, Куцанем і Горобцешубом. Побачивши Листозірку, воєвода погукав її і прискорив крок.

— Поговоримо пізніше, — буркнула Листозірка до Луноспівої і побігла до Гострокігтя.

— Усе добре?

— Усе чудово, — відповів Гострокіготь.

Він не сказав Листозірці, де вони були й чому повернулися без здобичі. «Але ж вони ходили на полювання», — розгублено подумала вона.

Гострокіготь підійшов до провідниці ближче, і вона відчула запах Громошляху. Її хутро наїжачилося. «Невже вони були на території Двоногів?»

Вона вже хотіла була запитати про це, але мовчки похитала головою. Не варто допитувати воєводу. Якби він туди ходив, то сказав би.

Ніби підслухавши її думки, Гострокіготь промовив:

— Треба поговорити з тобою віч-на-віч. Може, он там, трохи вище?

Не чекаючи відповіді, воєвода обернувся й пішов стежкою вгору. Листозірка рушила за ним, у неї всередині все стиснулося від недоброго передчуття. «Невже він хоче розповісти мені про якісь загрози з території Двоногів?»

— Що там таке? — нетерпляче спитала провідниця, щойно вони піднялися.

Гострокіготь задумливо дивився вниз на улоговину.

— Хотів поговорити про котів із території Двоногів, — сказав він. — Вважаю, вони заслуговують на те, щоб стати вояками Небесного Клану.

Листозірку не здивували слова воєводи. Вона вже давно здогадувалася про його наміри.

— Вони самі цього хочуть? — поцікавилася провідниця.

— Я їх не питав, — зізнався Гострокіготь, — але впевнений, що хочуть. Вони виконують усі вояцькі обов’язки й ніколи навіть не натякають на те, що підуть від нас.

«Та невже?» — Листозірка пригадала розмову з Корою сьогодні вранці. Чорна кішка явно не вірить, що вони залишаться тут назавжди. Але вона висловилася настільки туманно, що Листозірці не хотілося розповідати про це Гострокігтеві.

Стоячи біля воєводи, Листозірка побачила згори, як Палимон і Вугіль їдять свіжину біля кагату разом з Горобцешубом та Вишнехвостою. Куцань бавився з новаками — вони намагалися перестрибнути через хвости одне одного, а Кора сиділа біля кубла Луноспівої і розмовляла з медикішкою. Ніхто навіть не подумав би, що пришлі коти чимось відрізняються від решти Небесного Клану.

«Мені дуже не хотілося почути від Кори, що вони колись підуть від нас, — пригадала Листозірка. — Може, дійсно потрібно їх запросити стати повноправними членами Небесного Клану?»

— Ти маєш рацію, — нявкнула вона до Гострокігтя. — Настав час вшанувати їх і висвятити на вояків.

У Гострокігтя схвально зблиснули очі.

— Радий, що ти погодилася. Якщо хочеш, то я поговорю про це з Палимоном.

— Гадаю, не варто. Ми вшануємо їх на очах у всього Клану. Вони, може, і не залишаться, але як ми можемо ще їм віддячити?

Гострокіготь замислився на мить, а тоді швидко кивнув:

— Гаразд. Коли ти хочеш про це оголосити?

Листозірка витягла передні лапи і вигнула спину, розслабляючи напружені м’язи плечей.

— Вже зараз.

Разом із Гострокігтем Листозірка спустилася в улоговину. Роззирнувшись, вона побачила Чорнодряпку й Веснянколапку, які поверталися з тренувального майданчика. Провідниця із задоволенням зауважила, що кішки вже не тримали зла одна на одну, хоча сьогоднішнє тренування й було коротким. Пелюстконоса й Полинолап ішли майже одразу за ними. Вишнехвоста, Макґайвер і Клаптеніг готувалися в останній на сьогодні прикордонний патруль; Папоротка завертала кошенят, заганяючи їх до ясел.

А от Біллішторма ніде не було видно. Листозірка здогадалася, що він повернувся до території Двоногів провідати Крутьколапа.

Напруживши м’язи, провідниця вистрибнула на Валяву й вигукнула:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Валявою на віче Клану!

Небесні коти здивовано витріщилися на Листозірку. М’ятолапка прожогом вистрибнула з кубла й помчала вниз до інших новаків. Землезуб виставив голову з вояцького кубла і вирячив очі так, наче очікував побачити зграю борсуків, що сунуть згори в улоговину. Потім вигулькнула голова Осовуса, який підштовхнув Землезуба ззаду, щоб він ішов униз стежкою.

Рінесмерк, Стрибожар і Дрібнохмарка прибігли від річки. Дрібнохмарка поклала до кагату полівку, яку несла в зубах, і тільки тоді всілася біля братів. З кубла у верхній печері визирнула Конюшинохвоста, але з місця не зрушила.

— У житті Небесного Клану настав дуже важливий день — проведення церемонії посвячення у вояки нових котів, — оголосила Листозірка.

Вона побачила, як злякано перезирнулися М’ятолапка з Полинолапом, а тоді новачка похитала головою і стенула плечима. Вони добре розуміли, що до них ще черга не дійшла, але ніхто навіть подумати не міг, що Листозірка вирішила висвятити на вояків новоприбулих котів.

— Палимоне, Вуглю, Коро й Куцаню, будь ласка, вийдіть наперед.

Здивовані зойки пролунали над юрбою, коли четверо зніяковілих гостей підійшли до Валяви. Коти з території Двоногів мали спантеличений вигляд, а Кора ще й була настороженою, ніби боялася, що провідниця розповість усім про їхній намір піти з улоговини.

Листозірка вперлася лапами в теплий камінь.

— Хоча ці коти не народилися і не виросли в Небесному Клані, вони володіють усіма необхідними вояцькими навичками і готові стати повноправними Небесними котами. — Провідниця глянула в небо, що взялося багрянцем призахідного сонця. — Я, Листозірка, провідниця Небесного Клану…

— Почекай, — перебив її Палимон. — Ти хочеш висвятити нас на вояків?

Позаду нього пролунали перелякані зойки. Нікому не дозволено перебивати церемонію — а тому, хто отримував нове вояцьке ім’я, й поготів!

— Так, хочу! — затинаючись, відповіла Листозірка, раптом злякавшись, що він відмовиться.

Провідниця пильно дивилася на Палимона, намагаючись зрозуміти, про що він думає, але в його очах вона нічого так і не прочитала. «Я ж зовсім не знаю цього кота», — Листозірку раптом охопила паніка. Зиркнувши на Гострокігтя, провідниця побачила, що він настільки ж стривожений і розгублений, як і вона.

«Ти мав рацію, — подумала Листозірка. — Треба було дозволити тобі спочатку поговорити з Палимоном».

Коти з території Двоногів збилися у тісний гурт. Тихо перемовляючись, вони час від часу скоса зиркали на Листозірку. Нарешті всі четверо підвели голови й поглянули на провідницю.

— Гаразд, — нявкнув Палимон. — Продовжуй.

Він і його товариші були зацікавлені й навіть задоволені, але Листозірка розуміла, що ці коти не мають ані найменшого уявлення про важливість церемонії. «Вони не належать до Клану, — раптом усвідомила Листозірка. — І для них це ніяка не честь».

Та відступати вже було пізно. Листозірка набрала повні груди повітря й повела далі:

— Закликаю своїх предків-вояків глянути на цих чотирьох котів. Перебуваючи в таборі, вони пізнали наш шляхетний правильник, і я представляю їх вам як повноправних Небесних вояків. — Зістрибнувши вниз, вона стала перед гостями. — Палимоне, Коро, Вуглю і Куцаню, чи присягаєтеся ви дотримуватися вояцького правильника, а також захищати та відстоювати інтереси Клану навіть ціною власного життя?

— Присягаємося, — відповіли всі четверо.

«Кора ніби трохи завагалася, — зауважила для себе Листозірка. — Чи мені це тільки здалося?»

— Тоді я, наділена силою Зоряного Клану, нарікаю вас вашими вояцькими іменами, — провадила вона. — Палимоне, відтепер…

Палимон підняв хвіст:

— Зажди.

— Так… слухаю тебе, — Листозірка намагалася приховати роздратованість у голосі.

Це вже вдруге її перебивають. Вони геть не розуміють важливості цієї церемонії.

— Ми залишимо наші імена, — нявкнув Палимон.

Листозірка здивовано зиркнула на нього. Невже Зоряний Клан таке дозволить? Хоча денні вояки теж іноді залишали собі старі імена.

— Ми вважаємо, що зміна імені не змінить нас, — пояснив Вугіль. — Ставши частиною Клану, ми не станемо іншими.

Листозірка вирішила, що це досить слушна думка, і помітила, як Гострокіготь згідно кивнув.

— Гаразд, — нявкнула вона, швидко підбираючи слова, якими хотіла завершити церемонію. — Зоряний Клан високо шанує вашу відвагу і вміння, а ми вітаємо вас…

— Що це за неподобство? — долинув із-за спини Листозірки обурений нявкіт.

Вона обернулася і побачила Гарвімуна, який прожогом спускався в улоговину з боку тренувального майданчика. Денний вояк проїхався на лапах по землі й різко загальмував.

— А чому це ти їх висвячуєш на вояків? — невдоволено спитав він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

Усі голови обернулися до денного вояка. Очі Гарвімуна люто виблискували, а хутро наїжачилося так, що він здавався удвічі більшим, ніж зазвичай.

— Саме так, чому? — зухвало повторив він.

— Навіть не знаю чому, — під’юдив його Горобцешуб. — Може, тому що вони хоробрі, віддані і спритні, а ще вправні мисливці. Чи таке тебе не влаштовує?

— Але ж вони не пройшли належного навчання, — зауважила Чорнодряпка.

— Їм не потрібне навчання, — різко відказав Клаптеніг.

Веснянколапка присунулася ближче до своєї виховниці й підтримала її:

— Я впевнена, що вони навіть вояцького правильника не знають!

— Як і обов’язків новаків, хіба ні? — вигукнув Полинолап із бунтівним блиском в очах. — Ми ж усі маємо їх виконувати!

Листозірка піднесла хвіст, закликаючи до тиші. Її страшенно розлютив Гарвімун, який нахабно перервав церемонію. Він збурив Небесних котів, які почали його підтримувати, хоча досі тримали свої думки при собі. Та водночас провідниця відчула укол провини, адже в їхніх словах усе ж таки була частка правди.

— Не треба тут настовбурчувати хутро, — мовила вона. — Ми з Гострокігтем вважаємо, що в такий спосіб висловлюємо нашу вдячність гостям за все зроблене ними для Небесного Клану. Вони перейняли наші вміння, а ми — їхні, про які раніше навіть не знали. Чи можемо ми після цього ставитися до них як до новаків? Я впевнена, — додала Листозірка, перш ніж Гарвімун устиг знову щось заперечити, — що вони охоче допомагатимуть нам і з новацькими обов’язками, щоб дізнатися все про життя Клану.

Гості перезирнулися між собою з таким виглядом, ніби не дуже були в цьому впевнені.

— Якщо наше посвячення викликає стільки клопоту… — пробуркотіла Кора.

— Це моє рішення — та й по всьому! — Листозірка підвела голову і пильно окинула оком котів перед собою.

Ніхто не наважився відкрито кинути їй виклик і перервати завершення церемонії. Провідниця відчула на собі зелений погляд Гострокігтя й помітила, як він схвально кивнув.

— Палимоне, Зоряний Клан високо шанує твою відвагу і вміння, — провадила вона. — Ми ж вітаємо тебе як повноправного члена Небесного Клану. — Вона поклала підборіддя на голову Палимона, і той, повагавшись, лизнув її у плече, а тоді відійшов назад до Горобцешуба.

Висвятивши на вояків усіх гостей, провідниця ще більше засумнівалася у своєму рішенні, адже церемонія без надання котам вояцьких імен здавалася їй не зовсім правильною.

— Палимон! Кора! Вугіль! Куцань!

Кілька котів Небесного Клану вигукнули імена нових вояків, але багато хто, як зауважила Листозірка, мовчав. Гарвімун узагалі повернувся спиною до Валяви, не бажаючи дивитися на завершення церемонії. Чорнодряпка й Веснянколапка, Макґайвер і Полинолап… «Мені треба пильнувати за ними, щоб вони не наробили біди. Дрібнохмарка теж мовчала, — Листозірка відчула неприємний холодок у животі. — А ще Мохошубка, Осовус і Конюшинохвоста. О великий Зореклане! Прошу тебе, не дай статися розколу в Клані».

Коли всі голоси стихли, наперед вийшов Палимон і шанобливо схилив голову перед Листозіркою.

— Дякую тобі від усіх нас, — нявкнув він. — Упевнений, що нам є чого повчитися одне в одного.

— Так, я також упевнена, — відповіла Листозірка.

Та насправді її досі мучили сумніви. Церемонія не відбулася, як належить, і до того ж ці четверо нових вояків Клану точно щось від неї приховували.

«А ще треба серйозно поговорити з Гарвімуном, який мало не зірвав церемонію, — подумала вона, відчувши, що гнів і досі обпікає її зсередини. — Але що йому сказати?»

Гарвімун уже пішов з улоговини додому, і за ним рушили Макґайвер, Чорнодряпка та Веснянколапка. Вони навіть не попрощалися.

Решта котів зібралися біля кагату, щоб повечеряти і привітати новоспечених вояків.

— Цієї ночі ви маєте чувати і пильнувати табір, — нагадав їм Гострокіготь.

— Не хвилюйся, — запевнив Куцань. — Якщо прокрадеться якийсь щур, то ми швидко йому вуса повисмикуємо!

Листозірці не надто хотілося приєднуватися до гурту. Вона вибрала собі горобця з кагату, кілька разів неохоче перевернула його і побрела до свого кубла.

— Щось ти сумна? — гукнула до неї Луноспіва, коли Листозірка проходила повз.

— Усе добре, — коротко відповіла провідниця, пам’ятаючи про холодок, що виник у їхніх стосунках через Веснянколапку.

Листозірка відчувала на собі пильний погляд медикішки, аж доки не дійшла до свого кубла.

Лежачи у гнізді, Листозірка не могла позбутися тривожних думок: «Чи дійсно цим котам судилося стати Небесними вояками? Але ж нам потрібно якнайбільше вояків, щоб Клан процвітав, хіба ні?»

Вона знову згадала про пророцтво від брунатного смуганя, якого побачила уві сні: «Настане зеленлист і принесе ще страшніші бурі. Якщо Небесний Клан хоче вижити, нехай глибше пускає коріння».

А тоді у пам’яті зринув ще один сон — про страхітливу повінь, що повиривала в улоговині дерева з корінням і позмивала котів бурхливим потоком.

«Чи достатньо я пустила коріння? — загадалася вона. — Чи витримає Клан випробування наступною бурею?»

Змучена тривогами, вона заплющила очі й одразу опинилася на пласкій, порослій травою ділянці на верхівці улоговини.

На небі сяяли зорі Срібносмуги, але на території Двоногів нічого навіть не мерехтіло, наче вона була набагато далі, ніж зазвичай.

Усе навколо застигло, навіть вітерець не шелестів у траві.

Раптом на узліссі щось зашурхотіло, і з-поміж дерев з’явився блідо-сірий кіт із білими плямами. Коли він рушив до Листозірки, у його хутрі й навколо лап замерехтіли сріблястим інеєм зорі.

— Хмарозір! — прошепотіла вона.

Колишній провідник Небесного Клану дивився на неї блідо-блакитними очима, що сяяли, неначе два крихітних місяці.

— Листозірка, — привітався він, схиливши голову. — Радий тебе бачити.

— І я рада тебе бачити, Хмарозоре, — відповіла Листозірка. — Маєш для мене послання?

Зоряний провідник не відповів. Листозірка затамувала подих, побачивши котів, що наближалися до неї зусібіч. Вона впізнала Плямолистку і пішла назустріч, вдихаючи її солодкавий запах.

— Вітаю тебе, Плямолистко, — нявкнула Листозірка, але медикішка тільки мовчки дивилася на неї.

Листозірка відчула дивний спокій в оточенні вояків із зорями в хутрі. Крім Плямолистки і Хмарозора, ніхто наче й не помічав її присутності. Зоряні коти віталися одне з одним — дехто насторожено, дехто доброзичливо й дружелюбно, а дехто зупинявся, щоб лизнути товариша у вухо або погладити кінчиком хвоста його лискучий мерехтливий бік.

Листозірка побачила, як партнерка Хмарозора В’юнка торкнулася носом своїх двох кошенят. У Небесної провідниці радісно забилося серце, коли вона побачила в юрбі Дощошуба — сірого кота, що загинув у першій битві зі щурами.

Плямолистка підійшла до Листозірки так близько, що їхні шубки торкалися, і махнула хвостом до трьох котів, які крокували до своїх товаришів із Зоряного Клану. Першою ступала дуже поважна блакитно-сіра кішка з мерехтливим зоряним хутром і яскраво-блакитними, як небо в зеленлист, очима.

Позаду неї йшли граціозна білка кішка із сірими кінчиками вух і могутній білий кіт.

— Це Синьозірка, — нявкнула Плямолистка, показавши вухами на першу кішку. — Вона була провідницею Громового Клану, коли Вогнезір уперше прийшов до лісу.

Листозірка шанобливо вклонилася. Отже, це та кішка, що висвятила Вогнезора на вояка!

— Вогнезір казав мені, що вона була великою провідницею, — промовила Листозірка.

— А це Снігошубка, сестра Синьозірки, — вела далі Плямолистка, — і син Снігошубки Білошторм. Колись він був воєводою Вогнезора.

Листозірка закліпала, знітившись через те, що ці вояки прийшли аж із далеких небес, щоб побачитися з нею.

— Ласкаво просимо, — нявкнула вона тихо.

Відчувши коливання повітря позаду, Листозірка озирнулася. По її шкурі мишачими лапками пробігло тремтіння — перед нею стояв брунатний кіт, який казав пророцтво уві сні. Поруч із ним був ще більший від нього темно-брунатний смугань. Обидва коти стояли осторонь від юрби, уважно спостерігаючи за всіма.

Листозірка завагалася, чи вистачить їй сміливості підійти до них і заговорити, аж раптом почула голос позаду:

— Вітаю тебе, Листозірко!

Вона обернулася й побачила гарного кота з проникливими блакитними очима, в якому впізнала Небостража. Листозірку огорнуло тепло, коли вона зрозуміла, яким високим, сильним і пухнастим став колись миршавий старійшина.

— Дуже рада тебе бачити, Небостраже, — промуркотіла провідниця. — Чого ви тут зібралися? Не раз бачила вояків Зоряного Клану вві сні, але ніколи вас не було аж так багато.

— Давно Зоряний Клан отак не збирався, — відповів Небостраж. — А тепер усі зустрілися. І все завдяки тобі. Завдяки тобі і твоїм однокланівцям, бо ви створили новий Клан — такий відважний і відданий вояцькому правильнику, що кожен вояк пишався би приналежністю до нього. Відсвяткувати процвітання Небесного Клану зібралося п’ять Кланів!

Листозірка дивилася на зоряних вояків здивовано й радісно. Їй аж не вірилося: «Це ми зробили? Мій Клан?»

— Ми не завжди будемо тут, — попередив Небостраж, ніби здогадався, про що вона хоче його спитати. — Наші Клани живуть у різних місцях, і небеса не завжди для нас відкриті. Тому тішся сьогоднішньою зустріччю.

— Так, звісно! — вигукнула Листозірка, відчуваючи, як усе її єство сповнюється щастям, що ось-ось проллється через вінця, немов дощ із перевернутого листка. Як би ж то можна було стояти так вічно і ніжитись у шепітному зоряному теплі!

— Рушаймо на полювання! — вигукнув хтось.

Коти Зоряного Клану збилися докупи і, немовби косяк блискучої риби, попливли до лісу, ледь торкаючись трави довгою шерстю на животах і вихляючи хвостами.

Листозірка рушила разом із ними. Вона відчувала, як у всьому тілі пульсує енергія, немовби в ньому зароджується блискавка.

Нема нічого кращого на світі, як бути серед вояків, бігти поміж деревами, шукаючи здобич…

Листозірка тішилася своєю силою і спритністю, а її лапи аж іскрилися. Вона випустила з виду кота, який озвучив пророцтво, і його товариша, але поряд з нею мчала Плямолистка.

— Хапай цю мить! — гукнула зоряна кішка, і блиск у її очах підказав Листозірці, що ці слова мають особливе значення. — Хай би що ми робили, доля все одно здійсниться.

Листозірка заспокоїлася, тривоги її реального життя танули, як бурульки на сонці. Зоряні коти ніби казали їй насолоджуватися кожною миттю життя в Небесному Клані, бо майбутнє невідоме і сховане від неї, а жити треба теперішнім.

І якщо вона тепер за чимсь шкодувала, то тільки за тим, що не поговорила з котом, який наснився їй на дні улоговини.

«Небостраж і Плямолистка нічого не казали про бурю. Може, її взагалі не буде?»

Листозірка не могла знехтувати пророцтвами, але нічна зустріч її заспокоїла. Вона усвідомлювала, що Кланові треба готуватися до випробувань, треба тренуватися і вдосконалювати бойові навички бо тільки це від них і залежало. Та щойно лапи Листозірки полетіли над блискучою травою в чарівному лісі — вона перестала мучити себе думками про сховане від неї майбутнє.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

Листозірку розбудили кроки під її кублом. Кліпаючи від яскравого сонячного проміння, вона побачила голову і плечі Біллішторма, який зазирав усередину. Їй аж не вірилося, що вона так довго спала.

— Вибач, Листозірко! — Біллішторм зніяковіло шкрябав передніми лапами по долівці кубла. — Я не знав, що ти спиш.

— Нічого, — промуркотіла провідниця, широко позіхаючи.

Вона підвелась і скривилася від болю в натомлених м’язах. «Можна подумати, що й справді цілу ніч гасала лісом!»

— Заходь.

Листозірка почувалася так само зніяковілою, як і Біллішторм, тож заходилася обтрушувати хутро від моху й вмиватися.

— Маєш до мене якусь справу? — запитала вона.

— Хвилююся за Крутьколапа, — мовив Біллішторм, сидячи при виході з кубла. — Він і досі не виходить із гнізда Двоногів. Хочу переконатися, що з ним усе добре. А раптом його там силоміць тримають?

Кожна шерстинка на шкурі Листозірки стала дибки, провідниця припинила вмиватися й поглянула на денного вояка.

— Мені це все не подобається, — сказала вона. — Обов’язково дізнайся, що з ним.

Біллішторм опустив очі, пильно роздивляючись власні лапи.

— Ну, я гадав, що ми підемо разом.

Від хвилювання і недоброго передчуття серце у Листозірки забилося швидше.

— Я там нічого не знаю!

— Але я буду біля тебе, — запевнив її Біллішторм. — Покажу дорогу, куди йти.

«Листозірко, ти — боягузка!» — подумки сказала собі провідниця, пригадуючи нічний сон.

Радість, яку вона відчувала вночі, енергія, що пульсувала у її тілі, коли вона разом з іншими вояками Зоряного Клану полювала у лісі, додали їй відваги.

— Гаразд, — нявкнула провідниця. — Я піду з тобою. Тільки попереджу Гострокігтя.

На дні улоговини воєвода збирав патрулі.

— Куцаню, ти поведеш на полювання Клаптенога, Пелюстконосу й Полинолапа, — наказав він. — Палимоне, ти очолиш другий загін. Візьмеш Чорнодряпку, Веснянколапку і Вишнехвосту.

Листозірка помітила, що Чорнодряпка роздратовано махнула хвостом, підходячи до Куцаня, і почула, як Полинолап прошепотів на вухо матері:

— Я не хочу, щоб він мною командував! — новак люто зиркнув на Куцаня.

«Зоряний Клане, прошу тебе, зроби так, щоб вони звикли до нових вояків», — подумки звернулася провідниця до зоряних предків.

Гострокіготь здивовано закліпав очима, коли дізнався, що Листозірка йде з Білліштормом на територію Двоногів.

— Будь обережною, — нявкнув він. — Послухай, цей Біллішторм…

— Що? — обірвала його Листозірка.

Гострокіготь завагався, а тоді обтрусив хутро і відповів:

— Та ні, нічого. Не переймайся, Листозірко. Я тут за всім пильнуватиму.

Провідниця уважно поглянула на воєводу: може, він знає про територію Двоногів набагато більше, ніж говорить? Вона згадала розповіді Біллішторма про потаємні нічні походи Гострокігтя, але в очах воєводи не побачила нічого, крім стурбованості через її безпеку і готовності подбати про Клан. Важко зітхнувши, провідниця змусила себе на якийсь час забути про слова Біллішторма. Денний вояк ніколи б їй не збрехав, але вона також не вірила, що Гострокіготь утаїв від неї те, що могло зашкодити Клану.

Пронизливий вітер віяв над улоговиною, схиляючи додолу високу траву, поки Листозірка з Білліштормом підіймалися схилом. З чистого блакитного неба, на якому повисли кілька пухнастих хмаринок, ясно світило сонце. Листозірка знову пригадала свій сон, і коти, які супроводжували її вночі, ніби знову прийшли до неї, сповнивши повітря запахом історії безлічі повень. Спогади були такими яскравими, що вона аж здивувалася, побачивши поруч із собою тільки Біллішторма.

Наближаючись до території Двоногів, Біллішторм уповільнив крок.

— Зараз перетнемо Громошлях, — сказав він провідниці. — Там трохи лячно, але в цю пору має бути тихо. Далі — гніздо Двоногів, де живе собака. Він аж заходиться гавкотом, як побачить мене, але не переймайся, до нас цей пес не дістанеться. За гніздом є ще один Громошлях, а після нього проповземо під густими кущами…

— Добре, Біллішторме. Думаю, все минеться без неприємностей, — перервала його Листозірка.

Але її впевненість швидко зникла, щойно вони ступили на Громошлях, на якому за кілька лисячих хвостів від них стояла спляча потвора. «А що, як вона прокинеться?» — подумала Листозірка, наготувавшись дременути, як тільки потвора зареве і стрибне на неї.

Біллішторм повів її уздовж високого паркана, і Листозірка відчула запах собаки. Серце провідниці закалатало, щойно вона почула навіжений гавкіт. Та Біллішторм мав рацію: хоч пес несамовито дряпав паркан, але вирватися назовні й напасти на них не міг. Далі коти перетнули другий Громошлях. Його чорна поверхня липла до подушечок лап і так смерділа, що Листозірка аж зморщила носа. Вона шмигнула за Білліштормом у прогалину під парканом і вигулькнула під густими кущами. Зачіпаючи хутром на животі вогку землю, Листозірка протиснулася під найнижчими гілками.

Щойно вони вилізли з кущів, Біллішторм підніс лапу, зупиняючи провідницю. Від гнізда Двоногів їх відділяла гладенька галявина. Віддалік бавилися двоє кошенят Двоногів — радісно пищали і стрибали за кулястим різнобарвним предметом, який котили одне до одного.

— Що вони роблять? — зашепотіла Листозірка.

Біллішторм стенув плечима:

— Вони називають це м’ячем. Видно, отак тренують новаків. Мої Двоноги мені теж кидають м’яч, щоб я за ним бігав.

— І ти бігаєш? — запитала Листозірка.

Біллішторм зніяковіло лизнув себе у груди:

— Ти знаєш, це непогана розвага. І добра практика для полювання.

Листозірка весело замуркотіла.

Біллішторм побіг по моріжку, тримаючись у тіні кущів, щоб його не побачили кошенята Двоногів.

— Треба бути дуже обережними, — застеріг він Листозірку, наближаючись до наступного паркана. — Тут є собака, і Двоноги деколи його випускають походити навколо гнізда.

Листозірка відчула, як здибилося хутро на її загривку. Провідниця хотіла спитати, чи обов’язково їм іти цією дорогою, але передумала, щоб Біллішторм, бува, не вирішив, що вона злякалася. «Я його провідниця. Він має мене поважати».

— Гаразд, веди, — напружено нявкнула вона.

Біллішторм поповз уздовж паркана, аж доки не дістався місця з перегнилими дерев’яними дошками. Протиснувся під ними, а тоді знову запхав голову в діру:

— Усе добре, — прошепотів він. — Але лізь дуже тихо.

Листозірка пролізла крізь діру, відчувши, як перегниле дерево дряпнуло її по спині. Підвелася на лапи вже в кущах із темними листками і величезними пахучими квітами.

— Запах квітів не дасть собаці занюшити нас, — пояснив Біллішторм.

Пробираючись кущами за Білліштормом, у просвітах поміж гілками Листозірка кілька разів побачила того собаку — величезне клаповухе чудовисько з чорно-брунатним хутром. Пес лежав на кам’яному майданчику біля дверей гнізда Двоногів. Котів від нього відділяв тільки невеликий моріжок. Собака поклав голову на лапи й нібито спав.

Біллішторм із Листозіркою скрадалися попід парканом з іншого боку гнізда Двоногів. Провідниця трохи заспокоїлася, але й далі сторожко зиркала на собаку.

Від сильного запаху квітів у неї закрутило в носі; не встигли вони дійти до безпечного дальнього паркана, як Листозірка голосно пчихнула. Пес миттю зірвався на лапи і з грізним гавкотом помчав по моріжку.

— Втікаймо! — заверещав Біллішторм, підштовхуючи Листозірку вперед.

Провідниця побігла крізь кущі, їй здавалося, що вона вже відчуває на собі гаряче дихання пса. Огидний собачий сморід заполонив усе навколо, перебиваючи сильний аромат квітів.

Коти проскочили між двома кущами і швидко видряпалися на паркан. Біллішторм сів біля Листозірки, яка тремтіла, мов у лихоманці. Під ними на задніх лапах стояв собацюра, сягаючи передніми до половини паркана і гавкаючи з висолопленим язиком.

— Забирайся геть, блохастий, — зашипів Біллішторм. — Ганяй жуків.

Небесний вояк нітрохи його не боявся, тільки сердився. Обернувшись спиною до нападника, кіт спокійно пішов по крайці паркана. Листозірка побрела за ним, але одразу ж зупинилася, скам’янівши від страху, бо з наступного кубла Двоногів також долинув оглушливий гавкіт.

— Не зважай, — нявкнув Біллішторм, озираючись. — Цього собаку зазвичай тримають у запертому гнізді.

— Ну, «зазвичай» — це не завжди, — пробуркотіла Листозірка, ледь змусивши себе зрушити з місця.

Пройшовши кілька лисячих хвостів по крайці паркана, провідниця почула гуркіт — у великих вхідних дверях Двоногів відчинилися маленькі дверцята. У Листозірки все стиснулося всередині від страху. Але з дверцят виліз не собака, а темний смугастий кіт із нашорошеними вухами, від якого війнуло знайомим запахом.

— Дрібновус! — зойкнула Листозірка. — Ні… вибач… Гутч! — Вона зістрибнула з паркана й побігла садом, щоб поноськатися з темним смуганем.

Біллішторм повільно рушив за нею.

— Ви знайомі? — здивовано запитав він.

— Так, — відповіла Листозірка. — Гутч колись був Небесним вояком. Ще за часів Вогнезора. Але потім пішов, бо йому більше до вподоби життя кицюні.

— Так, вояцьке життя не для мене, — бадьоро нявкнув Гутч. — Радий тебе бачити, Листозірко. Вочевидь, Небесному Кланові добре ведеться, бо ти так само вгодована, як і я. — Він замовк, змірявши поглядом Біллішторма від вух до кінчика хвоста. — А ти чого приліз на мою територію?

— Він зі мною, — нявкнула Листозірка. — Він з мого Клану.

— Але ж я його весь час тут бачу, — заперечив спантеличений Гутч. — Хіба він не кицюня?

— Е… Ніби трохи і кицюня, — зізнався Біллішторм і зніяковіло лизнув себе у плече.

— Як це — трохи кицюня? Не розумію. Не можеш на щось одне наважитися? — запитав Гутч, зневажливо пирхнувши.

— У Небесному Клані є кілька таких котів, — пояснила Листозірка. — Вони приходять в улоговину на тренування та полювання, а тоді на ніч повертаються до Двоногів. — Вона завагалася, але потім додала: — Ти, Гутче, також можеш на день приходити до табору. Якщо маєш бажання, то знову станеш Дрібновусом.

Листозірці здалося, що Гутч погодиться, але той похитав головою.

— Вибач, Листозірко. Мені подобається моє життя. Але я дуже радий тебе побачити, — додав він. — І радий, що Небесний Клан живе та процвітає.

— І завжди житиме, — сказала вона, сподіваючись, що так воно і буде.

Гутч обернувся на голос Двонога, який кликав його з гнізда.

— Маю йти, — сумовито нявкнув він. — До побачення, Листозірко. Передавай від мене привіт усім Небесним воякам.

— Добре, — Листозірка знову поноськалася з Гутчем, і він пострибав через сад до гнізда Двонога.

«Може, треба було наполегливіше переконувати його стати денним вояком? — замислилася провідниця, йдучи за Білліштормом назад до паркана. — Він отримав навички і вміння ще від Вогнезора та Піскоштормої. Це нам тепер дуже пригодилося б. Полинолап і Чорнодряпка охочіше б виконували його накази, ніж накази котів з території Двоногів».

Від паркана Біллішторм повів Листозірку вуличкою, а тоді — у прочинені ворота до ще однієї огородженої квадратної галявини.

— Ось тут і живе Крутьколап, — сказав він.

Для Листозірки це гніздо Двоногів мало такий самий вигляд, як і всі інші, котрі вони щойно минули.

— Звідки ти знаєш? — спитала вона.

— Впізнаю по вазонах, — відповів Біллішторм, показуючи хвостом на круглі блискучі горщики обабіч дверей до гнізда. — По запаху трав біля паркана. І по берізці посеред галявині.

— Ну, ти вже тут не перший раз, — Листозірка примружила очі.

Берізка була кострубата і стирчала з кружала землі посеред галявини — геть не схожа на лісове дерево.

Листозірка відкрила рота, щоб скуштувати повітря, але у дворі зависла така мішанина запахів Двоногів і потвор, що провідниця не відчула навіть натяку на запах Крутьколапа. Його, вочевидь, заперли в гнізді й уже давно не випускали надвір.

Листозірка з Білліштормом підкралися ближче до гнізда і сховалися за великим зеленим предметом з круглими лапами. Листозірка зморщила ніс від гнилого запаху сміття Двоногів, який линув із тієї штуковини.

— Крутьколапе! — гукнув Біллішторм. — Крутьколапе, ми тут! Виходи надвір!

Листозірка теж заходилася кликати Крутьколапа, але новак не озивався. Її хутро настовбурчилося від страху. «Невже Двоноги його кудись запроторили?»

Вона вже готова була здатися й піти геть, коли раптом в одному з вікон помітила маленьку чорно-білу голову.

— Он він! — крикнув Біллішторм.

Коти пліч-о-пліч помчали до вікна і вистрибнули на вузький виступ.

Крутьколап притисся носом до лискучого прозорого матеріалу, яким затягли вікно. Листозірці здалося, що новак дуже змарнів і був засмученим.

— Крутьколапе, з тобою все добре? — нявкнула вона.

— Так, — відповів Крутьколап. Його голос крізь прозорий матеріал ледве долинув до неї. — Листозірко, мені аж не віриться, що ти тут!

«І мені не віриться».

— Так ми з ним не поговоримо, — буркнув Біллішторм, дратівливо махнувши хвостом. — Листозірко, зможеш залізти он через оту діру? — він смикнув вухами, вказуючи на відчинене маленьке вікно понад зачиненим великим.

«Залізти до гнізда Двоногів? Такого я точно не планувала».

— А якщо там Двоноги? — запитала вона. — Не думаю, що вони зрадіють чужим котам у своєму кублі.

— Їх нема. Вони пішли, — сказав їй Крутьколап і витягнувся, щоб притиснутися передніми лапами до вікна. — Залазьте всередину. Я тут сам.

Листозірка й досі вагалася, але їй не хотілося виказувати свій страх перед однокланівцями.

— Мені важко буде туди протиснутися, — відповіла провідниця, боязко поглядаючи на отвір, — але спробую.

Збоку від вікна ріс дикий виноград, і Листозірка полізла вгору по його найтовстішій лозі.

Дряпаючи задніми лапами, вона протиснулася крізь вузький отвір і впала на підлогу гнізда Двоногів. За нею, гупнувши лапами, зістрибнув Біллішторм.

Підлога здалася Листозірці холодною й неприємною, навколо було багато незнайомих запахів. У повітрі щось задзижчало. Попід стінами в кублі стояли величезні блискучі предмети. Листозірці здавалося, що вони не зводять з неї очей і лишень чекають зручної миті, щоб накинутися.

Кожна шерстинка на її шкурі стала дибки. Тут було надто багато всього незнайомого, щоб до нього отак швидко звикнути. Усі її м’язи наче кричали: «Втікай!» Зробивши кілька глибоких вдихів, Листозірка змусила себе заспокоїтися.

— Що з тобою сталося, Крутьколапе? — зашипіла провідниця.

Кіт ніби й не почув її.

— Ходіть сюди, — нявкнув він, показуючи хвостом. — Тут затишніше.

Біллішторм і Листозірка прокралися крізь відчинені двері до іншої частини кубла. Підлога тут була покрита чимось схожим на траву, але дуже коротку, значно м’якішу і незвично яскраву.

— Дивно… — пробуркотіла Листозірка, випускаючи кігті.

Ця частина кубла була заставлена м’якими валунами яскравих, неприродних кольорів. Пригадавши купу зі сміттям Двоногів, Листозірка впізнала те, що Крутьколап назвав диваном. Новак вистрибнув на диван і всівся на ньому. Там начебто було і зручно сидіти, але Листозірка вирішила не приєднуватися до нього. Вона залишилася стояти і краєм ока позирала на шлях до втечі.

— Ми за тобою дуже скучили, Крутьколапе, — нявкнула провідниця. Її голос, приглушений волохатою підлогою та диванами, пролунав у закритому просторі якось дивно. — Чому не повертаєшся в улоговину?

Крутьколап перевів погляд на свої лапи і лизнув одну з них.

— Мені болить щось у грудях. Мої Двоноги віднесли мене до медичного Двонога, і він дав мені несмачну їжу — подібну на білі зерна, але з неприємним смаком.

— Тобі було б краще лікуватися травами Луноспівої, — сказала йому Листозірка. — Можу принести, якщо хочеш.

— Ні, дякую, — захитав головою Крутьколап. — Мені вже легше. До того ж мої Двоноги майже не залишають мене самого. Це перший раз я сиджу сам у кублі, відколи прийшов з улоговини, тому ви, мабуть, не зможете зайти до мене, — він важко зітхнув. — Я так хочу вернутися до табору. Так сумую за Небесними котами.

Він сумно поглянув у вікно. Простеживши за його поглядом, Листозірка не побачила нічого, крім клаптя неба і паркана. «Він навіть справжніх дерев не бачить», — співчутливо подумала провідниця. У кублі Двоногів вона почувалася немовби у пастці. Їй бракувало повітря. Листозірка навіть не могла уявити, як кіт день і ніч сидить у кублі, не маючи можливості вийти надвір і відчути під лапами прохолодну землю.

Поки Листозірка розмовляла з Крутьколапом, Біллішторм нипав кублом, пхав у всі кути свій ніс і до всього принюхувався. Провідниці ж хотілося лише одного — припасти всім тілом до підлоги й заплющити очі, щоб не бачити нічого навколо і не відчувати цих дивних запахів.

— Непогане гніздо, — нявкнув Біллішторм після свого огляду. — Сподіваюся, твої Двоноги облаштували для тебе гарне місце для спання.

— Ходіть покажу, — запросив їх Крутьколап, стрибнувши з дивана.

Махнувши хвостом, він повів їх назад у першу частину кубла й показав на невеликий м’який валун в одному з кутків. Його яскрава поверхня була вкрита шерстю Крутьколапа і просякнута його запахом.

— Ага… тут дійсно гарно тобі спати, — ввічливо промурмотіла Листозірка, але про себе подумала, що мох із папороттю в кублі у таборі приємніші для спання.

— Ось моя миска з їжею, — додав Крутьколап, показуючи вусами на яскравий предмет Двоногів, наполовину наповнений маленькими брунатними балабушками.

— Вони годують тебе кролячим послідом? — зойкнула Листозірка. — Хочуть, щоб ти заслаб?

— Ні, це така спеціальна їжа Двоногів для кицюнь, — пояснив Біллішторм. У його очах замерехтіли веселі іскорки, і він жартома штовхнув Листозірку плечем. — Ходи покуштуєш.

Провідниця недовірливо зиркнула на нього. Найменше їй зараз хотілося пхати до рота оту висушену коричневу горошинку, та якщо вона відмовиться, то викаже свій страх. Листозірка підійшла до миски і понюхала їжу.

Фу! Вона обережно взяла одну балабушку і покатала її язиком у пащі. Але кубло було настільки переповнене всілякими різкими запахами, що Листозірка навіть не відчула смаку.

«Що тут скажеш? — подумала вона. — На смак воно таке ж ніяке, як і на вигляд!»

Листозірка почула ричання потвори, що наближалася, а тоді гуркіт раптом стих.

В очах Крутьколапа спалахнула тривога, його шерсть настовбурчилася.

— Мої Двоноги! Вони вернулися!

Листозірка ледь не подавилася горошиною котячого корму, але змогла її проковтнути.

— Треба забиратися звідси! — прохрипіла вона, почувши різке клацання і кроки під стіною кубла. На якусь хвилю кішка заціпеніла від жаху, не в змозі відірвати лапи від підлоги.

— Я їх затримаю! Вилазьте через вікно. Швидко, — нявкнув Крутьколап і, махнувши хвостом, зник за дверима.

Біллішторм кинувся до вікна, щосили відштовхнувся від підлоги задніми лапами і вискочив на поперечку відчиненого вікна.

— Швидше, — підганяв він Листозірку, небезпечно балансуючи на вузькій поперечині. — Я тебе витягну.

Листозірка напружила м’язи і вклала у стрибок усю свою силу. Її передні лапи вчепилися за край вікна, але кігті зісковзнули. Біллішторм устиг ухопити Листозірку за карк, і тієї миті вона почула, як Крутьколап десь усередині кубла голосно і пронизливо занявчав:

— Ой, я так за вами сумував! Де ви так довго були? Почухайте мене за вушками! Мені вже легше.

Біллішторм швидко витяг Листозірку крізь вікно, і вони обоє сторчголов полетіли на кам’яну доріжку біля гнізда Двоногів.

— Втікайте! — долинув до них голос Крутьколапа.

Листозірці не треба було казати двічі. Разом із Білліштормом вона щодуху чкурнула через сад у прочинені ворота.

— Швидко веди до улоговини! — засапано гукнула вона до денного вояка, а подумки пообіцяла собі: «Я ліпше відгризу свій хвіст, ніж прийду сюди знову!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

— Вибач, Листозірко! — розпачливо нявкнув Біллішторм. — Не треба було вести тебе сюди й наражати на небезпеку. Щось я не подумав.

Вони перетнули кордон Небесного Клану і йшли крізь траву в бік улоговини. Листозірка спинилася подякувати Зоряному Кланові за чисте повітря і рідну родючу землю під лапами.

— Тут немає твоєї вини, Біллішторме, — нявкнула провідниця.

Рудо-білий кіт навіть не хотів слухати її.

— Ні, це моя вина, — наполягав він. — Мені треба було все продумати. Але зазвичай на території Двоногів не так страшно, як було сьогодні.

— Я розумію, — відповіла Листозірка, прямуючи до табору. — Просто все це для мене дуже незвично. — Її серце й досі калатало, і вона не мала жодного бажання ще колись піти на територію Двоногів. Листозірка дивилася, як впевнено крокує Біллішторм у високій траві на гребені скелі, нагостривши вуха і роздуваючи ніздрі. «Він справжній вояк! Як тільки Біллішторм витримує життя з Двоногами?»

— Невже тобі там, у Двоногів, не бракує цього широченного неба, цього вітру і запаху дерев? — не стрималась і спитала вона.

Вояк обернувся і спантеличено поглянув на неї, не в змозі підібрати слова.

— Бракує, — нарешті нявкнув Біллішторм, — але я все це маю, коли приходжу до вас в улоговину, — він на мить замовк, закліпавши очима. — Мені добре у гнізді Двоногів. Вони люблять мене, і я люблю їх.

Але Листозірка все одно не могла цього зрозуміти. «Як кіт може хотіти жити у світі різких запахів, гучних звуків і твердих поверхонь під лапами?» Провідниця навіть не уявляла, чим таким заманюють його Двоноги, що він щовечора повертається до них.

Листозірка з Білліштормом спустилися в улоговину і побачили, що Гострокіготь саме повернувся з полювання разом із Корою, Куцанем, Чорнодряпкою і Веснянколапкою.

— А де Крутьколап? — спитав воєвода, поклавши білку до кагату. — Думав, ви пішли його рятувати.

— Його не треба рятувати, — відповів Біллішторм. — Він захворів. І Двоноги тримають його в кублі, доки не одужає.

— Що там ті Двоноги знають? — зневажливо хмикнув Гострокіготь. — Тут, на свіжому повітрі, Крутьколапові було б набагато краще. Луноспіва дала б йому цілющих трав — і все б минулося.

Листозірка цілком погоджувалася з воєводою. Та побачивши, як наїжачився Біллішторм після зневажливих слів Гострокігтя, подумала, що не варто було йому цього казати.

— Хтось уже перевіряв підстилку в старійшин? — нявкнула вона, щоб перевести розмову на іншу тему й не допустити сварки між котами. — Не хочу вислуховувати скарг від Мохошубки.

— Ой, і я не хочу, — нявкнув Гострокіготь і коротко кивнув. — Веснянколапко, іди подивися.

Новачка лише закліпала очима, а замість неї відповіла Чорнодряпка:

— Чому вона має робити це сама? — її тон був різкий. — Бо М’ятолапка й Полинолап пішли на полювання, еге ж?

— Я і сама впораюся… — почала Веснянколапка, але її відразу перебила Кора, яка відійшла від кагату.

— Ми допоможемо, так, Куцаню? Ми ж казали, що виконуватимемо обов’язки новаків.

Брунатний кіт кивнув:

— Будемо тільки раді допомогти. Крутьколапа ж досі нема. Шкода, що його не випускають надвір.

— Нічого, з ним все буде добре, — додала Кора.

— Я впевнена в цьому. Скоро він прийде до нас, — запевнила їх Листозірка.

Заспокоївшись, Чорнодряпка відступила, а Веснянколапка у супроводі котів із території Двоногів подріботіла до кубла старійшин. Листозірка провела їх поглядом, втішена тим, що Кора й Куцань переймаються здоров’ям Крутьколапа й зголосилися допомогти новачці.

«Вони стають справжніми Небесними котами».

— Листозірко! Листозірко, хутчіш!

Провідниця здригнулася, почувши розпачливий вереск Вишнехвостої. Молода воячка щодуху мчала стежкою в улоговину.

— Хутчіш! — гукнула вона, стрибнула на кілька хвостів вниз і приземлилася перед Листозіркою. — Тобі треба це обов’язково побачити.

Не чекаючи відповіді, Вишнехвоста розвернулася й побігла вгору стежкою.

Листозірка спантеличено перезирнулася з Гострокігтем і помчала за Вишнехвостою, наздогнавши її на вершині скелі.

— Що там таке сталося?

— Я була в прикордонному патрулі з Горобцешубом, Пелюстконосою та Полинолапом, — засапано пояснювала Вишнехвоста, ведучи Листозірку до лісу. — Ми знову відчули запах самітника недалеко від сміттєвої купи. Пішли по сліду, перетнули кордон…

— Що ви зробили? — перервала її Листозірка. — І нічого не сказали мені чи Гострокігтю? Ви не мали права цього робити.

— Вибач, — нявкнула Вишнехвоста, але в її голосі не було розкаяння. — Ми недалеко зайшли. І ми його таки вистежили, але він нас не бачив!

Ще більше спантеличена, Листозірка йшла за воячкою лісом повз галявину зі сміттєвою купою. Перетинаючи кордон, провідниця відчула запах свіжих міток. За кілька лисячих хвостів Вишнехвоста припала до землі й поповзла крізь смугу чагарів.

Пелюстконоса, Полинолап і Горобцешуб чекали на них, причаївшись у заростях ожини.

— Він ще тут! — збуджено зашепотів Горобцешуб, показуючи хвостом на кущі папороті.

Крізь гілки Листозірка побачила кощавого кота, який саме видерся на бук, легко зачепившись за нижню гіллю. Провідниця не зводила з нього очей, а він ліз вище, стрибав з гілки на гілку, аж доки не переплигнув на інше дерево і не зістрибнув з нього на землю. Наскільки вона розуміла, кіт не полював, а стрибав просто заради розваги.

— Він такий, як ми! — зашепотіла Вишнехвоста, притискаючись до боку Листозірки. — Нащадок древнього Небесного Клану.

Провідниця добре розуміла, що має на увазі Вишнехвоста. У самітника були сильні задні лапи, які дозволяли з легкістю стрибати і лазити по деревах. А просто зараз він спокійно ішов собі по гострій ріні під деревами так, ніби від народження мав затверділі подушечки лап, щоб ходити по камінню.

— Ходімо поговоримо з ним, — запропонував Горобцешуб.

— Почекай! — Листозірка підняла хвіст. — Дивись, він помітив птаха.

Кремовий кіт прикипів поглядом до дрозда, що сів на гілку бука, на яку він щойно вилазив. Самітник подряпався на стовбур сусіднього дерева з протилежного від птаха боку. Листозірка бачила, як він просувався по гілці, що нависала над дроздом, і дуже обережно переліз на бук. Тут провідниця пригадала своє полювання з Корою, коли так само підкрадалася до здобичі.

— Він таки впіймав його! — зашепотів Полинолап.

Очі новака заблищали від захоплення, коли самітник упав каменем вниз і, спритно балансуючи, опинився на тонкій гілці, де сидів дрізд. Одним помахом лапи кіт увігнав кігті в плече птаха, що вже злітав, і блискавичним укусом у шию знерухомив його.

— От спритник! — зашепотів Горобцешуб.

Коли кремовий кіт зліз із дерева зі здобиччю в зубах, Листозірка вийшла з кущів папороті разом із патрулем. Побачивши незнайомців, самітник розвернувся, наготувавшись дременути геть.

— Почекай! — нявкнула Листозірка. — Ми не відбиратимемо здобич. Тільки поговоримо. Я…

Самітник перебив її, не давши провідниці представити себе і своїх однокланівців.

— Я вже вас якось бачив, — сказав він, поклавши здобич на землю. — Ви живете в улоговині.

— Ти щось знаєш про нас? — запитав здивований Горобцешуб.

— Небагато. Знаю, що ви разом ходите на полювання.

Горобцешуб зверхньо хмикнув:

— Справді небагато!

Листозірка легенько доторкнулася кінчиком хвоста до щоки вояка, щоб той помовчав.

— Мене звати Листозірка, я провідниця Небесного Клану, — оголосила вона, ввічливо схиливши голову. — Багато повень тому в улоговині жили інші коти. Вони були першим Небесним Кланом, і деякі з наших котів — це нащадки того древнього Клану.

Самітник смикнув вусами. Він явно не розумів, навіщо вона все це йому розповідає.

— Зараз дещо йому поясню! — зголосилася Вишнехвоста.

Листозірка згідно кивнула. Вишнехвоста швидко видерлася на бук, пішла, спритно балансуючи, по гілках, аж доки не перестрибнула на сусіднє дерево, а тоді каменем упала на нижчу гілку так само, як щойно зробив самітник.

— Бачив? — запитала Вишнехвоста, настовбурчивши хвіст.

Та її спритність, вочевидь, не справила великого враження на кремового кота.

— Ти повторила все за мною.

— Ні, не повторила! — обурилася Вишнехвоста, наїжачивши хутро. — Я завжди так робила. Тепер навіть навчаю новаків.

Самітник стенув плечима:

— Добре, але нащо ти мені про це розповідаєш?

«Він мишомізкий, чи що? — розсердилася Листозірка. — Невже ніяк не зрозуміє, що він є нащадком древнього Небесного Клану?»

— А ти не хочеш піти в улоговину й дізнатися про нас більше? — запропонувала вона.

Кіт витріщився на провідницю:

— Нащо це мені?

— Може, схочеш пристати до нас! — бовкнув Полинолап, підстрибнувши від збудження на всіх чотирьох лапах.

Листозірка ледве втрималася, щоб не висварити Полинолапа. «Я хотіла сказати про це згодом, а тепер самітник думатиме, що ми силою затягуємо його до Клану».

Кремовий кіт поглянув на Полинолапа, як на божевільного.

— Ні, дякую, мені й самому добре полювати, — відповів він.

— В улоговині дуже гарно, — наполягала Вишнехвоста, зістрибнувши з дерева. — Ми всі піклуємося одне про одного…

— Збираємося на Небесному Камені і там говоримо із Зоряним Кланом, — додав Горобцешуб.

Листозірка скривилася. «Тепер він точно подумає, що в нас бджоли в головах завелися!»

— Ходімо, — вмовляла його Пелюстконоса. — Ти багато чого навчишся, зустрінеш нових друзів.

Самітник позадкував. Листозірка тільки тепер побачила, що Небесні коти буквально напирають на нього.

— Усе, досить, — наказала вона патрульним. — Якщо він не хоче, то ми його не вмовимо. Бувай тоді й пильнуй себе, — звернулася Листозірка до самітника.

— І не заходь на нашу територію! — вставив своє Горобцешуб. — Навіть не думай застосовувати свої мисливські навички по наш бік кордону!

Кремовий кіт схопив здобич і, не озираючись, чкурнув поміж деревами.

— Шкода, що він не залишився, — промурмотів Полинолап, розчаровано опустивши вуса.

— Так, бо він вже готовий вояк, — погодилася Вишнехвоста, хльоснувши хвостом. — Але поняття зеленого не має, що означають його мисливські вміння!

— Шкода, що я не нащадок Небесного Клану, — нявкнула Пелюстконоса.

— А може, ти справжня Небесна кішка, — доброзичливо нявкнула Вишнехвоста.

— Я не вмію так лазити по деревах, як ти!

— То й що? — Полинолап притулився носом до маминого плеча. — Для мене ти найкраща!

Сонце вже котилося до обрію, від дерев лягали довгі чорні тіні, а прохолодний вітер гладив траву. Настав час вертатися в улоговину. Помахом хвоста Листозірка зібрала котів, і вони попрямували під кронами дерев до табору. Горобцешуб наздогнав провідницю й побіг поруч із нею.

— Якщо я знову зустріну самітника, то спробую ще з ним поговорити, — пообіцяв він.

— Тільки не дуже напирай, — застерегла Листозірка, торкнувшись кінчиком хвоста плеча вояка. — І не треба аж так віднаджувати його від нашої території. Небесний Клан відкритий для всіх, хто хоче до нього пристати. У лісі вистачить місця і для самітників, якщо вони поважають наші кордони.

«Не треба нікого змушувати приєднуватися до Небесного Клану. Варто зачекати, можливо, самітник сам захоче прийти до нас».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 19

Палимон ішов через моріжок у саду Двоногів. На тлі червонястого неба поставали обриси кам’яного гнізда. У повітрі відчувався металічний сморід. Палимон поглянув униз і побачив, що його лапи мокрі від крові. Перед ним лежав мертвий кролик Двоногів, а на землі виднілися пучки чорно-білої шерсті.

«Я його не вбивав!» — подумав Палимон.

Він наготувався тікати, бо двері в кам’яному гнізді відчинилися, і з них вийшов здоровезний Двоніг. Він роззявив пащу, щоб крикнути, але натомість пролунав переляканий кошачий стогін.

Палимон підскочив. Розплющивши очі, він побачив, що лежить, згорнувшись калачиком, укупі з Рудкою, Корою і Куцанем під дерев’яним щитом, припертим до кам’яної стіни кубла Двоногів. Провулком гуляв вітер, мжичив дощ, заганяючи холодні кігті в Палимонове хутро.

Знову хтось злякано застогнав. Підвівши голову, Палимон за кілька лисячих хвостів від себе побачив Персі, який настовбурчив хутро і переполошено озирався своїм одним оком.

— Вони тут! — завищав він. — До нас ідуть Ошуст та Міша!

Натомість із-за сміттєвого бака вигулькнула Сніжинка й обійняла білим хвостом Персі за плечі.

— Ніхто не йде, — заспокійливо нявкнула вона. — Тобі просто щось страшне наснилося. Ходи сюди.

Персі трохи постояв, його хутро вляглося, і він пішов за білою кішкою під дерев’яний щит.

Кора широко позіхнула.

— Ох уже цей Персі зі своїми кошмарами. Боїться, що втратить і друге око.

Палимон відчув, як у ньому забурлила лють. «Треба поставити Ошуста на місце!»

Кора знову опустила голову і згорнулася калачиком. Палимон подивився на Рудку й Куцаня, які далі спали. Куцань злегка похропував, і його вуси тремтіли від подиху, а Рудка посмикувала вухами так, ніби їй щось снилося.

Палимон улігся з ними поруч і заплющив очі. «Нам треба добре виспатися, якщо хочемо щось уполювати вночі. У холодну погоду вся дичина ховається, а нам, щоб спіймати якусь мишу, птаха чи кістляву білку, ще й треба остерігатися та випереджати Ошуста з його посіпаками». Палимон устромив кігті у вогкий ґрунт, пригадавши, як Ошуст домагався щораз більше часу на полювання для своїх котів, а тепер смеркалося швидко, бо дні ставали коротшими.

«Я не поступився б. Але як нам полювати, якщо доводиться щоразу мати з ними сутичку?»

Запах Рудки й тепло її шубки пригасили лють Палимона. Останнім часом юна кішка невідомо де блукала, тож він тішився, що вона тепер у нього під боком. Вгодована Рудка мала лискучу шерсть, тож Палимон вирішив, що вона полює десь віддалік у полі.

«Таке мене влаштовує. Головне, щоб не вешталася сама по темних кутах і трималася подалі від Ошуста і його блохастих друзів».

Уже не вперше Палимон розмірковував над тим, чи йому, бува, не ліпше піти звідси і знайти інше місце для життя. Можливо, там, де Рудка ходить на полювання.

«Але ж ми тут перші оселилися. Це наш дім. Чому я маю комусь віддавати насиджене місце?»

Палимон поринав у сон, коли його потривожив тихий стукіт знадвору. Він підвів голову і побачив, що Рудка вже прокинулася.

— Піду подивлюся, що там таке, — нявкнула вона й подріботіла, високо задерши хвоста.

Палимон зірвався на лапи.

— Почекай, я піду з тобою.

Рудка обернулася й вишкірилася, ніби збиралася загарчати.

— Ти мені не довіряєш? — різко запитала вона. — Я вже давно не кошеня! Думаєш, не зможу за себе постояти?

Палимон насилу проліз крізь тісну прогалину між дерев’яною плитою та стіною, і побіг за донькою, яка помчала вниз провулком.

— Почекай! — гукав він. — Я не хотів…

— Дуже добре знаю, що ти хотів, — зашипіла Рудка, навіть не дивлячись на нього.

— Ні, не знаєш! — Палимон прискорив крок. — Просто хочу тобі допомогти.

Вона розвернулася, зелені очі зблиснули гнівом. Кішка сердито хльоснула хвостом.

— Мені не потрібна твоя допомога. Я не дурепа і знаю, що від Ошуста та його поплічників треба триматися подалі. А якщо вже так станеться, що мені з ними не розминутися, то я битимуся так само, як і всі ви. Чому ти ніяк цього не зрозумієш?

— Я навіть дуже добре розумію, але… — Палимонові забракло слів. Застогнавши від розпачу, він бовкнув: — Якби залишилася Оксамитка, то все було б інакше!

Щойно слова злетіли з його уст, він зрозумів, що сказав дурницю.

— Як у тебе язик повертається звинувачувати в чомусь маму? — зашипіла Рудка. — Я знаю, в чому справа і що не так. Ти тішився б, якби я взагалі не народилася.

— Рудко, повернися…

Палимон замовк, побачивши брунатного-сірого кота на розі, куди прямувала Рудка. Один з Ошустових посіпак уже чатував на неї!

— Рудко! — загорлав Палимон.

Руда кішка повернула за ріг, ніби нічого не чула. Незнайомець наблизився до неї, хоча й тримався в тіні, і Палимон не міг його добре роздивитися.

Палимон уже збирався йти за ними, коли позаду здійнявся страшний галас — із протилежного боку провулка долинули крики, тріскіт і гуркіт. Палимон розвернувся, усе його хутро стало дибки.

У провулок ринули Двоноги. Вони били палицями по блискучих сріблястих кружалах і дерев’яних дошках. Репетували й верещали так, що переполохана зграйка горобців спурхнула з паркана.

Палимон помчав провулком назад до Кори з Куцанем, які з виряченими від страху очима тулилися за сміттєвим баком.

— Втікайте! — крикнув він, показуючи на пустище. — Вже втікайте!

Вугіль і Сніжинка, які опинилися ближче до Двоногів, намагалися поквапити Персі, але темно-сірий смугань ледве перебирав затерплими лапами. Його погляд знерухомів, ніби він бачив, що здійснюються його найгірші кошмари.

Ані Рудки, ані незнайомого кота вже не було видно. На мить Палимон закляк, не знаючи, чи залишитися й допомогти друзям, а чи бігти слідом за донькою. Зиркнувши в обидва боки провулка, зрозумів, що його товариші подбають про себе і допоможуть одне одному.

«А Рудка залишилася геть сама, і до неї причепився якийсь чужинець!»

Він розвернувся і чкурнув за ріг у провулок, куди побігли Рудка й той незнайомий кіт. Палимон майже відразу занюшив їхні запахи.

Незнайомець однозначно йшов за Рудкою. Ззаду до Палимона долинали гуркіт і тріскіт Двоногів, але він не озирався, бо в нього на думці була тільки Рудка. Кіт відкрив рота, щоб не загубити запахи, і нашорошив вуха, вловлюючи найменші звуки серед зчиненого Двоногами галасу.

Слід вів його до кінця провулка, а тоді дворами аж до занедбаного розваленого дерев’яного гнізда Двоногів. Прочинені двері похилилися, стіни й покрівля зяяли дірами. Батоги ожини обвили стіни, немовби хотіли втягнути будівлю у землю.

У Палимона стиснулися груди. «Ага, той кіт заманив сюди Рудку й не випускає».

Навколо стояла мертва тиша, тому довелося знову йти по сліду, який повів крізь прогалину в заростях ожини до діри у стіні повітки. У темряві він розрізнив дві постаті, що тулилися одна до одної: більша схилилася над меншою.

«Невже негідник її замучив?»

Палимон із вереском заскочив до повітки й відкинув незнайомого кота від доньки. Вони покотилися по твердій долівці суцільним клубком із лап та хвостів.

— Ти що, здурів? — зашипіла Рудка.

Палимон підвівся на лапи, давши своєму супернику можливість відкотитися від себе. Очі брунатно-сірого смуганя палали зеленим вогнем, він вишкірився й загарчав, випустивши кігті й припавши до підлоги, готовий накинутися на Палимона.

— Гарлі, не роби цього! — вигукнула Рудка.

Палимон обернувся і поглянув на доньку.

— Я знала, що ти мені не довіряєш, — зашипіла Рудка, кинувши гнівний погляд на батька. — Ти стежив за мною!

— Ні, не стежив! — загарчав Палимон. — Я боявся за тебе.

— За неї нема чого боятися, — Гарлі підійшов до Рудки і став так близько до неї, що їхні шубки торкалися одна одної. — Я нікому не дозволю зачепити її навіть найменшим кігтем.

— Не вірю тобі! — Палимон приготувався до нападу, хоча здоровезний кіт уже сховав свої кігті. — Ти завів її сюди й не випускаєш.

— Ти що, геть мишомізкий? — Рудка майже впритул наблизила свою мордочку до батькової, її вуса тряслися від люті. — Гарлі прийшов сьогодні забрати мене з провулка, бо знав, що Двоноги хочуть на нас напасти.

Палимон здивовано витріщився на доньку. Навіть якби це дерев’яне гніздо раптом почало на них завалюватися, він усе одно не зміг би поворухнутися.

— То ти знала? І навіть не подумала нас попередити? Просто собі пішла?

— А що я мала робити? — стояла на своєму Рудка. — Ніхто з вас не повірив би попередженню одного з друзів Ошуста, хіба ні?

Палимона зовсім не переконали її виправдання.

— Якщо ти пішла й залишила нас помирати, тоді ти мені не донька, — загарчав він.

— Ну й добре! — випалила Рудка.

Перед очима в Палимона повисла червона паволока. Він випустив кігті й підняв лапу, щоб ляснути по зухвалій доньчиній мордочці. Гарлі підскочив і відбив лапу набік. Палимон похитнувся, червона паволока люті щезла, і він побачив страх в очах Рудки. Усе всередині нього застигло, перетворилося на кригу, коли він усвідомив, що міг накоїти.

Палимон хотів був перепросити, сказати їй, що йому дуже прикро, але не міг підібрати потрібних слів. Не міг подивитися доньці у вічі й заговорити.

— Вона твоя, — похмуро загарчав він до Гарлі й відвернувся.

Протиснувшись крізь діру в стіні повітки, Палимон поліз в ожиновий тунель, а тоді перетнув кілька подвір’їв і опинився у провулку. Прискорював крок, аж доки не побіг на повну силу, немовби хотів залишити свій страх та гіркоту з Рудкою і тим брунатно-сірим котом.

Палимон саме підходив до кінця провулка, коли галас Двоногів ущух. Навколо запанувала така тиша, що аж у вухах дзвеніло. Повернувши за ріг, він побачив переляканих Кору і Сніжинку, які йшли йому назустріч.

— Палимоне, де ти був? — заскімлила Кора. — Двоноги забрали Персі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 20

— У Клані побільшало вояків, — нявкнув Гострокіготь, — тож треба подумати про розширення території.

Сонце уже підбилося високо, заливши улоговину золотим сяйвом, але кубло Листозірки залишалося в тіні, коли до нього підійшов Гострокіготь і ввічливо схилив голову.

— Треба над цим поміркувати, — відповіла Листозірка, помахом хвоста запрошуючи воєводу сісти біля неї.

— Було б добре відрядити патрулі в різні напрямки від улоговини, — вів далі рудий кіт. — Треба розвідати територію одразу за нашими кордонами, подивитися, чи є там гарні мисливські угіддя, чи є порослі мохом місця.

— Так, — погодилася вона. — Також нехай добре дивляться, чи нема там чогось небезпечного. Нам не потрібна територія, яку ми не зможемо захистити.

Гострокіготь коротко кивнув.

— Тоді я йду і відряджаю два патрулі. Їх очолять Палимон і Куцань.

— Зажди, — зупинила Листозірка воєводу, який уже підводився на лапи. — Днями, коли ти поставив на чолі мисливських патрулів Палимона й Куцаня, дехто з Небесних котів був невдоволений. Вони ще не звикли до вояків з території Двоногів.

— То нехай звикають, — відказав Гострокіготь. — Палимон і решта котів з території Двоногів — повноправні вояки Небесного Клану.

Листозірка зітхнула.

— Звісно, але не все так просто. Ми не можемо керувати почуттями котів. Чи так уже треба, щоб саме новоприбулі вояки вели ці патрулі? Хіба в нас нема інших вояків, які краще знають прилеглу до кордонів територію?

— Коти з території Двоногів уже давно беруть участь у прикордонних патрулях, — зауважив Гострокіготь і хльоснув хвостом.

— І все ж таки, — наполягала на своєму Листозірка, — я вважаю, що не варто виокремлювати новоприбулих і доручати їм виконувати важливі завдання замість котів, які виросли у Клані. Принаймні поки що, бо це призведе до непорозумінь.

Гострокіготь роздратовано випустив кігті, та Листозірка намагалася не зважати на збільшення напруги між нею та воєводою. «Що таке? Чому Гострокіготь завжди випробовує мене і сперечається?»

— Наскільки я розумію… — почав Гострокіготь, підвищивши від роздратування голос.

Воєвода не встиг договорити, бо на вхід до кубла впала тінь, і звідти вигулькнула голова Чорнодряпки.

— Листозірко, мені треба з тобою поговорити, — сказала воячка.

— Їй зараз ніколи, — нявкнув Гострокіготь. — Приходь пізніше.

Уже і так невдоволену суперечкою Листозірку не на жарт розлютило те, що воєвода відповідає замість неї.

— Гаразд, Чорнодряпко, зараз поговоримо, — відповіла вона твердим голосом. — Ми з Гострокігтем уже закінчуємо. Розвідувальні патрулі очолять Палимон і Клаптеніг, — сказала провідниця, перевівши погляд на воєводу і помахом хвоста даючи йому зрозуміти, що він може йти.

— Добре, — Гострокіготь холодно зиркнув на Листозірку і вийшов з кубла.

Чорнодряпка провела його поглядом.

— Вибач, що трохи невчасно…

— Не переймайся, — нявкнула Листозірка. «Зараз Чорнодряпка скаржитиметься на Веснянколапку, яка допомагає Луноспівій. Як не одне, то друге». — Я ще раз переговорю з Луноспівою…

— Ні, я не про це, — пояснила Чорнодряпка. — Хочу з тобою поговорити про дещо інше. Чи не помітила ти, що Землезуб сам не свій, дуже похнюплений?

Листозірка здивовано кліпнула. Вона останнім часом геть не зважала на молодого чорного кота. Попри тривожність, він був тихим і нікому не завдавав клопоту, тому Листозірка його й не помічала.

— Він почувається дуже самотнім, обділеним увагою, — вела своє Чорнодряпка. — Він завжди був соромливим, а останнім часом узагалі мовчить. На Зборищі він не промовив і слова, також ніколи сам не зголошується йти у мисливський патруль. Ніби думає, що ніхто не схоче з ним полювати.

Шерсть на загривку Листозірки почала настовбурчуватися. «Невже Чорнодряпка навмисно вишукує негаразди й хоче заморочити ними голову провідниці?»

— Якщо Землезубові щось не подобається, — нявкнула вона, — то нехай прийде до мене і сам про все розповість.

— А що, як він не знає, чи можна йому прийти? — припустила Чорнодряпка. — Ти зараз тільки й те робиш, що займаєшся нашими гостями.

Листозірка ще більше наїжачилася, почувши, що нових вояків називають «гостями». Їй дуже не сподобався натяк Чорнодряпки, буцімто вона нехтує Небесними котами на користь Палимона і його друзів. «Невже це так? Невже я дійсно не приділяю належної уваги Землезубові?»

Листозірці таки довелося визнати, що вона давно не розмовляла із Землезубом. Їй важко було пригадати, коли вона востаннє відряджала його з патрулем на завдання. «А він, напевно, таки виконував свої вояцькі обов’язки, бо Гострокіготь уже б на нього поскаржився».

— Мені вистачає часу на всіх котів Небесного Клану, — нявкнула вона, намагаючись показати Чорнодряпці, що тримає ситуацію під контролем. — Сьогодні я піду на полювання із Землезубом і спробую його розговорити.

— Дякую, — нявкнула Чорнодряпка.

Листозірка знову відчула, як настовбурчується шерсть. «Мені не треба дякувати за виконання обов’язків провідниці Клану!» Вона змусила шерсть влягтися, переконавши себе, що стала занадто чутливою до всіляких дрібних негараздів. Щойно Чорнодряпка пішла, стривожена Листозірка спустилася в табір, щоб знайти Землезуба.

Чорний кіт сидів сам біля річки, припавши до землі і втупивши погляд у воду. Почувши наближення провідниці, він стрепенувся і зашкрябав кігтями по камінню.

— Ой… Листозірка… — затнувся вояк.

— Привіт, Землезубе, — нявкнула Листозірка. — Я збираюся на полювання. Не маєш бажання піти зі мною?

Чорний кіт здивовано витріщився.

— Так… так. Було б дуже добре, — він ковтнув клубок, що підступив до горла.

— Тоді домовилися. — Листозірку не полишало відчуття, що її пропозицію він сприйняв за покарання. — Трохи відпочинеш від усього цього галасу і метушні.

Землезуб був такий переляканий, наче вона запропонувала йому напасти на лисиць.

Коли Листозірка проминула Валяву і пішла вгору однією зі стежок з протилежного боку улоговини, власні лапи здавалися їй незграбними і ніби трохи завеликими. Відчуття провини кололо її, наче гострий шпичак, бо вона розуміла, що чорний кіт, який зараз дріботів слідом, чомусь її дуже боїться.

«Я його провідниця! Він має мені довіряти, а не поводитися так, наче я збираюся відкрутити йому вуха!»

З вершини скелі вона попрямувала у гущавінь лісу на прикордонній території Небесного Клану. Землезуб мовчки йшов за нею, здригаючись від найменшого шерхоту в підліску. Попереду із кущів папороті випурхнув чорний дрізд, і вояк аж підстрибнув, вигнувши спину і встромивши кігті в землю, немовби наразився на страшного ворога.

— Це лише дрізд, — м’яко нявкнула Листозірка.

— Вибач! Я не хотів. Вибач! — Землезуб мав настільки нещасний вигляд, що Листозірка вже шкодувала про свої слова.

«Я хотіла його заспокоїти, а не насварити!»

— Буває, — буркнула вона. — Починаємо полювання.

Протиснувшись крізь вайї, вона покуштувала повітря і відчула запах ще одного дрозда.

Провідниця озирнулася на Землезуба, показавши вухами на птаха, що виймав із землі хробака біля коріння дуба за кілька лисячих хвостів перед ними. Вояк припав у мисливську стійку й поповз уперед. Листозірка схвально стежила за його діями. «З нього вийшов би гарний мисливець, якби він так не нервувався».

Та щойно Землезуб наготувався стрибнути, як дрізд витягнув хробака і спурхнув з ним на нижню гілку дуба. Чорний кіт обернувся до Листозірки, у його очах було стільки розпачу, ніби він очікував прочухана за свою вайлуватість.

— Ти тут не винен, — зашепотіла Листозірка. — Ми все одно його вполюємо. Обійди дерево і видряпайся на нього з другого боку. Вилізь на гілку над дроздом.

Землезуб кивнув і шмигнув у траву. Щойно він зник, провідниця рушила крізь зарості папороті в інший бік, а тоді видряпалася вгору стовбуром ясена, гілля якого перепліталося з гіллям дуба.

Дрізд саме проковтнув хробака і стрибав на гіллі. Листозірка помітила, що Землезуб уже визирає крізь густе листя згори. Вона обережно перелізла зі своєї гілки на гілку дуба під дроздом. Коли Листозірка була за хвіст від птаха, то різко підвелася на лапи й гукнула:

— Стрибай, Землезубе!

Чорний вояк був готовий. Щойно дрізд, хрипко зойкнувши, спурхнув угору, Землезуб махнув лапою і встромив кігті у його пір’я. Потім мертвою хваткою вчепився зубами у шию птаха і виліз із густого листя, переможно блискаючи очима.

— Дуже добре! — нявкнула Листозірка.

Вона стрибнула вниз, а за мить поруч із нею приземлився Землезуб, глухо гупнувши із здобиччю в зубах.

— Мені аж не віриться! — вигукнув він, поклавши дрозда біля лап Листозірки. — Може, ще щось спробуємо вполювати?

Тепер він тремтів уже від збудження, а не від страху.

«Його не впізнати, геть інший кіт», — подумала провідниця.

— Спробуємо, чом би й ні, — відповіла вона. — Тільки спочатку запорпаємо дрозда.

Закидавши здобич землею, Листозірка рушила далі в підлісок, радіючи, що Землезуб після вдалого полювання почувався набагато впевненіше. Перетинаючи кордон, провідниця відчула запах міток, але здобиччю не пахло.

«Куди ж вона повтікала?» — загадалася Листозірка, незадоволено помахуючи хвостом і пробираючись далі в ліс. Замість запаху здобичі вона відчула сморід воронячого їдла і собаки. Завернувши за густий кущ ожини, провідниця опинилася на галявині. На протилежному кінці виднівся повалений паркан Двоногів, а далі за ним — неохайне гніздо з рудого каміння.

«О,  я знаю це місце! — подумала вона й застигла як укопана. — Тут ми врятували Пелюстконосу і її кошенят від Двонога, що тримав їх під замком».

У Листозірки настовбурчилося хутро на карку, щойно вона згадала, як прийшла сюди з патрулем Вогнезора, як Гострокіготь і Клаптеніг вдали, нібито б’ються в саду. Вони навмисно зчинили такий рейвах, що Двоніг не витримав і вийшов із гнізда, залишивши за собою відчинені двері, через які вскочили вона, Вогнезір та Дощошуб, партнер Пелюстконосої, і вивели Пелюстконосу з кошенятами надвір.

Опісля Листозірка ніколи не мала бажання сюди приходити. Це було темне місце, пов’язане з неприємними спогадами про жорстокість Двонога.

— Ходімо, Землезубе, — нявкнула вона. — Спробуємо…

Вона замовкла, бо, озирнувшись, побачила, що чорний кіт припав до землі, порпаючи її лапами, і міцно заплющив очі.

— Ой, ні, ні… — шепотів він.

Листозірка спантеличено торкнулася кінчиком хвоста до плеча вояка.

— Землезубе? Що з тобою?

Чорний кіт зиркнув на неї з-під лоба настільки переляканими очима, що вона вже боялася, як би вони не повискакували з очниць.

— Тут страшна пастка… страшна пастка, — нявкнув він. — Ти навмисно привела мене сюди… Я знав, що ти не хочеш мене бачити у Клані! Але я не повернуся сюди! — люто крикнув він. — Ніколи й нізащо!

— Землезубе, про що це ти? — лагідно спитала Листозірка. Вона ще жодного разу не бачила настільки переляканого кота, навіть тоді, коли Вогнезір повів їх на битву зі щурами в повітці. — Що ти таке верзеш? Я дуже хочу, щоб ти був у Клані. Я висвятила тебе на вояка, хіба ні?

Землезуб кліпав очима і тремтів від страху.

— Так… але це місце… Тут зло… Велике зло…

Нарешті Листозірка здогадалася, що Землезуб із якихось причин страшенно боїться цього кубла Двонога, і вирішила, що переконувати його марно.

— Так, це дуже лихе місце, тому ми вже йдемо звідси, — нявкнула вона. — Пополюємо деінде. Ходімо.

Вона підштовхнула Землезуба, щоб він підвівся на лапи, а тоді обвила хвостом за плечі й повела назад крізь зарості ожини й густий ліс, аж доки вони не перетнули кордон і не прийшли на територію Небесного клану.

Утім Землезуб уже не мав сили на полювання. Його погляд був розсіяний, наче перед очима досі стояло те страшне кубло. Він тремтів і спотикався на кожному камінці чи гілці. Листозірка вирішила, що краще негайно відвести його назад до табору.

* * *

— Листозірко, що з ним сталося? — Луноспіва вибігла зі свого кубла, побачивши, що провідниця заводить до зовнішньої печери Землезуба.

Чорний кіт осів на долівку, тремтячи всім тілом, і затулив ніс хвостом. Листозірка втомлено сіла поруч із Землезубом, бо дорогою до табору щокроку мусила підтримувати його.

— Він поранений? — поцікавилася Луноспіва, підходячи до Землезуба, щоб обнюхати.

— Ні. Навіть не знаю, що з ним сталося, — розповідала Листозірка. — Ми пішли на полювання й дісталися кубла отого Двонога, що запирав у гнізді Пелюстконосу. Землезубові стало зле, почав ніби вмлівати, але не каже чому.

— Землезубе? — Луноспіва нахилилася над тремтячим чорним котом і носом легенько доторкнулася до його вуха. — Тобі нема чого боятися. Як ми можемо тобі допомогти?

У відповідь Землезуб тільки тихо застогнав.

Луноспіва зітхнула і захитала головою.

— Треба дати йому макових зерен, щоб він заснув. Може, як прокинеться, то щось нам розповість.

Листозірка кивнула:

— Роби, як вважаєш за потрібне.

Луноспіва побігла за маковими зернами, що лежали в розколині з рештою трав, а Листозірка вийшла з кубла. Роззирнувшись, вона побачила М’ятолапку, яка йшла з мишею в зубах.

— М’ятолапко, — нявкнула провідниця, — біжи до Пелюстконосої і скажи, щоб вона негайно прийшла до мене.

Поклавши здобич до кагату, новачка поквапилася виконувати завдання. «Може, Пелюстконоса зрозуміє, про що каже Землезуб», — думала Листозірка, повертаючись до кубла медикішки.

Луноспіва вмовила Землезуба лягти в одну із заглибин на долівці зовнішньої печери, де зазвичай лежали хворі коти. Медикішка трясла маковою головкою, щоб чорні зернятка впали біля носа Землезуба.

— Злижи їх, — веліла вона.

Чорний кіт здригнувся, але підвів голову і зробив так, як йому сказали, а тоді, зітхнувши, знову ліг у гніздо. Поступово його дихання вирівнялося, і він перестав тремтіти. Землезуб уже засинав, коли в кубло зайшла Пелюстконоса.

— М’ятолапка сказала, щоб я йшла до тебе, — нявкнула кішка, ввічливо кивнувши Луноспівій.

Листозірка коротко розповіла їй, як вони із Землезубом підійшли до старого кубла Двонога і що сталося потім. Блакитні очі Пелюстконосої зблиснули смутком, ніби вона збагнула, у чому справа.

— Невже ти не розумієш? — запитала вона Листозірку. — Той Двоніг, вочевидь, також запирав його у себе в кублі й не випускав надвір.

Не чекаючи на відповідь Листозірки, воячка пішла в суміжну печеру до Землезуба і припала біля нього, погладжуючи хвостом його плечі.

— Тебе там теж зачиняли? У тому страшному кублі? — тихо нявкнула вона. — Розкажи нам трохи про себе.

— Я народився на фермі, — сонно зашепотів Землезуб. — Мама померла, коли я був кошеням, тому пішов жити до лісу. Спочатку велося мені незле. Я полював на мишей і землерийок. А тоді мене впіймав отой брудний старий Двоніг.

Його тіло затряслося, і Пелюстконоса знову почала гладити Землезуба, лагідно примовляючи:

— Годі, того старого Двонога тут нема. Тебе ніхто не скривдить.

— Він запирав мене у своєму кублі з брудними старими шкурами, — вів далі Землезуб. Його голос зовсім стих, тому Листозірка й Луноспіва нахилилися ближче. — Годував мене воронячим їдлом… якщо взагалі годував. Мене нудило від самого запаху тієї їжі. Його собака завжди гавкав і сопів, бігаючи навколо кубла, тому я дуже боявся, що він ввірветься всередину і роздере мене.

— Собака? — запитала ошелешена Пелюстконоса. — Страхіття. Коли я там жила, Двоніг не мав собаки.

— Велетенський собацюра зі здоровезними зубищами… — Землезуб знов затремтів.

— Його тут нема. Ти більше його не побачиш, — заспокоювала вояка Пелюстконоса.

— А якщо він утече звідти до лісу?

Листозірка здогадалася, що саме ця думка непокоїла Землезуба і була причиною його тривожності. «Невже він весь час боїться отого псиська?»

— Він сюди не прийде тебе шукати, — нявкнула вона. — Навіть якби прийшов, то в нас досить вояків, щоб дати йому гідну відсіч і віднадити від табору.

— Як тобі вдалося звідти втекти? — запитала Луноспіва.

— Я дряпався вгору, весь час угору, — Землезуба вже огортала сонливість від макових зерен, і він ледве ворушив язиком. — Ліз угору довгим темним тунелем, що привів мене на небо. А тоді я впав. Усе падав і падав, аж доки не опинився в заростях ожини.

— Ти відважний кіт, — Пелюстконоса лизнула чорного вояка у вухо.

— Собацюра занюхав, що я там, — вів далі Землезуб. — Але я лежав у самісінькій гущавині ожини, і через гострі колючки він не міг дістатися до мене. Потім він пішов геть, і я виліз. Упавши, я підвернув ногу, але все ж таки зміг дошкутильгати до цих скель.

— А Осовус знайшов тебе там, — закінчила замість нього Листозірка. — Добре, що він тоді нагодився, Землезубе. Дуже пишаюся, що ти в лавах вояків Небесного Клану.

Землезуб захитав головою, і під ним зашурхотіло листя папороті.

— Мене страшенно осоромив Двоніг тим, що тримав у кублі й не випускав надвір, — зізнався він. — Тому я нікому не розповідав, звідки прийшов.

— Нема чого соромитися, — запевнила його Пелюстконоса. — Мене також тримали у гнізді, ніби в полоні. Разом із М’ятолапкою і Полинолапом, коли вони ще були кошенятами.

Землезуб закліпав і пильно поглянув на світло-сіру кішку:

— І тебе?

— Мені теж не хочеться про те говорити, — відповіла Пелюстконоса. — Мене мусили рятувати. А ти сам утік. То маєш пишатися, а не соромитися.

Землезуб глибоко зітхнув і трохи заспокоївся.

— Він засинає, — прошепотіла Луноспіва, знову обнюхавши його. — Нехай відпочине й набереться сили.

Листозірка вийшла з кубла, за нею — Пелюстконоса. У грудях провідниці вирували змішані почуття люті та безпорадності.

— Двоноги! — зашипіла вона, дряпаючи кігтями стежку. — Вони думають, що їм усе дозволено!

— Як смів він так знущатися з бідолашного Землезуба! — Пелюстконоса також була дуже сердита, випускала кігті й ляскала хвостом. — Тільки подумати, скільки котів отак ще мучаться. Листозірко, нам треба провчити того негідника!

— Але ж ми тільки коти. Що ми можемо заподіяти Двоногам?

— Багато чого! — пролунав хрипкий голос позаду Листозірки.

Вона озирнулася і побачила Гострокігтя, який підходив до них. Очі воєводи блищали від люті.

Він, схоже, почув їхню розмову і зрозумів, про що йдеться.

— Той Двоніг — ворог Небесного Клану, — нявкнув воєвода. — І ставитися нам до нього треба, як до ворога!

Листозірка не дуже розуміла, як Гострокіготь збирається діяти, але переповіла йому все, що дізналася від Землезуба.

— Отже, там ще й пес є, — розмірковував уголос Гострокіготь. — Це трохи ускладнює нам завдання. Мусимо мати справу із собацюрою… — воєвода замовк у задумі.

— Зажди, — гримнула Листозірка. — Я ж бо не казала, що ми взагалі збираємося щось із цим робити.

— Ти не можеш на таке заплющувати очі, — у блакитному погляді Пелюстконосої несподівано спалахнула лють. — Скільки котів той Двоніг має ще замучити?

— Я вважаю, ти мусиш скликати віче, — зауважив Гострокіготь, — і почути думку Клану.

Якусь мить Листозірка розмірковувала. Ця затія не дуже їй подобалася, провідниці здавалося, ніби вона опустила лапу в бурхливу річку, яка може змити і її, і весь Небесний Клан.

Але Гострокіготь і Пелюстконоса мали рацію — Кланові загрожуватиме велика небезпека, доки той Двоніг житиме так близько до їхнього кордону.

— Гаразд, — сказала вона і вистрибнула на Валяву.

Поки Листозірка із Землезубом верталися з лісу, небо вкрилося хмарами, і тепер, стоячи на гладких сірих валунах, вона відчувала, як її хутро куйовдить вітер. Тремтячи від холоду, провідниця вигукнула:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Валявою на віче Клану!

З вояцького кубла вигулькнули Вишнехвоста, Рінесмерк та Осовус і побігли стежкою вниз. Мохошубка з Ковтюхом вмостилися перед входом до кубла старійшин, а Конюшинохвоста зібралася слухати з виступу біля нового кубла для королев. Полинолап сів біля сестри М’ятолапки недалеко від печери Луноспівої. Медикішка сиділа на вході, позираючи на Землезуба, що спав у гнізді.

Папоротка привела до Валяви своїх кошенят і довго їх втишувала, доки вони заспокоїлися і перестали плигати та вертітися. Біллішторм, Чорнодряпка і Веснянколапка підійшли з боку тренувального майданчика, повсідалися одне біля одного й заходилися вилизували з хутра пісок.

Листозірка озирнулася. На віче не прийшли новоприбулі коти, а також Гарвімун і Макґайвер. Вони, вочевидь, досі в прикордонному патрулі. Провідниця вже хотіла розпочати віче без них, коли побачила Клаптенога, що йшов разом із Корою, Куцанем і Горобцешубом. Побачивши, що під Валявою збираються коти, вони дуже здивувалися і швидко побігли вниз до однокланівців.

Насамперед Листозірка розповіла про те, що сталося вранці на полюванні, потім нагадала історію визволення з полону Пелюстконосої, бо коти, які на той час ще не були у Клані, могли цього не знати. Поки вона говорила, повернувся патруль Палимона з Вуглем, Стрибожаром і Дрібнохмаркою, яким однокланівці швидко все пояснили.

Листозірка скінчила свою розповідь і зауважила, що вояки наїжачили хутро, повипускали кігті й сердито посмикували хвостами. Її побоювання підтверджувалися.

«Гострокіготь легко переконає їх виступити проти Двонога. Та я не впевнена, чи це правильне рішення. Битися зі щурами — це одне, а з Двоногом — геть інше».

— Нащо ти нам усе це розповідаєш? — вигукнула Вишнехвоста. — Ну, і що нам тепер робити?

— Пороздираємо старому Двоногові вуха! Нехай знає, як мучити котів! — вигукнув Горобцешуб із заднього ряду.

— І його собацюрі! — додала Дрібнохмарка.

Згідливе мурмотіння прокотилося над юрбою, хоча Листозірка помітила, що нові вояки мовчали. Вони сиділи окремим гуртом і стривожено зиркали одне на одного.

Гострокіготь, який сидів біля підніжжя Валяви, підвівся на лапи і підняв хвіст, закликаючи до тиші.

— Так, із цим дійсно щось треба робити, — почав він, — але…

Він перервав промову, бо побачив, що згори улоговини стежкою мчать Гарвімун та Макґайвер. Ковзаючи лапами, коти спинилися біля юрми.

— Вибачте! — сказав засапаний Гарвімун. — Так і знав, що запізнимося, але Двоноги не випускали Макґайвера з кубла.

— А що сталося? — прохрипів Макґайвер.

До них підскочила Дрібнохмарка і схвильовано пошепки переповіла те, що почула від Листозірки. Тим часом Гострокіготь провадив далі:

— Цей Двоніг становить небезпеку для кожного кота, який наблизиться до його кубла. Також він може зашкодити всім нам, зокрема тоді, коли схочемо розширити нашу територію по той бік улоговини. Нема чого сидіти склавши лапи. Треба діяти!

— Я знаю, що робити! — аж підстрибнув Горобцешуб. — Випорпаємо глибочезну яму і заманимо туди Двонога.

— А чому би й ні? — вигукнула його сестра Вишнехвоста. — Коли Двоніг упаде в яму, накидаємо йому на голову всякого мотлоху.

Гострокіготь закотив очі.

— Гаразд. А тепер скажіть мені, як довго ви копатимете свою глибочезну яму? До наступного гололисту?

Коти під Валявою весело замуркотіли.

Горобцешуб сів на своє місце, вигнув шию й лизнув себе у спину, вдаючи, що зауваження його не стосується.

— А я собі так міркую, — сказав Гарвімун, ледь помітно підплигнувши на лапах. — А що, як я піду до того Двонога і потоваришую з ним? Я б мурчав і робив усе таке, щоб йому сподобатися, і він узяв би мене до свого кубла…

— Ага, і тоді нам треба було б і тебе, мишомізкий, рятувати! — перебила його Дрібнохмарка.

— Та ні, вислухайте мене! — Гарвімун загнув білий хвіст над широкою спиною. — Тоді я впущу до гнізда всіх вас, і ми зачинимо Двонога в його кублі.

Запала тиша — Клан задумався над пропозицією Гарвімуна.

— І що ми робитимемо з тим Двоногом після того, як зачинимо його в кублі? — запитала Листозірка. — Ти ще про собаку забув.

Гарвімун спантеличено схилив голову набік.

— Ще хтось знає, що робити зі старим Двоногом? — уїдливо спитав Гострокіготь.

Не встиг Гарвімун щось сказати, як із кубла Луноспівої долинуло страшне завивання. Медикішка шмигнула до печери і за мить повернулася із Землезубом, ведучи його до котів під Валявою.

— Приснився страшний сон, — пояснила вона. — Думаю, йому буде краще посидіти з нами.

— Вибачте, — нявкнув Землезуб.

— Тобі нема чого просити пробачення, — сказала йому Листозірка. — Ласкаво просимо до нашого гурту. Може, ти теж придумаєш щось варте уваги?

— А ми вже придумали, — нявкнув Стрибожар, який щойно про щось перемовлявся з Рінесмерком. Коти сиділи поруч, схиливши голови одне до одного. — Ми — Небесні вояки, правильно? — Стрибожар підвівся. — Отже, ми маємо використати наші особливі навички та вміння, щоб провчити старого Двонога.

Рінесмерк теж зірвався на рівні:

— Кілька з нас вилізуть на дерева біля гнізда Двонога. Потім інші коти виманять його надвір під ті дерева.

— А тоді ми р-р-раз — і стрибнемо на нього! — пояснював Стрибожар. — У такий спосіб ми якраз і використаємо наші мисливські навички. Чого маємо ставитися до старого Двонога якось інакше, ніж до решти ворогів?

— Бо він інакший ворог! — Вугіль аж підскочив. — Ви що, мишомізкі? Ви навіть не уявляєте, у що хочете вплутатися.

Коти здивовано витріщилися на чорного вояка. Листозірка пильно вдивлялася в гурт котів з території Двоногів. Було ясно як білий день, що ніхто з них не хоче мати справ із Двоногом, а тим паче нападати на нього.

«Що ж вони таке знають про Двоногів, чого ми не знаємо?»

— Кажи далі, Вуглю, — заохотила вона кота.

Але заговорила Кора:

— Чому ви весь час кажете про те, як нашкодити Двоногові? — допитувалася вона. — Коти такого не роблять і ніколи не робитимуть. Живіть собі в улоговині й радійте, що ніхто не втручається у ваше життя. Якщо почнете воювати з Двоногами, то ризикуєте все втратити. Бо Двоноги нароблять вам набагато більшої шкоди, ніж собаки чи лисиці. Битву з ними неможливо виграти, тому її не варто навіть починати, — нявкнула вона і сіла, сердито махнувши хвостом.

Небесні коти обурливо загомоніли.

— Звідки ти знаєш, що ми не переможемо? — загарчав Осовус.

— Звідки? — підтримав Осовуса Біллішторм. — Ми сильні, отож впораємося і не з таким ворогом.

— Мені здається, ви просто злякалися, — нявкнула Чорнодряпка, сердито дивлячись на прибулих котів.

— Ні, не треба так казати! — Листозірка підняла хвіст, закликаючи до тиші. — У нас боягузів нема. Ніхто з наших котів не боїться старого Двонога. Але нам треба його провчити й раз і назавжди відбити охоту мучити котів.

Після її слів запала тиша, яку порушив Палимон. Вояк встав і довго дивився на Небесних котів, які мовчки гадали, а що ж такого він їм казатиме.

— Страх — найкраща зброя, — тихо промовив він. — Страх спустошує, паралізує, позбавляє можливості думати. — Палимон кивнув у бік бідолашного Землезуба, що дрижав за спинами котів. — Якщо ви не можете скалічити ворога, — провадив вояк, — тоді злякайте його.

Листозірка пильно придивлялася до бувалого брунатного кота, намагаючись зрозуміти, чи радить він це з власного досвіду. Їй так закортіло в нього про все розпитати, що аж шкура засвербіла, але вона розуміла: тепер не час і не місце для цього. «Ні, він нізащо не відповість щиро на моє запитання».

— Палимон добре каже, — нявкнув Гострокіготь. — Треба старого негідника нагодувати його ж ліками, щоб він так само боявся котів, як Землезуб — його.

— То ми не нападатимемо на Двонога? — спитала Листозірка.

Гострокіготь спохмурнів.

— Ні, ми все ж таки нападемо на нього! І змусимо повірити в те, що збувається його найгірший кошмар. Нехай трясеться, бо прийшла помста від котів, з яких він колись знущався. Ми близько не підходитимемо до нього, і він не зможе нас схопити, тож будемо в безпеці. Палимон правильно каже: коти не б’ються з Двоногами й ніколи не битимуться. — Він перевів погляд на Землезуба, який ще більше зіщулився і ніби змалів під своїм хутром. — Але є способи завдати ран без шрамів.

Листозірка примружила очі. «Невже можна налякати Двонога, щоб у нього назавжди зникло бажання мучити котів, і при цьому не ризикувати власними шкурами?»

— Розкажи нам про свій план, — нявкнула вона до Гострокігтя.

Зістрибнувши з Валяви, провідниця підійшла до воєводи. Їх обступили Небесні коти, ховаючись за купою валунів від сильного вітру, який погнав по небу розпатлані хмари.

Гострокіготь простягнув лапу і накреслив перед собою лінії у пилюці.

— Ось тут галявина, а ось тут гніздо Двонога, — пояснював він. — Звідси ми починаємо…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 21

Листозірка прокинулася від того, що хтось штовхнув її лапою в бік.

— Листозірко! Листозірко, вставай!

Листозірка розплющила очі й побачила воєводу, який схилився над нею і підніс лапу, щоб знову штовхнути.

— Що таке? — забуркотіла вона, вилазячи зі свого гнізда. — На нас напали?

— Ні, але ми вирушаємо в дорогу, — прошипів Гострокіготь. Спіймавши спантеличений погляд провідниці, він додав: — До старого Двонога. Так налякаємо його, що до смерті пам’ятатиме.

— Ні, — Листозірка похитала головою. — Ми домовилися напасти на нього завтра вночі, якщо розпогодиться.

— Хмари вже розійшлися. Поглянь! — Гострокіготь позадкував до виходу з кубла і став на стежці збоку, його постать освічував майже повний місяць. Воєвода показав хвостом на небо, що мерехтіло зоряними вояками.

— Але ж нема денних вояків, — заперечила Листозірка. — Вони пообіцяли, що завтра залишаться в улоговині на ніч і допоможуть нам. Ми не можемо їх не взяти, вони й без того ображаються, що не билися зі щурами.

Гострокіготь нетерпляче махнув хвостом.

— То їхні проблеми. Сьогодні чудова ніч для вилазки. Нам потрібно якнайбільше світла.

Листозірка закрутила носом.

— Думаю, ти маєш рацію, — визнала вона.

Щойно вона обтрусилася від моху і зійшла в улоговину, її охопило надокучливе почуття провини. Вона вже уявляла собі розчарування й розгубленість в очах денних вояків, коли вони почують, що напад відбувся без їхньої участі. «Що я їм тоді скажу? Біллішторм подумає, що я йому збрехала».

Гострокіготь спритно побіг схилом скелі, розбудив вояків і повів їх уздовж річки. Листозірка приєдналася до них біля підніжжя Валяви. Місяць освічував скелі, від яких лягали чорні тіні, і перетворював поверхню річки на хистке срібло. Кожен камінь і дерево виразно виокремлювалися на тлі тьмяного сяйва. «Гострокіготь слушно каже. Це чудова ніч для нападу на Двонога». Але в глибині душі вона жалкувала, що все так вийшло.

Зі свого кубла також повискакували Полинолап та М’ятолапка, хоча їх ніхто не кликав, і помчали вниз до вояків.

— Ви вже вирушаєте? — важко дихала М’ятолапка, її очі блищали. — Я йду з вами!

— І я, — нявкнув Полинолап. — Я провчу того Двонога! Більше не мучитиме котів, як мучив нашу маму.

— Гаразд, іди, — відповіла Листозірка М’ятолапці. — Але я не впевнена щодо тебе, Полинолапе. Бо дорога далека. Як твоя нога?

— Вже давно не болить! — впевнено відповів новак.

— Що ти скажеш, Луноспіво? — запитала Листозірка в медикішки, яка саме підійшла і почула їхню розмову.

Луноспіва смикнула вухами.

— Розумію, як це важливо для Полинолапа… — почала вона нерішуче. — Думаю, він може піти. Але пильнуй за ним: якщо почне накульгувати, то нехай вертається додому.

Листозірка кивнула.

— Так і зроблю. Отже, Полинолапе, — суворо сказала вона, — якщо я тобі скажу піти, ти негайно йдеш. Жодних заперечень. Домовились?

— Я теж за ним дивитимуся, — пообіцяла Пелюстконоса і, розштовхавши гурт котів, пробралася до своїх кошенят.

— Ти впевнена, що хочеш іти з нами? — спитала її Листозірка, здивована тим, що Пелюстконоса наважилася повернутись до гнізда, де так довго перебувала замкнена.

— Я стану вам у пригоді, — впевнено відповіла Пелюстконоса. — Я краще за інших знаю того Двонога і його гніздо.

— Добре, — схвально кивнула Листозірка.

— І я йду, — пролунав тремтливий голос.

Листозірка обернулася й побачила Землезуба, котрий, як чорна тінь місячної ночі, з’явився позаду Луноспівої. Хоч він і тремтів, але в його погляді була рішучість.

— Дякую, Землезубе, але в цьому нема потреби, — лагідно відповіла йому Листозірка. «Великий Зореклане! Ще бракувало, щоб він запанікував там, як уранці».

— Але я мушу! Не хочу більше бути боягузом.

— Ніхто тебе не називатиме боягузом, — пообіцяла Листозірка. — Нам там не потрібно всіх вояків. Клаптеніг залишається охороняти табір, і йому самому буде важко. А що, коли щури нападуть на Конюшинохвосту та Папоротку з кошенятами?

— Листозірка слушно каже, — нявкнув Гострокіготь. — Безпека табору понад усе. Отже, ми доручаємо тобі виконання найголовнішого завдання, Землезубе.

Молодий вояк закліпав очима і випростався.

— Гаразд, Гострокігтю. Я тебе не підведу.

— Я в цьому не сумніваюся, — сказав воєвода.

Вдячно глянувши на нього, Листозірка зібрала котів, які йшли у виправу, і повела їх до Валяви, а звідти — на вершину скелі в дальній частині улоговини. Четверо новоприбулих вояків приєдналися до патруля без заперечень, хоча йшли окремим гуртом позаду і, настовбурчивши хутро, весь час сторожко роззиралися.

«Щось вони таки приховують», — укотре подумала Листозірка.

Вітер ущух, ніч випала тепла і тиха. Було чути тільки легке тупотіння лап і шелест папороті й трави, яких торкалися ретельно вилизані шубки котів. «Чудова ніч для полювання, — подумала Листозірка, — якщо не зважати на те, що на нас чекає».

Щойно Небесні вояки перетнули кордон, провідниця помітила, що Пелюстконоса тремтить. Ковзнувши крізь вайї, Листозірка підбігла до воячки і торкнулася носом її сірого вуха.

— Якщо тобі стане зле, вертайся додому, — тихо промовила вона.

Пелюстконоса похитала головою.

— Я впораюся зі своїми переживаннями, Листозірко, — пообіцяла вона.

Провідниця пішла поруч із Пелюстконосою, щоб підтримати її відвагу, поки вони прямували до Двоножого кубла. «Цікаво, чи Громовий Клан воював колись із Двоногами? — подумала Листозірка і загадалася, чи дивляться зараз на них зоряні предки. — Треба було спитати в Луноспівої, може, вона отримала якийсь знак від Зореклану. Ні, вона сказала б мені про це. Якщо Зоряний Клан мовчить, значить він схвалює рішення Небесного Клану».

Листозірка сердито махнула хвостом. Чому їй весь час здається, ніби вона веде свій Клан навпомацки в темряві? І навіть світла всіх зір на небі замало, щоб розгледіти майбутнє.

Гострокіготь тихо зашипів, і патруль зупинився на краю галявини, під деревами навпроти гнізда Двонога. У ньому панували темрява й тиша, і Листозірка майже повірила в те, що воно покинуте. Це принесло б їй полегшення.

— Ми на місці, — зашепотів Гострокіготь. — Кожен із вас знає, що має робити. Осовусе, Куцаню й Вишнехвосто, ідіть збирати сухе гілля і ожинові пагони. Тягніть їх під двері гнізда. Але тихо, щоб не почув собака, бо загавкає й розбудить Двонога.

Троє котів, які заздалегідь знали про своє завдання, смикнули вухами й розчинилися в темряві під деревами.

— Коро, Стрибожаре, Рінесмерку, — Гострокіготь прикликав їх до себе помахом хвоста. — Ви найпрудкіші у Клані, тому маєте заманити собаку якнайдалі в ліс. Займіть свої місця й чекайте на знак від мене.

— Також добре продумайте, куди втікатимете, — нагадала Листозірка, поки вони ще не пішли. — Видряпуйтесь на дерева, щоб урятуватися. Сьогодні ніхто не має постраждати.

— Ми це знаємо, — муркнув Стрибожар і повів котів у темряву.

— Ми будемо обережними, — нявкнула Кора: вона ніби розділяла побоювання провідниці.

— Усі решта розсійтеся по галявині, — наказав Гострокіготь. — І не смійте навіть вусом смикнути, доки Листозірка не подасть знак.

Провідниця сіла під кущами на краю саду Двонога, посмикуючи носом від смороду з кубла. Різкий запах собаки й зогнилих недоїдків перебивав солодкавий аромат різнотрав’я. Від яскравого сріблястого місячного сяйва на стіни кубла лягли виразні кігтясті тіні.

Щось зашерхотіло. Це Вишнехвоста, Осовус і Куцань поволочили по траві батоги ожини. Листозірка спостерігала, як вони кілька разів ходили на край галявини за гіллям, доки не зібрали щільну колючу купу під дверима кубла.

Зрештою вся трійця безшумно розчинилася в темряві серед кущів. Тепер Листозірка чула хіба що тихе шелестіння листя й далеке дзявкання лисиці. Усі вояки перебували на своїх місцях. Провідниці в животі кольнуло, наче вона щойно проковтнула вороняче їдло.

Час.

— Вперед! — закричала вона, напружила лапи й зірвалася з місця.

Вояки Небесного Клану повискакували зі своїх схованок у кущах і помчали до кубла Двонога.

Нічне повітря розітнули котячий вереск та завивання, з дерев, тривожно кричачи, позлітали птахи. Першим до кубла добіг Гострокіготь. Він вистрибнув на вузький виступ у стіні й затарабанив лапами у тверду прозору перегородку. Листозірка вилізла на виступ із другого боку від дверей і вперлася всім тілом у прозору перегородку, яка хитнулася у трухлявій дерев’яній рамі.

До неї вистрибнув Горобцешуб, а Дрібнохмарка з Пелюстконосою переплигнули через колючу гору і шкрябали кігтями по дверях. В очах Пелюстконосої Листозірка побачила бойове завзяття. Коли розпочалася атака, усі страхи сірої кішки вмить щезли. Решта котів підходили ближче до гнізда й верещали не своїми голосами, розмахуючи хвостами й порпаючи лапами землю.

Листозірка знову стривожилася. Небесні коти ніби тільки й чекали того, щоб накинутися на ворога, дряпати його й кусати. Чи зможуть вони триматися якнайдалі від небезпечного Двонога та його собаки?

Провідниця зустрілася поглядом з Гострокігтем, який коротко кинув і зістрибнув на землю до вояків.

— Пам’ятайте, ми маємо тільки налякати Двонога! — закричав він. — Близько не підходимо. Нам не потрібні поранення.

Раптом в одній із прогалин кубла спалахнуло світло і впало жовтим прямокутником на траву, засліпивши М’ятолапку й Полинолапа. Обоє новаків заціпеніли, поприпадавши до землі.

— Назад! — загорлав Гострокіготь, помахом хвоста відганяючи котів від гнізда.

Листозірка повторила наказ:

— Відходимо! І ховаємося!

Коти дременули у схованки по обидва боки від гнізда. Листозірка зачаїлася в заростях папороті разом із Куцанем. Брунатного кота немов била пропасниця, він прикипів поглядом до світла у стіні кубла. Листозірка чула гуркіт і крики Двонога. Нарешті двері розчахнулися і на порозі з’явився собака з висолопленим язиком. Листозірка здригнулася. Собацюра мав довжелезні кістляві лапи, а з-під гладенької шкури випиналися жилаві м’язи. Він роззирався, і його маленькі очка блискали місячним сяйвом.

Коти біля гнізда Двонога принишкли, і раптом у дальньому кінці саду хтось моторошно завив. Кожна шерстинка на шкурі Листозірки стала дибки. «Навіть я злякалася, хоч і знаю, що це таке!» Визирнувши із заростей папороті, провідниця побачила Стрибожара, Кору й Рінесмерка, а точніше їхні розмиті обриси на краю саду. Стрибожар зблиснув гострими білими зубами і стулив пащу — завивання припинилося.

— Ходи, ходи до нас, блохастий! — під’юджував Рінесмерк собаку. — Подивимося, як ти бігаєш!

Двоніг, який і досі не вийшов з кубла, щось гаркнув. Собака перестрибнув через колючу купу й помчав садом до трьох вояків.

«Втікайте! Втікайте мерщій!» — веліла їм подумки Листозірка.

Та коти навіть не зрушили з місця, лишень люто шипіли, аж доки собака не вибіг просто на них. Тоді вони швидко розвернулися і дременули через похилий паркан до узлісся. Пес помчав слідом, мало не хапаючи їх за лапи.

«Зоряний Клане, врятуй їх!» — молилася Листозірка, спостерігаючи, як коти заманюють собаку в колючі кущі ожини.

Коли пес побіг, Небесні коти знову почали завивати. Аж тут увагу Листозірки привернуло важке човгання в кублі, вона гнівно примружила очі й побачила на порозі старого Двонога — мучителя Землезуба, Пелюстконосої та її кошенят. Загорнувшись щільніше у свої розхристані шкури, він роздратовано загарчав і ступив крок уперед — просто в купу колючок. Його задні лапи зачепилися за гілля, і він із гучним криком упав долілиць, розпластавшись на колючках і зарившись мордою в батоги ожини.

Поки Двоніг махав передніми лапами, намагаючись встати, його задні дедалі дужче заплутувалися в колючій ожині. Нарешті йому вдалося підвестися. Стискаючи в лапі гілку, він люто роззирався галявиною, і Листозірка аж здригнулася від запаху його гніву та страху. Зі схованки з-під куща вигулькнув Горобцешуб. Хиткою ходою Двоніг рушив уперед, замахнувшись гілкою на Горобцешуба, який легко відхилився і шмигнув убік. Решта котів вискочили на галявину й бігали по траві, прищуливши вуха і вишкіривши зуби.

«Обережно! Близько не підходьте!»

Пелюстконоса, М’ятолапка й Полинолап стояли просто перед Двоногом і шипіли на нього, повигинавши дугою спини. Листозірка не думала, що він їх упізнає, бо виморена голодом кішка і її залякані кошенята втекли від нього два сезони тому. Пелюстконоса тряслася від гніву й бажання помститися, а новаки обабіч неї готові були перегризти горла зграї лисиць. Позаду них Осовус дер кігтями траву, шкірився й гарчав. Палимон із Вуглем трималися поруч. Листозірка помітила у їхніх очах невпевненість і зрозуміла, що вони будь-якої миті готові підібгати хвости та дременути до лісу. Вишнехвоста з Дрібнохмаркою підходили пліч-о-пліч і шипіли на Двонога, який махав перед ними сухою гіллею.

Пелюстконоса грізно загарчала й виступила вперед. Двоніг укляк на місці з піднесеною високо над головою гілкою, придивляючись до кішки.

Пелюстконоса навіть не кліпнула. Ступила ще крок, тепер дуже повільно, щоб Двоніг добре роздивився її довгі кігті. З його горла вихопився дивний звук, схожий на кашель. Палка раптом випала з його лапи на землю.

Листозірка знайшла очима Гострокігтя, який стояв у тіні гнізда під самою стіною. Вона підняла хвіст, даючи йому знак, що треба припинити все це, доки ніхто з котів не постраждав.

Гострокіготь вийшов на відкриту ділянку подвір’я, Листозірка наблизилася до нього і стала в центрі півкола котів. Усі вони враз змовкли і не зводили поглядів із Двонога, щоб він знову не підняв гіллю.

— Не чіпайся до нас! — заверещала Листозірка. Провідниця знала, що Двоніг не зрозуміє її слів, зате їх почує Клан. Вона сподівалася, що лють у її голосі стане вагомим застереженням для Двонога. — Тільки зачепи ще хоч одного кота — і побачиш, що ці кігті з тобою зроблять!

Раптом Двоніг заскиглив. Його лапи затряслися, одна з них смикнулася й відкинула гіллю на купу ожинових батогів. Від нього, як від лисиці, війнуло смердючим запахом страху. Провідниці стало його шкода. Але вона поглянула на Пелюстконосу з кошенятами і пригадала, наскільки слабкими й немічними вони були, коли їх урятували з в’язниці Двонога. Пригадала переляк Землезуба, коли він опинився на галявині перед цим кублом.

«Двоніг заслуговує, щоб його налякали так само, як він колись налякав цих котів».

Листозірка помахом хвоста подала знак Небесним котам припинити напад. І всі як один чкурнули до лісу. Озирнувшись, провідниця побачила, що Двоніг, хитаючись, подибав до свого кубла. Грюкіт дверей, що зачинилися, відлунив у темряві.

Груди Листозірки розпирала гордість за Небесних котів, яких вона вела тепер назад до табору. Щойно вони перетнули кордон, як десь попереду почулося важке хекання і тихе скавуління. Провідниця завмерла, бо із заростів ліщини вискочив собака. Гострокіготь ступив крок уперед, затуливши собою Листозірку, і випустив кігті.

Але собака не звернув жодної уваги на котів, навіть не принюхався до них. Підібгавши хвіст між лапами, він дременув до гнізда Двонога. З його носа на землю скрапувала темна кров.

«Небесний Клан таки здобув перемогу!» — подумала Листозірка, знову вирушаючи в путь крізь посічене тінями місячне сяйво.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 22

Листозірка та її вояки наздогнали Кору, Стрибожара й Рінесмерка на гребені скелі, і всі разом помчали за провідницею повз Валяву до табору.

— Ви повернулися! — з мороку біля кагату вигулькнув Клаптеніг. Білі плями на його хутрі примарно поблискували в напівтемряві. — Як там усе минулося?

— Нема поранених? — спитала Луноспіва, біжучи зі свого кубла.

Гострокіготь відповів за всіх:

— Усе добре, ми живі-здорові. А того стервоїда-Двонога так настрашили, що довго пам’ятатиме.

— Чудово! — радісно вигукнув Клаптеніг. — Ви справжні герої!

— А що собака? — нявкнув Землезуб, визираючи з-за спини Клаптенога.

— Той телепень нас більше не тривожитиме, — запевнила вояка Листозірка. — Він також отримав гарний урок.

— Я добряче роздер йому писок, — вискнув Стрибожар і притулився до Землезуба, по-дружньому штовхнувши його в бік. — Шкода, що ти того не бачив.

Землезуб закліпав.

— А й справді шкода, що я не бачив!

— Нащо ти так близько підходив до собацюри? — гримнула на Стрибожара Конюшинохвоста, яка саме підійшла до вояків із Папороткою та кошенятами. Утім очі королеви світилися гордістю за сина, і вона схвально торкнулася хвостом його плеча.

— Мені аж не віриться, що наш план спрацював! — засапано вигукнула Вишнехвоста. — Ми прийшли до Двонога і перемогли його!

— Якщо нам таке вдалося, то нам під силу все! — муркнув Горобцешуб.

Вояки обступили кагат свіжини і вибирали собі здобич, а коти, що залишалися в таборі, безперестанку розпитували про виправу.

Кошенята Папоротки радісно плигали, хоча вже було за північ, плуталися у всіх під лапами, до пуття не розуміючи, що ж там таке відбулося. Чекаючи своєї черги вибрати шматок здобичі, Листозірка помітила, що четверо нових вояків збилися в купку за кілька хвостів від кагату і про щось шепочуться, посхилявши одне до одного голови. Від поганого передчуття в неї аж у лапах закололо. «Чому вони не радіють разом із нами? Це ж бо і їхня перемога».

Намагаючись відігнати настирливу тривогу, Листозірка вибрала тлусту полівку й почала їсти. Побачивши, що Небесні коти повсідалися біля кагату послухати розповідь Гострокігтя про нічні пригоди, вона зі здобиччю в зубах пішла стежкою вгору, перестрибнула через прогалину і сіла на Небесному Камені.

Місяць уже майже сів, але зорі Срібносмуги й досі яскраво мерехтіли на темно-синьому небі. Над скелею шамрав легенький вітерець, який приніс із собою запахи новолисту. А далеко внизу сріблястою гадюкою звивалася річка. Під Валявою ледь виднілися обриси котів. Листозірка загадалася, чи спостерігають зараз за ними духи предків. «Сподіваюся, що так». Вона пишалася своїми вояками — тим, що їм вдалося налякати Двонога і при цьому не зазнати поранень. Пишалася їхньою хоробрістю, яку вони виявили, помстившись за Землезуба та Пелюстконосу. На якусь мить Листозірка навіть перестала сумніватися щодо того, чи правильний шлях обрав Небесний Клан. Але їхній напад скінчився, Двонога вони налякали так, що той, напевно, більше не мучитиме котів, і тепер майбутнє знову було оповите темрявою.

Провідниця поклала полівку на камінь і підійшла до краю скелі.

— Підношення для котів, що ходять по небу, — прошепотіла вона, замислившись про те, що мусила б робити це частіше. — Пращури, може, і не зійдуть із неба скуштувати свіжини, але принаймні побачать, що їх не забувають. Бо ми полюємо, пам’ятаючи про них, і виживаємо завдяки навичкам, які вони нам передали.

Щойно Листозірка звернулася до предків, як відчула солодкавий котячий запах і почула позаду себе тихі кроки. Обернувшись, провідниця побачила Небостража, який ступав до неї в повітрі. Його шерсть виблискувала чистим сріблом, а очі сяяли, немов зоряні озерця.

— Ласкаво просимо, — зашепотіла Листозірка, схиляючи перед ним голову.

Небостраж пройшов повз неї і понюхав залишену на краю скелі здобич.

— Апетитна дичина, досить тлуста, — сказав він, але так і не скуштував.

— Небостраже, — невпевнено почала Листозірка, — чи бачив ти… й інші вояки Зоряного Клану, як ми налякали Двонога?

Небостраж замість відповіді коротко кивнув. Листозірка спохмурніла, бо сподівалася почути, що він думає про її вчинки.

— Ми запланували таке зробити, і в нас вийшло, — пояснила вона зоряному воякові. — Усі коти діяли злагоджено й відважно! А Двоніг отримав по заслугах. Ти знаєш, як він знущався з Пелюстконосої, її кошенят і Землезуба.

— Так, ви перемогли в тій битві, — промуркотів Небостраж. — Двонога ви добряче налякали, це точно.

Листозірка у відчаї махнула хвостом.

— Ми правильно зробили? — не втрималася і запитала вона.

Небостраж довго дивився на неї своїми бездонними блакитними очима.

— Побачимо, — нарешті нявкнув він. — Двоногів заледве чи можна назвати ворогами котів. Вони не крадуть дичину й не загрожують нашим кордонам, як інші коти. Також вони не вбивають кошенят, як лисиці або борсуки.

— Виходить, що я порушила вояцький правильник? — розгублено зашепотіла Листозірка. — Мені не треба було затівати напад на Двонога?

Небостраж захитав головою, розсипаючи навколо себе зоряне сяйво.

— Ти провідниця Небесного Клану, — нагадав він. — І маєш бути впевненою в собі. Якщо Двоніг становив загрозу для твого Клану, значить, ти ухвалила правильне рішення.

«Так, він становив загрозу, але все ж таки…»

— Просто хочу знати, що робили б провідники інших Кланів у такому випадку? — зізналася вона.

— Але ж ти — це ти, а не інші, — срібне сяйво у хутрі Небостража стало яскравішим, а потім почало тьмяніти. — Маєш іти своїм шляхом.

Його обриси розмивалися і блякнули, аж доки не перетворилися на мерехтливий зоряний пил на скелі, а тоді геть щезли.

Листозірка ще довго дивилася на місце, де він стояв. Її не полишала тривога. «Як обрати шлях для Небесного Клану, коли немає жодного вибору? Сподіваюся, я правильно вчинила. Якби ж то я була в цьому впевнена…»

* * *

Коли Листозірка повернулася в улоговину, коти й досі трапезували й теревенили під Валявою. Вона з полегшенням зауважила, що четверо нових вояків приєдналися до решти і їли разом із ними.

Гострокіготь пішов до підніжжя стежки назустріч Листозірці.

— Таки зробили, як хотіли, — зауважив він, задоволено смикаючи вусами. — Наш Клан сильний і згуртований.

— Це дійсно так, — погодилася Листозірка.

— Напад на Двонога нас ще більше об’єднав, — провадив воєвода. — Бачиш, і нам геть не потрібні були оті кицюні.

Листозірка обурено глипнула на нього. «Невже він настільки не любить денних вояків?» Сьогодні вночі вони з Гострокігтем діяли дуже злагоджено, доповнюючи і з півслова розуміючи одне одного. Завдяки одностайності їм вдалося уникнути поранень вояків і досягти мети. Але тепер між ними знову виникли розбіжності. Не знайшовши потрібних слів для відповіді, Листозірка обернулася до воєводи спиною і покрокувала до свого кубла.

* * *

Наступного ранку Листозірку розбудили веселі котячі голоси. Вона позіхнула й вилізла зі свого гнізда, скривившись від болю в м’язах, — нічна виправа не минулася без наслідків. Їй здавалося, що вона проспала лише кілька митей. Провідниця підійшла до виходу з кубла й побачила, що сонце вже підбилося високо над улоговиною, а тепле проміння гладить скелі і виблискує на поверхні річки.

З гребеня улоговини зістрибнули п’ятеро котів і помчали стежкою вниз, вигукуючи на ходу привітання. Побачивши Листозірку, Біллішторм загальмував і помахав хвостом.

— Ми вже тут! Вирушаємо в похід?!

У Листозірки обірвалося серце.

«Що мені їм казати?» Провідниця рушила схилом до Біллішторма та його друзів, мляво переставляючи лапи. Не встигла вона дійти до них, як із вояцького кубла, за кілька хвостів нижче від денних вояків, визирнула Вишнехвоста.

— Запізно ви зголосилися! — пронявчала черепахова кішка. — Нападали ми вчора вночі — і навіть дуже успішно!

Листозірка здригнулася. «Треба було мені відповісти, щоб це не прозвучало так грубо».

— Що? — Чорнодряпка вигнула спину й роздратовано зашипіла. — То ви ходили до Двонога без нас?

Навіть зазвичай лагідна Веснянколапка сердито махала хвостом і мала такий самий лютий вигляд, як і її виховниця.

Гарвімун із Макґайвером обурено перезиралися.

— А я так хотів піти в цю виправу! — вигукнув Гарвімун.

— І я хотів. Навіть з’їв увесь корм Двоногів, щоб мати більше сили, — підтримав його Макґайвер.

— Вибачте, — нявкнула Листозірка, підійшовши до Біллішторма збоку. — Ходіть униз до річки. Там я вам усе поясню.

Коли Листозірка знайшла тепле каміння над річкою, де вона могла б сісти й поговорити з денними вояками, до них уже приєднався ледь не весь Клан. Вона відчула на собі незадоволені погляди денних вояків і помітила, як настовбурчилося їхнє хутро. Провідниця зраділа, побачивши, що до неї прямує Гострокіготь, але цю радість затьмарила поява Вишнехвостої, Горобцешуба та Осовуса, які всілися поруч із воєводою.

«Треба обережно добирати слова, бо в Клані станеться розкол».

— Як ви могли піти без нас? — обурилася Чорнодряпка, не дочекавшись пояснень Листозірки. — Ми мали всі разом нападати на Двонога!

— Так, чому це ви пішли без нас? — вимогливо нявкнув Гарвімун.

— Вибачте, — почала Листозірка. Вона настільки співчувала денним воякам, що ніяк не могла знайти слова виправдання. — Для нападу на Двонога нам була потрібна ясна ніч, а вчора вночі хмари саме розійшлися…

— Так і було, — втрутився Гострокіготь. — І ми не знали, чи ще колись випаде така нагода.

Біллішторм зиркнув на безхмарне блакитне небо, сіпнув вухами, але нічого не сказав.

У Листозірки від сорому аж шкіра поколювала. Усі ж бо розуміють, що сьогодні заповідалося на таку ж ясну ніч. Вони дійсно могли почекати на денних вояків. «Але вчора ми цього не знали».

— Ви, кицюні, хочете встигнути за двома зайцями, — загрозливо нявкнув Горобцешуб, виходячи наперед. — На день ви приходите до табору, а тоді вертаєтеся до гнізд Двоногів, де вас пестять і м’якенько вам стелять.

— А так не вийде, — погодилася Вишнехвоста. — Колись Вогнезір нам сказав, що маємо вибрати одне або друге. І ми вибрали.

— Вогнезора тут нема, — зауважив Гарвімун і вигнув шию, щоб сердито зиркнути на Горобцешуба та його сестру.

— Вояцький правильник не змінився, — відповів Горобцешуб. — Хочете брати участь у всіх справах Клану? Тоді станьте справжніми Клановими котами!

Чорнодряпка зірвалася на рівні.

— То ти хочеш сказати, що ми несправжні Кланові коти? — допитувалася вона, шмагаючи себе хвостом.

— А ти скажи мені, — загарчав Горобцешуб, — чи справжні Кланові коти беруть їжу від Двоногів? Чи вони крутяться в них під лапами і муркочуть, щоб ті їх гладили?

У Листозірки перехопило подих — почалася сварка, якої вона так боялася. Навколо зібралося ще більше котів, які люто зиркали на денних вояків.

— Так нечесно, — нявкнув Біллішторм. Він був спокійніший за решту котів, але його голос тремтів від образи. — Ми тренуємося і полюємо разом із вами, утім коли ви робите щось важливе, то вже не потребуєте нас. Ви не взяли денних вояків на битву зі щурами і тепер нічого не сказали, коли пішли в похід на Двонога.

— Ми впоралися й без вашої допомоги, — кинула йому Вишнехвоста

Листозірка вже хотіла була втрутитися, але між двома гуртами котів став Гострокіготь.

— Усе. Досить! — загарчав він. — Ми свою справу зробили. Та й по всьому. Чекаймо до наступного разу. Тоді вам, кицюні, може, і випаде нагода до нас приєднатися.

Горобцешуб вдоволено кліпнув, а Листозірку шокувала несправедливість воєводи. Він ніби навмисно налаштовував котів із улоговини проти денних вояків. «Невже він прагне, щоб їх вигнали? Це ж призведе до розколу Клану!»

— Нам дуже шкода, що все так сталося, — втретє перепросила Листозірка, підводячись на лапи. — Ми вчинили так, бо вважали це правильним. Тепер забудьмо про неприємну пригоду.

Провідниця відчула на собі гнівний погляд Гострокігтя: вочевидь, воєвода вважав, що, вибачаючись, вона визнає свою слабкість. «Це мій Клан, і я тут провідниця!»

— Час відряджати патрулі, — дещо різко нагадала вона Гострокігтеві. — Чи, може, ми сидітимемо в улоговині весь день?

Коти й досі невдоволено буркотіли, поки воєвода відряджав патрулі, і Листозірка зрозуміла, що вони нескоро заспокоються. Принаймні Гострокігтеві вистачило розуму дати завдання всім денним воякам, хоча жодного з них він не поставив на чолі патрулів.

— Пелюстконосо, ви з Осовусом візьмете своїх новаків, щоб вони попрактикувалися в полюванні, — наказав він. — Чорнодряпко й Веснянколапко, ви підете з ними. І ти, Біллішторме. Щось не видно Крутьколапа… — зауважив воєвода після короткої паузи.

Біллішторм похитав головою.

— Сьогодні вранці дорогою до табору навмисно пішов попри його гніздо, — відповів він. — Але там усе було зачинене.

— Він пропускає багато тренувань, — нявкнув Гострокіготь.

Листозірка вже побоювалася, що Біллішторм образиться за прихований докір, але рудо-білий кіт тільки шанобливо схилив голову.

— Я допоможу йому надолужити згаяне.

— Але щоб так і зробив, — нявкнув Гострокіготь.

Пелюстконоса повела патруль до стежки на вершину скелі. На мить завагавшись, Листозірка вирішила піти з ними. Уже давненько вона не спостерігала за тренуванням новаків, але найбільше хотіла подивитися, як постійні й денні вояки ладнатимуть після нещодавньої сварки.

Листозірка дісталася вершини скелі і звідти побачила, що Пелюстконоса веде свій патруль у зарості неподалік: новаків було майже не видно у густій високій траві. Провідниця помчала за ними й почула вихваляння М’ятолапки:

— Ми добряче настрахали старого Двонога! Ох, вам треба було бачити!

— І чути, — додав Полинолап. — Ми так репетували, дивно, що ви не попрокидалися у ваших гніздах Двоногів!

Листозірка напружилася. «Ох, невже новаки не розуміють, що не треба так ятрити душу денним воякам своїм вихвалянням про вчорашній похід до гнізда Двонога?» Чорнодряпка роздратовано посмикувала хвостом. Веснянколапка мала похнюплений вигляд, а Біллішторм відкрив рота, щоб щось сказати, але потім передумав.

— Ви, кицюні, багато чого втратили сьогодні вночі! — не вгавала М’ятолапка.

У Листозірки аж лапи засвербіли від бажання їх напоумити, але вона розуміла, що то завдання виховників. Її дуже здивувало, що ані Пелюстконоса, ані Осовус нічого не сказали новакам. «Вони, вочевидь, підтримують їх», — подумала вона.

— Нас забагато для вдалого полювання, — нявкнула провідниця, підходячи до котів. — Біллішторме, хочеш піти зі мною? Візьмемо Чорнодряпку з Веснянколапкою.

— Так, ходімо. Чом би й ні? — одразу погодився Біллішторм, з розумінням зблиснувши зеленими очима.

Листозірка помітила, що М’ятолапка багатозначно перезирнулася з Полинолапом.

«А цим що не так?» — роздратовано подумала провідниця.

Пелюстконоса у відповідь тільки кивнула до Листозірки й повела патруль глибше у хащі. Провідниця повернула у протилежний бік уздовж скелі в напрямку до території Двоногів.

Листозірка відчула, як у денних вояків спадає напруга, і зажурено подумала, чи зможе колись Клан жити єдиною дружньою родиною.

— Ми на місці, — нявкнула вона, підходячи до кущів. — Сьогодні спробуємо полювати однією командою. Гуртом робота завжди спориться. Ми…

Вона змовкла, побачивши Луноспіву, яка вигулькнула з-під густих стебел папороті з оберемком трав у роті. Медикішка здивовано кліпнула й підбігла до провідниці.

— Хочу тобі дещо сказати. Але щоб ніхто не чув, — нявкнула вона й поклала жужмо на землю.

— Добре, — Листозірка зиркнула на Біллішторма. — Веди їх у чагарі, пошукайте там здобич.

Біллішторм смикнув вухами і зник у підліску, а Чорнодряпка з Веснянколапкою рушили за ним. Новачка сумовито озирнулася на Луноспіву перед тим, як вайї зімкнулися за її спиною.

— Слухаю тебе, — нявкнула Листозірка, цілком готова до розмови з Луноспівою про новачку.

— Ти впевнена, що чиниш правильно? — навпростець спитала Луноспіва. Листозірка лише здивовано кліпнула, тож медикішка пояснила: — Знаю, що вранці сталася колотнеча, але відокремлювати денних вояків від решти Клану — це не вихід.

Листозірка не бачила Луноспівої серед котів над річкою вранці, але медикішка, вочевидь, усе знала про сварку.

— А що мені залишається робити? — нявкнула провідниця. — Чекати, доки вони одне одному вуха пороздирають?

— Не знаю, — зізналася Луноспіва. — Але поділ у Клані не допоможе впоратися з напруженням між котами. Зрештою, тільки погіршить усе.

Листозірка визнала, що Луноспіва має рацію.

— І що мені робити? Я не хочу випроваджувати з табору жодного кота, але мій дозвіл денним воякам… гаразд, кицюням пристати до Клану не привів до добра. — Вона опустила голову. Листозірці здалося, що чорні грозові хмари раптом вкрили небо й заступили сонце. — Деколи сумніваюся, чи правильно вчинив Вогнезір, передавши мені керівництво Небесним Кланом.

— От мишомізка, — нявкнула Луноспіва. — Тебе вибрав нашою провідницею Зоряний Клан, а не Вогнезір. І я не знаю іншого кота у Клані, який би краще впорався з обов’язками провідника. Але, Листозірко, тобі… — вона раптом змовкла.

Листозірка загадалася, про що недоговорює їй медикішка.

— Кажи вже, — не витримала вона. — Кажи, що маєш сказати.

Утім Луноспіва лишень похитала головою.

— Нічого… нічого, справді. Просто, Листозірко, будь обережною зі своїми почуттями. От і все.

Вона підняла оберемок цілющих трав і рушила до стежки в улоговину. Провідниця спантеличено дивилася їй услід.

«Бути обережною зі своїми почуттями? Що вона цим хотіла сказати?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 23

— Як це — Двоноги схопили Персі? — зашипів Палимон, дряпаючи кігтями камінь у провулку.

Сніжинка перелякано прищулила вуха.

— Не зміг втекти. І вони просто хапнули його за шкуру! — завила вона.

— Мені дуже шкода! — засапано нявкнув Куцань, підбігши з Вуглем до Кори та Сніжинки. — Ми нічого не могли зробити.

Шерсть на шиї Вугля стала дибки, він вишкірився й загарчав.

— Тоді це війна! — оголосив він.

Кора кивнула.

— Тільки мишомізкі думають, що нам можна вижити поруч із Двоногами. Вони нам вороги!

Палимон примружив очі.

— Двоноги тут ні до чого, — загарчав він. — То справа лап Ошуста.

— Як це — справа лап Ошуста? — нявкнув Куцань.

Палимон розповів про свою сутичку зі Шкіпером і Мішею, які мучили кролика в саду Двонога. Його аж затрясло від згадки про сон — про те, як він ходив серед пучків шерсті із закривавленими лапами.

— Двоноги не дозволять котам нападати на їхніх кроликів. Гадаю, Ошуст робить усе для того, аби Двоноги вигнали нас із насиджених місць.

— І ми не боротимемося за наш дім? — зашипів Вугіль.

— Боротимемося, — відповів Палимон. — Але не з Двоногами. Боротимемося з Ошустом і його посіпаками.

— Та я з них сім шкур спущу! — загарчав Вугіль. — Та я… — на мить він замовк. — А де Рудка? Її теж Двоноги схопили?

— З Рудкою все добре, — буркнув Палимон. — Кудись пішла, — і перш ніж ще хтось встиг спитати про його доньку, додав: — То як ми покараємо Ошуста? Є ідеї?

Коти перезирнулися.

— Було б добре знати, де вони сплять, — почав Куцань.

— На жаль, ми цього не знаємо, — тихо нявкнула Кора.

Тільки тепер Палимон усвідомив, наскільки хитрий Ошуст. Він забрав мисливські угіддя, які Палимон і його друзі вважали своїми, а взамін нічого не дав. «Цей блохастий стервоїд завжди випереджає нас на крок».

— То дізнайтеся! — гримнув він.

— Не чекатимеш на повернення Рудки? — запитала Кора.

— Ні! — Палимон не мав певності, чи вона повернеться. — Нам вона не потрібна.

Коти зніяковіло перезирнулися й почали розходитися.

— Ні, туди я піду, — вигукнув Палимон, відштовхуючи Сніжинку, яка рушила в напрямку, куди втекла Рудка. — А ти перелізь через стіну і подивися, що там за гніздами Двоногів.

— Добре, — здивовано погодилася Сніжинка. Відтак швидко видерлася на загорожу і зникла з виду, стрибнувши вниз.

Згораючи від сорому, Палимон вирушив до місця сварки з Рудкою. Він не наважився розповісти друзям, що донька зрадила їх усіх. «Вона, вочевидь, розповіла Гарлі, де ми спимо, і допомогла Ошустові здійснити його задум — влаштувати напад Двоногів».

Палимон дістався повітки, у якій посварився з Рудкою та Гарлі, відчув доньчин запах і пішов по її сліду, завернувши за наступний ріг. «Її запах так щільно змішаний із запахом Гарлі», — подумав він і скривився від огиди.

Вилізши на низький похилий дах, Палимон зістрибнув у провулок. Щойно натрапив на доньчин слід, як позаду почув тупіт лап.

Спочатку кіт застиг, а тоді розвернувся й побачив Куцаня, який мчав провулком.

— Не пущу тебе самого, — важко дихав брунатний кіт, стаючи перед Палимоном. — Ти робиш велику дурницю!

— Нічого зі мною не станеться, — загарчав Палимон. — А ти так гупаєш лапами, що навіть глуха лисиця почує.

Розвернувшись, він далі покрокував провулком, а Куцань поспішив за ним.

— Кажу тобі, зі мною нічого не станеться!

Куцань знову спинився і пильно поглянув на Палимона.

— Друже, я давно тебе знаю, — нявкнув він. — Що сталося?

Палимон не витримав його погляду.

— Та Рудка, — буркнув він, відвертаючись. — Я… Гадаю, вона видала нас Ошусту.

Куцань перелякано зойкнув.

— Не вірю! — заперечив він. — Рудка нізащо б так не вчинила.

— Ну, можливо, таки вчинила. Її мама теж не відзначалася відданістю.

— Ти не знаєш, чому Оксамитка так зробила! — люто зашипів Куцань. — А Рудка, мабуть, перейняла від матері її гонор і впертість, але багато чого вона перейняла також і від тебе! Ти завжди казав, що твоя донька має власний розум, — додав він уже лагідніше.

— Тепер уже й не знаю, чи вона взагалі має якийсь розум, — пробуркотів Палимон. — Вона постійно…

Він змовк, бо за кілька лисячих хвостів від них під чахлим кущем промайнула тінь. Підскочивши до куща, Палимон на мить завмер і принюхався. Ворог! Він кинувся у сплетіння гілок і вп’явся зубами в загривок чорно-сріблястої кішки, яка зіщулилася між кущем та стіною.

— Ошустова поплічниця, — пробелькотів він крізь зуби, витягуючи кішку з куща.

Палимон розтиснув зуби, але відразу схопив її лапами за шию.

— Хто така? — загарчав він.

Кішка так перелякалася, що навіть не чинила опору.

— Я… Мене звати Цибулька, — затинаючись, відповіла вона.

— Не дуже ти напирай на неї, — обізвався Куцань, підходячи до паркана.

Але Палимон не зважав на друга. Він випустив кігті й натискав ними на хутро, аж доки не відчув, що проштрикнув Цибульчину шкіру.

— Ану кажи, де Ошуст!

Цибулька тільки захрипіла у відповідь. Палимон зрозумів, що занадто сильно стиснув їй шию. Послабив натиск однієї лапи, і Цибулька позадкувала, а тоді спробувала вивернутися з-під нього. Палимон навалився на кішку всім тілом і пришпилив її до землі.

— Палимоне, не треба! — заволав Куцань. — Що ти робиш? Ти ж бо її вб’єш!

— Можу і вбити! — зашипів Палимон. — Але не хочу. Агов, коростява, кажи, де Ошуст.

Від страху кішка засапала.

— Він за потоком, — забелькотіла вона. — За гніздами Двоногів. Спить у старих коробках… Дуже прошу тебе, відпусти!

У Палимоновій голові завирував червоний туман люті. Він вигнув кігті, щоб посмугувати шкуру Цибульки.

— Палимоне! Вона розповіла все, що нам було треба! Відпусти її.

Похмурий тон товариша повернув Палимона до тями. Червоний туман поволі розвіювався. Палимон сховав кігті й підвівся на лапи, відпустивши Цибульку. Кішка чкурнула провулком, настовбурчивши хвіст. Щойно вона зникла з виду, Палимон обернувся і попрямував до потоку.

— Почекай, Палимоне! — Куцань загородив йому дорогу. — Що ти надумав? Тобі не можна йти до них самому!

Палимон набрав повні груди повітря. Він знав: ще трохи — й накинеться на Куцаня з випущеними кігтями, якщо той стоятиме йому на дорозі.

— Щось особисте? — допитувався Куцань, незмигно дивлячись на товариша. — Це через Рудку?

Палимон не відповів, тож він вів далі:

— Ошуст не міг викрасти Рудку. Вона не безпорадне кошеня і вміє себе захистити.

— Знаю, — загарчав Палимон, а подумки додав: «Якщо вона й пристала до Ошуста, то тільки з власної волі».

— Тобі не виграти цієї битви, — застеріг Куцань. — Подумай, що на кону наша безпека і наші мисливські угіддя.

— Твоя правда. Зберемо всіх наших і тоді підемо битися.

— А якщо треба буде битися з Рудкою?

— Битимемося, — відповів Палимон.

Куцань роззявив рота.

— Ти ж це несерйозно? — Палимон не відповів, і за якусь мить Куцань знову нявкнув до нього: — Гадаю, тобі треба знайти Оксамитку і поговорити з нею. Може, вона знає, де вештається Рудка. Може, якось вплине на неї. Доки не пізно.

Палимон зміряв Куцаня довгим поглядом.

— Оксамитка для мене померла.

— Не кажи так, — промовив Куцань і поглянув товаришу в очі з такою відвагою, на яку той не очікував. — Вона не померла й ніколи для тебе не помре. Ти згадуєш її щоразу, як дивишся на Рудку. — Він ступив крок уперед, тож тепер його ніс мало не торкався Палимонового. — Вона мати твоєї доньки, Палимоне. Піди до неї і попроси допомоги. Тільки так ти зможеш врятувати Рудку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 24

— Крутьколапе! — Листозірка радісно підвела голову, щоб привітати новака, який збігав стежкою в улоговину позаду Біллішторма. — Добре, що повернувся.

Після нападу на гніздо Двонога минуло кілька світанків, але Листозірка дуже гостро відчувала напругу в Клані. Коти метушилися навколо неї біля підніжжя Валяви. Гострокіготь відряджав патрулі. Над річкою висів вранішній туман, повітря було вологим, і от-от мав піти дощ.

— Чорнодряпко, сьогодні очолиш мисливський патруль, — сказав Гострокіготь. — Візьмеш Веснянколапку, звісно, і… кого ж іще… Стрибожара й Горобцешуба.

Листозірку приємно здивувало те, що Гострокіготь на чолі патруля поставив денну воячку. А тоді вона раптом загадалася, чи не криється тут якийсь хитрий умисел. Горобцешуб був одним із найкращих мисливців у Клані й завжди дуже їдко критикував кицюнь. Невже Гострокіготь сподівається на провал Чорнодряпки? Листозірка вперлася поглядом у воєводу, ковзнула очима по його рудому хутрі й метких зелених очах. «Він чудовий воєвода, але ніби робить усе, щоб ще дужче розбурхати сварку в Клані!»

— Дуже приємно вас усіх бачити, — привітався Крутьколап, підходячи до підніжжя стежки, і побіг до Листозірки. — Без Клану було так сумно.

Провідниця кивнула.

— Нам тебе теж бракувало. Вже здоровий?

— Так. Я… — Крутьколап зайшовся кашлем, і Листозірка стривожено зиркнула на нього. — Ні, я справді вже здоровий, — запевнив він відкашлявшись. — Так чекав того дня, коли знову почну тренуватися. На жаль, не можу залишатися в таборі на цілий день, — пояснив він і знову мало не закашлявся. — Мої Двоноги дуже хвилюватимуться.

У його очах зблиснула щира любов і повага. Листозірку ніби щось кольнуло в грудях. «Цікаво, як це — жити з Двоногами?» Кланові коти часто звинувачували денних вояків у тому, що вони хочуть легкого і комфортного життя. «Утім це не зовсім так, — подумала Листозірка. — Двоногів та їхніх домашніх улюбленців пов’язували почуття справжньої любові та поваги. То чи маємо ми право вимагати від них розірвати цей зв’язок?»

Крутьколап пішов до Біллішторма, який чекав на розпорядження Гострокігтя.

Коли патрулі вже вирушили на завдання, вуха Листозірки смикнулися від голосного пискоту. Вона обернулася й побачила кошенят Папоротки. Вони прямували, штовхаючи одне одного, до Конюшинохвостої, яка задрімала на камені біля річки, поклавши лапу на свій чималий живіт.

— То здоровезний Двоніг! — пищав Кропивко. — Треба його настрахати, бо він нападе на табір.

— Я буду Гострокігтем! — оголосила Сливуня. — Поведу вас на гніздо Двонога!

— Ні, я буду Гострокігтем! — і Кролик накинувся на сестру, вони зчепилися, перетворившись на клубок лап і хвостів. — Мишомізка, ти — кішка. Ти не можеш бути Гострокігтем.

— Можу, — бовкнула Сливуня, а тоді передумала, махнувши хвостом. — Добре, тоді я буду Корою.

— А я — Палимоном! — вигукнув Струмок. — Він дуже відважний вояк. А ти, Кропивку?

— Я буду Білліштормом, — нявкнув Кропивко. — Він знається на всіх бойових прийомах.

— Ти не можеш бути Білліштормом, — Сливуня зневажливо зиркнула на брата. — Він не справжній вояк.

— Так, він домашній вояк, — погодився з нею Кролик і презирливо махнув хвостом.

— Його навіть не взяли в похід на Двонога, — нагадав Струмок. — Тому ти не можеш бути ним.

Листозірка слухала розмову кошенят і відчувала, як у ній зростає тривога. Невже вони забули, як Біллішторм із ними бавився? Невже навіть серед кошенят укоренився поділ на денних вояків і Кланових котів?

— А мені байдуже! — завзято наполягав на своєму Кропивко. — Я все одно хочу бути Білліштормом.

— Ну, тоді будеш ним сам, без нас, — нявкнула Сливуня і штовхнула брата. — Якщо хочеш бути домашнім вояком, тоді ми з тобою не бавимося.

Вона відвернулася від Кропивка й потупцювала по камінню до Кролика та Струмка, які поприпадали до землі й підкрадалися до Конюшинохвостої.

Бідолашний Кропивко трохи постояв, а тоді смикнув вухами.

— Добре. Я буду Горобцешубом! — вигукнув він, біжучи до братів і сестри, і так само припав до землі біля річки.

Дивлячись на малечу, Листозірка відчула, що в неї за спиною хтось стоїть. Провідниця обернулась і побачила Біллішторма. Вона зніяковіла, зрозумівши, що він теж чув розмову кошенят.

— Я… мушу… вибач, — затнулася Листозірка.

Біллішторм стенув плечима.

— Вони кажуть правду, — пробуркотів він. — Мене таки не взяли у похід на Двонога.

Листозірка зіщулилася від його спокійного голосу. Їй нітрохи не хотілося починати сварку з Білліштормом. На щастя, рудо-білий кіт більше не згадував про похід.

— Я поведу мисливський загін, — сказав він. — Гострокіготь питає, чи не хочеш ти піти з нами. Також ідуть Крутьколап та Вишнехвоста.

— Залюбки, — відповіла провідниця.

У неї аж у лапах закололо, щойно подумала про полювання з Білліштормом та іншими котами. «Щось засиділась я в таборі».

Раптом пролунав зойк Конюшинохвостої, на яку накинулися малі розбишаки. Залишивши Папоротку рятувати подругу від кошенят, Листозірка пішла за Білліштормом стежкою, що вела до лісу. Крутьколап із Вишнехвостою рушили слідом.

— На птахів так не полюють, як на білок, мишомізкий, — нявкнула Вишнехвоста до новака. — Бо вони мають крила!

— Але й білки, і птахи ховаються на деревах, — наполягав на своєму Крутьколап. — Вистрибуєш на гілку і підкрадаєшся до них.

— Ніби так… — неохоче погодилася Вишнехвоста.

Листозірка із задоволенням зауважила, що Вишнехвоста, попри свій командний тон, нічим не дорікала денному котові й не принижувала його.

— Все одно стрибати на них треба ну ду-у-уже обережно, — вела своє воячка.

Залишивши їх сперечатися, Листозірка прискорила крок і наздогнала Біллішторма.

— Вибач, що не попередила вас про похід до гнізда Двонога, — тихо пронявчала вона. — Нам треба було почекати на вас. Обіцяю, що більше такого не повториться. Наступного разу…

— Я розумію, чому ти так вчинила, — перебив її Біллішторм. — Я не тримаю на тебе зла. — На мить він зупинився, винюхуючи здобич, і додав: — Насправді ми ставимо тебе в незручне становище: хочемо бути і в таборі, і з Двоногами. Колись настане час кожному з нас зробити свій вибір.

«А що, як він надумає повернутися до своїх Двоногів?» — подумала Листозірка, і її серце закалатало.

— І що ти вибереш? — тихо запитала вона.

— Важко відповісти, — зітхнув Біллішторм, не зводячи погляду із зеленого жука, що повз угору по стеблу трави за мишачий хвіст від його носа. — Я люблю своїх Двоногів, і вони дуже добре ставляться до мене. Жити з ними набагато легше, ніж у таборі. — Він набрав повні груди повітря, обернувся й ніжно поглянув на Листозірку. — Але також я не можу покинути тебе, — промуркотів вояк.

Серце провідниці забилося ще швидше, а ліс розплився перед очима, перетворившись на золотаво-зелене марево.

— Я теж не хочу, щоб ти від нас пішов, — прошепотіла вона

Листозірка притулилася щокою до щоки Біллішторма і відчула, як їхні хвости переплелися.

— Ані руш! — крикнула Вишнехвоста, і Листозірка враз відсахнулася від Біллішторма. Вояк перелякано відскочив від провідниці й настовбурчив хутро на загривку. У високій траві Листозірка побачила Вишнехвосту, яка стояла до них спиною. Воячка кричала на якогось кремового кота. Провідниці здалося, що вона його звідкись знає. «Ага, це той самітник, що полював на межі кордону!» Він припав до землі під розлогим кущем. Цього разу самітник забрів набагато ближче до табору.

— Чого ти зайшов на нашу територію? — вимогливо спитав Крутьколап, який продерся крізь зарості папороті й зупинився перед самітником. — Що, не відчув запаху наших прикордонних міток?

Кіт прищулив вуха і так витріщив очі, що було видно самі білки.

— Почекай, Крутьколапе, — нявкнула Листозірка й обернулася до чужинця: — Ти мав гарну нагоду пристати до Небесного Клану, але не схотів. Тепер тобі не можна заходити на нашу територію.

Самітник зніяковіло схилив голову.

— Та знаю, — нявкнув він. — Але я передумав. Тепер уже пристав би до вашого Клану, якщо приймете. Мене звати Шугай.

— Чому ти передумав? — до Листозірки підійшов Біллішторм, у його очах зблиснула підозра. — Це трохи несподівано.

Шугай швидко закліпав, ніби не знав, що відповісти. По лапах Листозірки пробіг дрож; їй не хотілося надмірним розпитуванням віднадити нового вояка. Зрештою, вона бачила, як цей кіт спритно лазить по деревах і що він має вроджені мисливські навички.

— Наша пропозиція залишається в силі, якщо тільки ти зможеш довести відданість Небесному Клану, — сказала вона.

— І доведу. Аякже! — блакитні очі Шугая засвітилися завзяттям. — Вже починати?

Листозірка обернулася до Біллішторма:

— Поведи мисливський патруль, а ми з Шугаєм повернемося до табору.

Біллішторм завагався і ще раз підозріло зиркнув на самітника.

— Я піду з тобою, якщо хочеш.

Тілом Листозірки розлилося приємне тепло, адже Біллішторм хотів її захистити, та за мить вона відчула роздратування: «Я провідниця Клану. Мене не треба захищати!»

— Все буде добре, — різко відповіла вона, відтак додала дещо лагідніше: — Побачимося згодом. А потім таки підемо на полювання разом.

Вишнехвоста і Крутьколап слухали її з виряченими від подиву очима. Листозірку від вух до кінчика хвоста охопив сором, і вона, не чекаючи на відповідь Біллішторма, обернулася до Шугая:

— Ходімо, — провідниця махнула хвостом. — Сюди.

Прямуючи до улоговини, Листозірка зауважила, що Шугай здригався й мало не підскакував від кожного шерхоту в підліску. Він був такий само переляканий, як і Землезуб. «Може, його теж мучив Двоніг?»

— І все ж таки, чому ти передумав? — запитала вона ненав’язливо.

— Ну… е-е-е… просто передумав, — зніяковіло відповів Шугай.

Вони вже підійшли до стежки в улоговину, і Листозірка не мала можливості розпитувати його далі. Шугай ішов слідом за провідницею, і, час від часу озираючись через плече, вона помітила, що він зацікавлено оглядає табір. Мохошубка з Ковтюхом умивалися на камені, Дрібнохмарка з Рінесмерком принесли здобич до кагату свіжини, а інші коти юрмилися навколо Гострокігтя, який віддавав розпорядження.

Коли Листозірка та Шугай зійшли в улоговину, Гострокіготь разом із Пелюстконосою, Осовусом та їхніми новаками вже прямував до тренувального майданчика. Воєвода спинився і нашорошив вуха.

— Це Шугай, — представила провідниця новоприбулого. — Хоче приєднатися до нашого Клану. Шугаю, це Гострокіготь, воєвода.

Шугай поштиво схилив голову.

— Ласкаво просимо! — привітав його Гострокіготь, зблиснувши зеленими очима. — Ми саме зібралися на тренування. Підеш з нами?

Шугай настовбурчив хвіст:

— Аякже!

— Тоді ходімо, — і Гострокіготь рушив угору.

Листозірка вже зібралася йти з ними, але воєвода озирнувся й поблажливо смикнув вусами:

— Ми впораємося самі, дякую!

Провідниця наїжачилась і роздратовано випустила кігті. «Хто провідник Клану — я чи він?» Та за мить заспокоїлася, спіймавши себе на думці, що, можливо, воєводі набридла надмірна опіка з її боку. Він і без неї проведе тренування.

«Попрошу Гострокігтя стати виховником Шугая, — вирішила вона й рушила до свого кубла. — Звісно, Шугаєві вже минуло шість повень, але йому все одно треба навчитися всього, що вміють Небесні вояки».

Накрапав дрібний дощ, але Листозірці було тепло й радісно на душі. Вона почувалася щасливою, адже Шугай стане цінним поповненням для Клану — вочевидь, він успадкував міцні лапи і вміння лазити по деревах від древнього Небесного Клану. Листозірка роззирнулася табором: Мохошубка з Ковтюхом, наїжачивши хутро під мжичкою, витягували собі здобич з кагату; з оберемком трав поверталася з лісу Луноспіва; невдоволено пищали кошенята Папоротки, яка заганяла їх до ясел.

«Незабаром повернеться з полювання Біллішторм… І все буде добре, якщо він наважиться жити в таборі».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 25

Листозірка дрімала у своєму кублі до сонцепіку. Коли вона прокинулася, злива вщухла й надворі розпогодилося. Скелі оповив туман — сонце припікало й висмоктувало із землі вологу.

Листозірка побачила, що більшість котів уже повернулися з патрулів. Гострокіготь та Шугай сиділи біля кагату свіжини й про щось перемовлялися, посхилявши один до одного голови. Неподалік від них провідниця помітила Кору.

«Шугай потроху звикає до життя у Клані», — подумала Листозірка.

Вона легко збігла стежкою в улоговину, з розгону застрибнула на Валяву й вигукнула:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Валявою на віче Клану!

Більшість Небесних котів уже були на місці й з цікавістю позирали на Листозірку.

Зі свого кубла вилізли Ковтюх та Мохошубка, обоє скуйовджені після сну. З кубла медикішки вигулькнула Луноспіва і прибігла послухати, що казатиме провідниця.

— Маємо нового однокланівця, — почала Листозірка, дивлячись на Шугая, який сидів біля Гострокігтя. — Шугай вирішив приєднатися до нашого Клану, і сьогодні він стане новаком. — Помахом хвоста вона покликала кота до підніжжя Валяви. — Відтепер, — нявкнула провідниця, — цього новака ми називатимемо Шугайлапом. Гострокігтю, ти відважний і дуже вправний вояк, і ти станеш гарним виховником для Шугайлапа.

Гострокіготь, анітрохи не здивований вибором провідниці, кивнув їй, підійшов до новака і торкнувся носом його носа.

— Шугайлап! — закричали коти і з’юрмилися навколо новака, щоб привітати.

Особливо задоволений вигляд мали Горобцешуб і Рінесмерк, які тулилися до нього й тицялися носами у його плече.

Листозірка побачила, що Біллішторм стоїть осторонь. Він вигукнув нове ім’я новака, але дивився на нього насторожено. Провідниця подумала, що при нагоді треба поговорити з вояком про його сумніви щодо Шугая.

Коли стихли привітальні вигуки, Шугай зиркнув угору на Листозірку, яка досі стояла на Валяві.

— Е… Листозірко, Шугайлап ніби й непогане ім’я, але я хочу залишитися просто Шугаєм. Палимон сказав, що так зробив він і його друзі.

Листозірка смикнула хвостом. Її не подобалося, що Палимон та його товариші не лише самі знехтували вояцькими іменами, а ще й інших до цього заохочують. Бо ім’я таки має значення. Воно ж бо невід’ємна частина вояка!

Запала напружена тиша, Клан чекав на рішення провідниці. Шугай дивився на неї, невинно кліпаючи очима, ніби не розумів, що він не так сказав. Листозірці вартувало великих зусиль приховати роздратування. Було б нерозумно з дня посвячення в новаки відштовхувати від себе Шугая. «Може, коли він трохи поживе в нас, то згодом тішитиметься вояцьким ім’ям».

— Ну… Якщо тобі так хочеться, — нарешті відповіла Листозірка й полегшено зітхнула, бо ніхто їй не заперечив.

Утім провідниця помітила, що Крутьколап нахилився до Біллішторма і щось зашепотів йому на вухо, а тоді до неї долинули слова:

— Я думав, Шугай пишатиметься новацьким іменем!

Листозірка відчула поколювання в лапах; зістрибнула з Валяви і рушила до Гострокігтя та Шугая, щойно юрба навколо них розійшлася.

— Так і не змогла сьогодні пополювати, — нявкнула вона. — Не хочете піти зараз зі мною і трохи розім’ятися? Чорнодряпко, Веснянколапко, підете з нами.

— Та можна, — відповів Гострокіготь, а Шугай від радості переминав лапами землю. — Нехай Шугай подивиться на полювання Небесних котів.

Листозірка попрямувала до підніжжя стежки, оминаючи кошенят Папоротки, які вовтузилися під Валявою. Але не встигла вона ступити й кількох кроків, як її покликала Луноспіва. Провідниця зупинилася, чекаючи на медикішку.

— А чи не могла б Веснянколапка допомогти мені збирати трави? — спитала Луноспіва. — У медикублі нікого нема, тому хочу поповнити запаси, бо незабаром Конюшинохвоста приведе кошенят.

Намагаючись не зважати на блиск в очах Веснянколапки, Листозірка похитала головою.

— Луноспіво, ми вже про це говорили, — нявкнула вона. — Веснянколапка — новачка Чорнодряпки, і їй треба виконувати свої обов’язки в мисливському патрулі.

— Але мені теж потрібна новачка, — не вгавала Луноспіва.

— Скоро підростуть кошенята Папоротки, — зауважила Листозірка. — Вже недовго чекати.

— Що? — раптом випросталася Сливуня, висмикнувши свій хвіст від Кролика. — Я не хочу бути медикішкою!

— І я не хочу, — підтримав сестру Кропивко, підводячись на лапи з пилюки, де вони щойно качалися зі Струмком. — Смердюча робота, нема чим дихати!

— І дуже нудна! — додав Кролик.

— Ми будемо вояками! — сказав Струмок, підводячись на лапи, і вишкірився, намагаючись люто загарчати. — Я буду провідником Клану!

— Ні, не ти. Я буду! — і Сливуня накинулася на брата.

Струмок вивернувся і кинувся навтьоки, брати та сестра з вереском помчали за ним.

Листозірка зітхнула. «Ніхто з них не піде до Луноспівої у новаки», — зізналася вона собі.

Тим часом Луноспіва встромила кігті в землю й обвела поглядом котів, які слухали їхню розмову. Листозірка розсердилася, що пів Клану чуло їхню суперечку, але старалася не показувати свого гніву.

— Гаразд, поговоримо про це пізніше, — зашипіла медикішка. — Не хочу затримувати ваш мисливський патруль.

Луноспіва рушила до свого кубла, а Листозірка, дивлячись їй услід, з розпачем думала про те, що колись вони були найкращими подругами.

Коли мисливський патруль вийшов на гребінь улоговини і попрямував углиб лісу, Веснянколапка почала потрохи відставати.

— Я так хотіла залишитися і допомогти Луноспівій, — поскаржилася вона.

— Але ти не можеш! — гнівно відказала Чорнодряпка, і Листозірка не могла звинувачувати її в надмірній різкості. — Ти моя новачка, тобі потрібно тренуватися.

— Мені не треба цих дурних тренувань!

Останні слова Веснянколапка промовила тихо, щоб не почула виховниця, але чорна кішка мала гострий слух.

— А мені вони треба? — відпалила вона, хляпнувши новачку хвостом по вусі. — Припини скиглити, зосередься на полюванні!

Листозірка побачила, що Гострокіготь закотив очі.

— Вам обом треба зосередитися на полюванні, — нявкнув він. — Якщо так горлатимете, то розполохаєте всю здобич аж до самісінької території Двоногів.

Чорнодряпка сердито махнула хвостом, але промовчала.

Втішившись, що нема потреби втручатися в суперечку, Листозірка прискорила крок і, відчувши сильний запах білки, повела патруль глибше в хащі.

Першим помітив білку Гострокіготь.

— Он там, — зашепотів він, смикнувши вухами в бік, де білка перетинала галявину. — Нам дуже пощастило, — воєвода скоса зиркнув на Чорнодряпку. — Ще не вся дичина повтікала. Мабуть, та білка трохи глуха. Шугаю, зможеш її вполювати?

У Шугая заблищали очі.

— Спробую.

Веснянколапка дратівливо обтрусилася.

— Але він тільки став новаком! — пробуркотіла вона.

Шугай припав до землі й поповз уперед, ховаючись у високій траві. Але він не врахував напрямку вітру, який приніс його запах до білки.

Раптом звірок випростався й за мить щодуху побіг до найближчого дерева, метляючи пухнастим хвостом.

Тихо вискнувши з розпачу, Шугай випірнув із трави. Кинувся навперейми вивірці, але та вже стрибнула на стовбур і полізла вгору. Підстрибнувши, як справжній нащадок Небесного Клану, Шугай видряпався на стовбур і зімкнув зуби на її хвості ще до того, як вона встигла дістатися густого гілля. Кремовий кіт зістрибнув на землю разом із білкою. Здобич іще пручалася, але за мить обм’якла.

Шугай підвівся на лапи.

— Ну, як? — засапано нявкнув він, тримаючи білку в зубах.

— Дуже добре! — Гострокіготь підбіг до нього й обнюхав здобич.

Чорнодряпка схвально кивнула, а Веснянколапка захоплено витріщилася на кремового кота, вже й забувши про свій зіпсутий настрій.

— Чудово, — нявкнула Листозірка, підбігаючи до Шугая. — Наступного разу не забувай про напрямок вітру. Якби ти обійшов білку з іншого боку і вона не почула б твого запаху, тобі не довелося б за нею гнатися.

Очі Шугая переможно засяяли.

— Та вже пам’ятатиму, — пообіцяв він і поклав білку до лап Листозірки.

— Коли нам вдається вполювати здобич, ми її присипаємо землею, — пояснив Гострокіготь, порпаючи задніми лапами ямку під деревом. — Потім, коли вполюємо достатньо, повертаємося й забираємо сховану свіжину.

— Бачу голуба! — схвильовано зашипіла Веснянколапка, щойно Гострокіготь кинув білку в ямку і почав присипати землею. — Можна я спробую?

Чорнодряпка кивнула, і її новачка пірнула в підлісок. Листозірка теж помітила голуба: гарний тлустий птах щось дзьобав між корінням дуба. Веснянколапка наближалася до здобичі, зробивши велике півколо на галявині. Листозірка здогадувалася, що їй дуже хочеться вполювати голуба і довести, що вона не гірша від Шугая мисливиця.

Гострокіготь уже запорпав білку і поклав на те місце букову галузку. Тим часом Веснянколапка визирнула з куща папороті біля дуба. Але щось сполохало птаха, він спурхнув і сів на гіллю.

— Не пощастило, — нявкнула Чорнодряпка.

Веснянколапка не здавалася. Вона виринула із заростей, напружила всі м’язи й вистрибнула на стовбур із протилежного від птаха боку.

Хоча Веснянколапка все зробила правильно і рухалася тихо, щоб не сполохати голуба, але птах залопотів крилами й перелетів на сусіднє дерево. Новачка переплигнула за ним на розвилку гілок.

— Ходіть сюди, — Листозірка махнула хвостом до патруля. — Подивимося, що з того буде.

Веснянколапка помалу наближалася до голуба. Шерсть у Листозірки настовбурчилася від хвилювання. Затамувавши подих, провідниця спостерігала за повільним пересуванням новачки крізь густе гілля. «Чорнодряпка добре її навчила», — подумала вона. І все ж таки Листозірка сумнівалася, що Веснянколапці вдасться самій вполювати здобич. Птах був великий і до того ж уже починав метушитися. Веснянколапка дуже повільно, але наближалася до нього. Листозірка розуміла, що голуб може злетіти щомиті.

— Розійдіться, — прошепотіла вона до патруля. — Вилазьте на дерева навколо голуба.

Гострокіготь, Шугай і Чорнодряпка розійшлися в різні боки. Листозірка вибрала дерево поруч із тим, на якому сидів тепер голуб. Тим часом Веснянколапка спроквола підкрадалася, припавши до гілки, розташованої на хвіст вище від голуба.

Щойно Листозірка почала лізти стовбуром, як тишу розітнув оглушливий вереск:

— Втікайте! Втікайте звідси!

Птах залопотів крилами і зник у верховітті сусідніх дерев.

— От лайно мишаче! — вилаялася Веснянколапка, дивлячись услід голубу.

Листозірка стрибнула на землю й побачила, як галявиною, галасуючи, мчить Шугай. Молодий кіт із розгону налетів на Чорнодряпку, яка зібралася стрибати на стовбур поваленого дерева, і покотився з нею в траві.

— Там лисиця! Лисиця! — вищав він.

— Та злізь ти з мене! — люто зашипіла Чорнодряпка, відштовхуючи його, і підвелася на лапи.

Листозірка на мить завмерла й принюхалася. Вона відчула запах прикордонних міток Небесних котів за кілька хвостів від себе і… сильний запах молодої лисиці.

— Звідки ти знаєш про лисицю? — запитала провідниця, підходячи до новоспеченого новака, який припав до землі й загнано роззирався.

Шугай випростався, намагаючись не настовбурчувати хутро.

— Колишнє моє кубло — з другого боку он того дерева, — пояснив він. — Принаймні було там, доки його не зайняла лисиця.

Листозірка стурбовано кивнула.

— Дякую, що сказав, — нявкнула вона. — Нам не потрібна лисиця на нашій території. Тому зберемо патруль і виженемо її звідти.

— Уже не треба, — запевнив провідницю Гострокіготь. — Лисиця пішла

— То ти все знав? — здивовано запитала Листозірка. — Чому нічого не доповів?

Гострокіготь тільки стенув плечима.

— А нащо? Я переконався, що її слід веде геть від нашої території.

— Мені ти казав трохи інакше! — на превеликий подив Листозірки, Шугай став поміж нею та воєводою і пильно поглянув на Гострокігтя блакитними очима. — Ти казав, що лисиця прийшла сюди жити назавжди і мені буде непереливки, якщо я залишуся сам.

Шпичак підозри вколов Листозірку.

— Коли він тобі таке казав? — запитала вона в Шугая.

— Кілька днів тому, коли надумав попередити мене про лисицю, — зніяковіло відповів Шугай. — А він правильно казав, хіба ні? Тепер, коли я живу з Кланом, лисиця мені нічого не зробить?

Підозра Листозірки переросла у впевненість. «То Гострокіготь мені брехав! І він збрехав Шугаю, налякавши лисицею, щоб самітник пристав до Клану». Зусиллям волі вона вгамувала лють. Не хотіла, щоб Небесні коти знали про негідний вчинок Гострокігтя.

— Так, лисиця заледве нападе на табір, — заспокоїла провідниця Шугая. — А навіть якщо нападе, то ми дамо їй гідну відсіч. Тобі нема чого хвилюватися.

— Ой, це добре! — полегшено зітхнув Шугай.

Листозірка перевела погляд на Чорнодряпку та її новачку. Веснянколапка сплигнула з гілки і принюхувалася до поваленого дерева.

— Запах лисиці давній, — спантеличено нявкнула юна кішка до Чорнодряпки.

Її виховниця теж була здивована, а Гострокіготь виклично поглянув на провідницю, немовби закликаючи її викрити його обман.

— Чорнодряпко, — нявкнула Листозірка, — візьми Веснянколапку і Шугая й подивіться, чи нема де ще одного голуба. Ні, Гострокігтю, — зупинила вона воєводу, який уже збирався піти разом із ними. — Ти залишися. Маю щось тобі сказати.

Листозірка мовчала, доки троє котів не зникли за деревами. Гострокіготь незворушно лизнув себе у плече, чекаючи, що казатиме провідниця. Переконавшись, що їх ніхто не підслуховує, вона сердито накинулася на воєводу:

— Брехнею не заманюй котів до нашого Клану!

Гострокіготь витримав її погляд.

— Я не заманював брехнею. Тут дійсно була лисиця, тому Шугаєві в нашому таборі житиметься набагато спокійніше. Поглянь на нього, — вів він далі, махнувши хвостом у бік, куди пішов кремовий кіт. — Довгі сильні лапи, високо стрибає… Та це ж просто знахідка.

— Це так, — погодилася Листозірка, смикнувши вухами.

Вона думала про те, які ще таємниці приховує від неї воєвода. Раптом провідниця згадала розповідь Біллішторма, як Гострокіготь із Палимоном уночі вештаються територією Двоногів. А якщо і це правда?

Листозірку ніби облили крижаною водою, вона зрозуміла, що більше не вірить воєводі.

— Це все? — перебив її думки Гострокіготь. Він аж повеселішав, ніби тішився, що так легко відбувся. — Тоді я наздожену патруль.

Воєвода помчав у гущавінь лісу, а Листозірка сумно похитала головою: «Він навіть не усвідомлює, що вчинив неправильно!» Листозірку обурювала його потаємність і те, що він збрехав Шугаю. Але вона мусила визнати, що новоспечений новак став справжнім надбанням для Клану. Він обдарований і допитливий, до того ж дуже тямущий. «Може, це й неважливо, як саме Гострокіготь переконав його пристати до нашого Клану? Шугай — справжній Небесний кіт».

* * *

Призахідне сонце залило ліс золотавим багрянцем. Мисливський патруль повертався до табору. Веснянколапка страшенно тішилася, що їй вдалося вполювати іншого голуба, і гордо тримала його в зубах. Чорнодряпка несла дві миші, Шугай спіймав горобця, а Гострокіготь — дрозда.

Коли вони вже підійшли до улоговини, Листозірка поклала на землю свою здобич — пару полівок — і сказала:

— Гострокігтю, віднеси це в табір. Я піду і випорпаю білку Шугая, а тоді наздожену вас.

Воєвода кивнув і забрав полівок. Листозірка подріботіла поміж деревами, аж доки не знайшла місце, де Гострокіготь сховав білку. Згорнувши землю зі здобичі, вона почула шарудіння в підліску — на галявину вийшла Луноспіва з оберемком трав у зубах. Медикішка мала втомлений вигляд, шерсть була скуйовджена, а білі плями — геть брудні.

Листозірка пройнялася до неї співчуттям.

— Я знайду тобі помічника, — пообіцяла вона, привітавшись із Луноспівою. — Може, Землезуба частково звільню від його вояцьких обов’язків.

Луноспіва поклала трави на землю й підійшла до провідниці — у кожному її русі відчувалася напруга.

— Землезуб ніколи не цікавився цілительством, — сумно нявкнула вона. — А от Веснянколапка однозначно хоче стати моєю новачкою!

Листозірка зітхнула.

— Ми вже говорили про це. Денна воячка не може бути медикішкою.

— Завжди можна знайти вихід, — не здавалася Луноспіва. — У мене кістки не риплять. Я планую ще довго займатися своєю справою. Так що у Клані буде медикішка!

Листозірку огорнуло тепло. Провідниця відчула, як відроджується їхня колишня дружба з Луноспівою.

— Гаразд, — промуркотіла вона й доторкнулася носом до вуха медикішки.

Підійнявши білку, Листозірка попрямувала до табору. Луноспіва взяла оберемок трав і пішла поруч з нею. На узліссі вони натрапили на зігрітий сонячним промінням, порослий травою та папороттю стовбур дерева.

— Треба трохи перепочити, — запропонувала Листозірка й випустила з пащі білку.

Луноспіва поклала оберемок трав на землю і лягла біля Листозірки, яка випросталася на залитій сонцем латці землі, вдихаючи свіжі лісові запахи.

— Як Біллішторм? — запитала медикішка.

Листозірка відчула поколювання в лапах.

— Та добре. А ти чому питаєш?

Луноспіва відвела очі.

— Думаю, ти знаєш чому, — почала вона, торсаючи стебло трави простягнутою лапою. — Коти в таборі вже починають пліткувати.

— Про що? — запитала Листозірка.

— Про тебе з Білліштормом. Ви дуже… зблизилися.

— Він хороший вояк! — схвильовано пояснила Листозірка. «Приємно отак поговорити з подругою про Біллішторма». — Так… ми зблизилися, — зізналася вона. — Розуміємо одне одного, а коли його нема в таборі, мені… дуже його бракує.

— Так, він чудовий вояк, — погодилася Луноспіва, роздивляючись травинку. — Нам із ним дуже пощастило. Але… Листозірко, тобі треба бути обережною й не виставляти напоказ, що маєш улюбленців серед домашніх… денних вояків.

— Біллішторм ніякий не улюбленець! — обурилася Листозірка. — Просто я… хочу, щоб він став моїм партнером.

Її серце закалатало, щойно вона вголос розповіла про найпотаємніше сподівання.

Луноспіва глянула на неї переляканими очима.

— Але це неможливо! Не тепер, коли у Клані така напруга між постійними та денними вояками. Вам з Білліштормом треба почекати, доки все вляжеться.

«А якщо не вляжеться? — подумала Листозірка. — Я не хочу чекати!» Вона розуміла, що поводиться, як норовливий новак чи вередливе кошеня, але нічого не могла з собою вдіяти.

— Нічого, якось воно буде, — відповіла вона медикішці. — Для нас із Білліштормом це не має значення.

— До того ж, — провадила Луноспіва, ніби не почувши відповідь Листозірки, — у вас можуть бути кошенята. Звісно, ти маєш воєводу й медикішку, які допомагають тобі керувати Кланом. А що, коли битва?

— Про кошенят навіть не йдеться, — заперечила Листозірка. — Ти що, мишомізка? Ми про таке й не думаємо.

— А треба думати, — Луноспіва підвелася й нависла над Листозіркою. — Викинь Біллішторма з голови! І то негайно! У тебе інше покликання. Від тебе залежить майбутнє Клану. — Її голос став лагіднішим, а зелені очі зблиснули співчуттям. — Ти вибрала шлях, яким мусиш іти сама.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 26

Сонце вже котилося за гребінь улоговини, і на схили опускалися довгі тіні. Листозірка поклала білку до решти здобичі в кагаті. У неї й досі стискалося серце після розмови з Луноспівою. Кожна її шерстинка ніби гострим кігтем впивалася в шкуру, нагадуючи про обов’язок провідниці.

Вона вже розвернулася, щоб піти, аж раптом до неї гукнула Пелюстконоса, яка їла полівку:

— Привіт, Листозірко! Ходи до мене. Повечеряємо разом.

— Щось не хочеться, — нявкнула Листозірка. — Я не голодна.

Провідниця помітила подив в очах Пелюстконосої.

— Чи не захворіла ти часом? — запитала сіра кішка.

Провідниця не мала настрою щось пояснювати.

— А чого б це мені хворіти? — відказала вона. — Все добре.

Листозірка попрямувала до свого кубла і з полегшенням зауважила, що Біллішторма в таборі немає. «Мабуть, пішов із Крутьколапом до Двоногів».

Та підіймаючись угору стежкою, вона почула голос рудо-білого кота:

— Якщо так вивернутися у стрибку, Крутьколапе, то ворог опиниться на землі.

Провідниця подивилися вниз і за кілька лисячих хвостів побачила в улоговині Біллішторма, який показував бойові прийоми Крутьколапові та Дрібнохмарці.

— Чудовий прийом! — нявкнула біла кішка. — Можна я спробую?

Листозірка не стала спостерігати за їхнім тренуванням. Натомість кількома стрибками здолала невелику відстань до свого кубла, шмигнула всередину й полегшено зітхнула, залишившись нарешті наодинці. У голові крутилися неприємні думки. Почасти вона сердилася на Луноспіву, але ще більше боялася того, що її поради слушні. «Невже я дійсно не повинна зближатися з Білліштормом?»

Вдивляючись у потемніле небо, де за верхівками дерев замерехтіли перші вояки Зоряного Клану, Листозірка пригадала пояснення Вогнезора, чому пращури вибрали її провідницею Клану.

— Ти багато розповідав мені про Зоряний Клан, — тихо промовила вона. — Але цього ніколи не казав. — Гнів блискавкою пронизав її наскрізь, і вона зашкрябала по долівці кігтями. Якби тут раптом опинився Вогнезір, то вона добряче почикрижила б його руде хутро. — Чому ти не попередив, що в мене на першому місці має бути Клан, а тільки тоді партнер і кошенята? Ти ж бо мав Піскошторму. Чому, якщо ти кішка, то все має бути зовсім інакше? Нащо ти зробив мене провідницею?

Та Листозірка розуміла, що такі запитання треба ставити не Вогнезорові. Це не він, а Зоряний Клан обрав її провідницею, пославши Луноспівій знак — крапчастий листок. «Зоряні предки вважали, що з мене буде найкраща провідниця, — подумала Листозірка і зітхнула, її лють майже вщухла. — Я не можу їх підвести».

Скулившись у встеленому мохом гнізді, Листозірка заснула тривожним сном. Одразу навколо неї здійнявся туман. Вона йшла, спотикаючись об каміння, обабіч нависали чорні скелі. Провідниця намагалася не панікувати, бо знала, що це сон. Та все ж її не полишало відчуття, що вона потрапила в пастку в незнайомому місці.

— Тут хтось є? — запитала Листозірка.

Жодної відповіді — тільки відлуння крапель, які падали з каміння.

— Листозірко! Що з тобою?

Крізь сон вона почула знайомий голос. Прокинулась і побачила біля входу до кубла на тлі присмеркового неба постать Біллішторма.

«Я,  мабуть, щойно заснула, а відчуття таке, ніби проспала цілу повню».

— Усе добре, — відповіла Листозірка, підводячись і відчуваючи легке запаморочення.

— Прийшов запитати, чи не підеш ти зі мною сьогодні вночі на територію Двоногів, — нявкнув Біллішторм. — Подивимося, може, Гострокіготь з Палимоном знову приведуть туди свій патруль. — Листозірка не відразу відповіла, тож він додав: — Побудемо з тобою нарешті наодинці.

«Так, це було б…» Листозірка всім серцем хотіла погодитися й побігати разом з Білліштормом химерними стежками території Двоногів. До того ж треба з’ясувати, чи Гострокіготь дійсно щось задумав.

«Але ні! Я провідниця Клану. Мені не можна мати партнера».

— Ні, — відповіла Листозірка грубіше, ніж їй хотілося. — Не можу я по ночах вештатися територією Двоногів. Небесним котам я потрібна тут, у таборі.

Навіть у сутінках вона побачила біль в очах Біллішторма.

— Але ж і я Небесний кіт, — зауважив він.

— Ти маєш своїх Двоногів, — кожне слово гострою колючкою застрягало в неї у горлі. — Вибач, Біллішторме. Йди краще додому.

Біллішторм від несподіванки закляк на місці.

— Але ж, Листозірко… — навкнув він. — Як щодо Гострокігтя з Палимоном?

— Чому ти так нападаєш на них? Чому весь час їх звинувачуєш? — допитувалася Листозірка. — Хіба ти не довіряєш своєму воєводі? Ніхто з котів і словом не обмовився про те, що Гострокіготь з Палимоном кудись ходять уночі. А я просто не вірю, що Гострокіготь може водити котів на територію Двоногів, не узгодивши це зі мною.

Біллішторм позадкував до виходу.

— Добре, Листозірко, — сказав він. — Я думав, що щось значу для тебе. Ти відштовхуєш мене, бо я кицюня. Хіба ні?

Від такого звинувачення в Листозірки перехопило подих, їй забракло слів.

— Ти нічим не краща від Гострокігтя та Горобцешуба, — провадив далі Біллішторм, обурено настовбурчивши хутро. — Вони дивляться на нас зверхньо тільки тому, що ми залишаємося відданими своїм домашнім так само, як і Кланові. Думав, ти інша, Листозірко, але я помилився.

Провідниця в розпачі дивилася на нього. «Це неправда! Якщо Біллішторм про мене такої поганої думки, то, може, мені буде ліпше без нього?»

Листозірка різко відвернулася.

— Біллішторме, ти багато чого не знаєш, — промовила вона.

На мить запала тиша, а тоді Листозірка почула шерхіт кроків Біллішторма на стежці, яка вела на гребінь улоговини. Вона хотіла була побігти за ним і зупинити, але натомість підійшла до гнізда і вляглася на мохову підстилку.

Заплющила очі — і навколо неї знову завирував туман. Він швидко оповив чорні лискучі скелі, що постали обабіч. Але цього разу Листозірка почула голоси котів. Крокуючи вперед, вона завернула за виступ скелі й опинилася перед юрбою.

Серце шалено закалатало. Листозірка напружила м’язи, очікуючи нападу, але ніхто навіть не дивився у її бік і не відчував її запаху.

Посеред юрби на камені стояв сірий кіт із білими плямами на хутрі. Листозірка аж затремтіла, впізнавши Хмарозора, який очолював Небесний Клан під час вигнання з лісу й переселення в улоговину. Але зараз перед нею був не вояк Зоряного Клану з мерехтливим хутром, а сухорлявий, виснажений кіт, що розпачливо дивився на свій Клан.

— Ми тут ніколи не знайдемо свого дому, — крикнув до нього якийсь кіт. — Нам треба було залишитися в лісі і змусити інші Клани поділитися з нами своєю територією.

— Ти добре знаєш, що вони ніколи б такого не зробили, — відповів йому Хмарозір. — Вони хотіли, щоб ми пішли. Їм байдуже, що ми тут вимремо з голоду.

— Треба все одно щось робити, — захрипіла сіра кішка. Вона сиділа недалеко від Листозірки, і провідниця помітила, що в неї великий живіт, але з-під шкури випинаються всі ребра. — З дня на день я народжу кошенят. Їм потрібні ясла. А мені — свіжина, щоб прибувало молоко. — Її голос перейшов у завивання. — Мої кошенята повмирають!

— Не бійтеся! — до Хмарозора на камінь вискочила світло-брунатна смугаста кішка. То була Сарноніжка, медикішка Клану. — Наші предки-вояки весь час пильнують за нами, навіть тут, в улоговині.

Її голос стих, а Листозірка розплющила очі, мружачись від блідого світла, що заповзало до неї в кубло. Вона побачила котів древнього Небесного Клану, дізналася, як вони потерпали, шукаючи новий дім після вигнання з лісу.

— Вони прийшли сюди, — прошепотіла Листозірка, — але їх і звідси вигнали.

Провідниця пригадала світло-брунатного кота зі свого сну і слова, які він промовив, покидаючи улоговину назавжди: «Це гололист нашого Клану. Настане зеленлист і принесе ще страшніші бурі. Якщо Небесний Клан хоче вижити, нехай пускає коріння глибше».

— Я маю стати одним з таких коренів, — сказала собі Листозірка. — Маю прив’язати Небесний Клан до цієї землі на всі наступні повні.

Позіхнувши й потягнувшись, провідниця згадала про ще один сон, у якому мчала лісом із Плямолисткою та іншими котами Зоряного Клану.

«Хапай цю мить!» — сказала їй Плямолистка.

І Листозірка вирішила, що зараз саме така мить. «Я маю відмовитися від Біллішторма заради Клану».

* * *

Упродовж кількох наступних днів Листозірці вдавалося уникати Біллішторма. Вона бачила його тільки на відстані: одного разу, коли він із Крутьколапом ішов на тренувальний майданчик, а другого — коли вирушав на полювання з Гострокігтем, Палимоном і Шугаєм. Листозірка завжди брала свіжину до себе в кубло, щоб не зустрічатися з Білліштормом коло кагату.

На третій світанок після сварки Листозірка поквапилася зі свого кубла в улоговину й застала там Гострокігтя, який відряджав досвітні патрулі. Біллішторм протиснувся крізь гурт котів до воєводи і став поруч з Палимоном біля підніжжя Валяви.

— Можна піти з твоїм патрулем, Гострокігтю? — спитав денний вояк. — Було б добре зайти на територію Двоногів. Може, вмовимо ще когось пристати до нашого Клану.

«Нащо йому це? — здивувалася Листозірка. — Чи він хоче вивідати, що Гострокіготь робить на території Двоногів?»

Воєвода похитав головою:

— Сьогодні йдемо на полювання. А на території Двоногів навряд чи знайдемо багато білок. Та й котів нам більше не треба. У Клані вояків не бракує.

«Але ти інакше думав, коли переконував Шугая пристати до нас», — зауважила Листозірка. У неї знову закралася підозра щодо воєводи, їй кортіло порадитися з Білліштормом. Тільки тепер вона зрозуміла, що посварилася не лише з партнером, але й з розумним товаришем, на якого завжди можна було покластися.

— Ти сьогодні очолиш мисливський патруль, — велів Біллішторму Гострокіготь. — Візьми Чорнодряпку з Веснянколапкою, а ще Клаптенога. Підіть до щурячої купи, може, натрапите на якусь дичину. Там давненько ніхто не полював.

Біллішторм згідно кивнув, хоча мав незадоволений вигляд.

— Ти не хочеш приєднатися до патруля Біллішторма? — несподівано спитав воєвода у Листозірки.

Провідниця навіть не глянула на Біллішторма.

— Ні, не хочу, — мовила вона. — Вчора Вишнехвоста принесла чималу тлусту білку з дальнього кордону. І я подумала собі, що піду з мисливським патрулем туди.

В очах Гострокігтя майнув подив. І Листозірці стало зле лише від думки про те, що воєвода міг здогадатися про причини її відмови.

— Гаразд, — нарешті нявкнув він. — Кого візьмеш із собою?

Провідниця з болем пригадала, як Біллішторм звинуватив її в упередженому ставленні до денних вояків. Але це не так. І вона доведе, що він помиляється.

— Візьму Гарвімуна і Макґайвера, — відповіла провідниця. — І ще хотіла б узяти Шугая. Що ти на це скажеш?

— Гаразд, — відповів воєвода й обернувся до Горобцешуба та Стрибожара, які вже чекали на його розпорядження.

Тим часом Біллішторм зібрав свій патруль і пішов стежкою вгору. Листозірка знайшла Гарвімуна з Макґайвером, які здивувалися і водночас зраділи тому, що підуть на полювання з провідницею. «Може, якби я більше приділяла їм уваги, то й менше голова боліла б через них?»

Патруль Листозірки рушив до Валяви, щоб потім перейти на другий бік улоговини. Провідниця йшла попереду, за нею крокували денні вояки, а останнім дріботів Шугай. Та не встигли вони спуститися, як провідниця побачила Луноспіву. Медикішка нетерпляче махала їм хвостом, щоб зачекали на неї.

— Йдете до лісу по той бік улоговини? — запитала Луноспіва, поклавши на землю кілька зів’ялих листків. Листозірка кивнула, і медикішка попросила: — Нарвіть там огірочнику. Він знадобиться Конюшинохвостій, щоб прибувало більше молока.

— Нарвемо, — відповіла Листозірка.

Луноспіва поплескала лапою по листю.

— Ось я маю трохи огірочника. Але це вже останній, і він дуже зів’яв.

Листозірка уважно оглянула листя, а тоді ще й обнюхала і веліла зробити те саме всім котам зі свого патруля.

— Запам’ятайте форму листя і запах, — сказала вона й обернулася до Луноспівої. — Принесемо цілий оберемок, не переймайся.

Поки коти принюхувалися до листя, Луноспіва підсунулася ближче до провідниці:

— Ти правильно зробила, що відігнала від себе Біллішторма, — прошепотіла вона. — Знаю, нелегко було зважитися на такий крок, але Зореклан тільки дякуватиме тобі за те, що Небесний Клан для тебе на першому місці.

Листозірка відчула, як наїжачилося хутро, і ледь утрималася від дошкульної відповіді. «Луноспіва навіть не уявляє, як мені важко ворогувати з Білліштормом!»

— Рушаємо? — запитала вона в котів і, махнувши хвостом, повела їх до лісу.

— Дякую за огірочник, — нявкнула їм услід Луноспіва, а тоді тихіше додала: — І хай щастить тобі з Гарвімуном та Макґайвером. Може, вони хоч сьогодні щось вполюють.

Тепер Листозірка вже не стримувалася.

— Не сумнівайся, обов’язково вполюють! — відкарбувала вона.

Луноспіва зніяковіло закліпала, і Листозірці стало соромно за грубість, але вона мовчки повела патруль далі.

Дорогою до табору провідниця мала визнати, що Луноспіва не помилилася щодо денних вояків. Гарвімунові та Макґайверу вдалося вполювати аж одного горобця: через розхлябаність вони проґавили чималого вгодованого кролика. А от Шугай проявив себе на полюванні якнайкраще — впіймав двох білок і молодого голуба.

— Ти дуже швидко навчився мисливських прийомів Небесного Клану, — сказала йому Листозірка, тримаючи в пащі свою єдину здобич — дрозда. — Не шкодуєш, що пристав до нас?

Шугай енергійно захитав головою.

— Анітрошки. У вас мені добре. От радію, що несу здобич у кагат, — промугикав він, тримаючи в пащі дичину. — Гострокіготь дуже гарний учитель. Навчив мене багатьох бойових прийомів! Якщо та лисиця знову прийде, то нехай начувається!

— Добре, — відповіла Листозірка. — Але сам навіть не думай битися з лисицею.

Коли загін повернувся до табору, сонце вже підбилося високо. Проходячи повз Валяву, Листозірка побачила, що на галявину висипали майже всі коти і схвильовано кружляли навколо каміння.

— Що сталося? — спитала вона, поклавши здобич до кагату.

До неї протиснулася Папоротка з кошенятами, які, хоч і плуталися під лапами, але не плигали і не борюкалися, як зазвичай.

— Кропивко зі Сливунею чули якийсь дивний стогін, — розповіла королева, — ми теж його почули.

— Такий страшний! — пискнула Сливуня, вирячивши очі.

Листозірка відчула поколювання в подушечках лап.

— Де Гострокіготь?

— Він ще не повернувся з патрулювання, — відповіла Вишнехвоста.

— Як гадаєш, що то міг бути за шум? — спитала Конюшинохвоста. — Може, лисиця?

Ковтюх зневажливо смикнув вухами:

— Щось не пригадую, щоб лисиця так кричала.

— Може, якийсь птах, — припустив Осовус.

— А може, то собака Двонога? — Землезуб від страху настовбурчив чорне хутро і витріщився на Листозірку.

— Не думаю, — розважливо сказав Біллішторм, поклавши хвіст на плечі чорному воякові.

— Тоді це щури! — хльоснула хвостом Дрібнохмарка. — То чого ми тут стоїмо? Треба з ними битися!

— Замовкніть усі! — Листозірка махнула хвостом, закликаючи до тиші. — Хочу сама почути той шум.

Поступово гомін ущух. Коли настала тиша, Листозірка почула протяжне моторошне завивання, що долинало з дальнього кінця улоговини — з-за скелі, яка заступала тренувальний майданчик.

Весь Клан застиг, прислухаючись до завивання. Щойно воно стихло, зашурхотіли чиїсь кроки — в улоговину повернувся Гострокіготь з Палимоном та Горобцешубом.

— Що відбувається? — допитувався воєвода, скородячи поглядом котів.

— Саме це ми і хочемо з’ясувати, — пояснила Листозірка. — Не знаємо, хто там завиває.

Горобцешуб схилив голову набік.

— Здається, Двоніг!

— Це той страхітливий старий Двоніг! — заверещав Кролик.

— Прийшов нас покарати! — заплигала Сливуня від страху і збудження.

Землезуб перелякано дивився на кошенят, його хутро так настовбурчилося, що він здавався вдвічі більшим, ніж зазвичай.

— Дурниці, — суворо нявкнула до кошенят Конюшинохвоста. — Не лякайте котів. Якщо це і Двоніг, то якийсь малий, і він потрапив у халепу.

— Треба розвідати, — рішуче сказала Листозірка. — Конюшинохвосто і Папоротко, ви залишаєтеся в таборі з кошенятами. Кора, Землезуб і Чорнодряпка стануть на чати. Усі решта йдуть за мною, але дуже тихо.

Небесний Клан на чолі з Листозіркою вирушив до горішньої частини улоговини, повз тренувальний майданчик за виступ скелі. Коти знову почули страхітливий стогін — тепер гучніший, бо вони підійшли ближче.

Зазирнувши за валун, Листозірка побачила кошеня Двоногів, яке лежало серед каміння. Це була кішечка, ще й дуже мала — наполовину менша від дорослого Двонога, з брунатною шерстю на голові і в яскравих шкурах, які закривали все її тіло, крім гладких рожевих передніх лап та мордочки. Листозірка підійшла ближче й помітила, що мордочка Двоноженяти замурзана, на шкурах виднілися плями від вологої землі, а на схилі улоговини залишилися борозни, ніби хтось сповзав униз. І найгірше, що задня лапа була неприродно вигнута, а м’язи напружилися від болю.

— Вона впала зі скелі, — нявкнула Листозірка і підняла хвіст, зупиняючи котів. — Бідолашна пошкодила лапу. Листозірка стояла за кілька хвостів від постраждалої, але навіть з такої відстані відчувала запах болю і страху. — Не підходьте, — веліла провідниця. — Вона така перелякана, що може на нас напасти. — Луноспіво, підійди до мене.

— Почекайте, — Горобцешуб вийшов наперед. — До цього нам нема ніякого діла. А якщо нас хочуть заманити в пастку?

— І таке може бути, — нявкнув Куцань. — Десь сховався великий Двоніг і тільки чекає, щоб нас схопити.

— Вони на таке здатні, — погодився Вугіль.

Пелюстконоса теж згідно кивнула, а інші коти нерішуче перезирнулися. «Можливо, вони мають рацію», — подумала Листозірка. Вона нашорошила вуха і скуштувала повітря, але запах малої Двоноги та її стогін приглушали всі інші звуки та запахи.

— Дурниці, — Луноспіва зробила крок уперед, рішуче махнувши хвостом. — Заради Зоряного Клану, це ж поранене кошеня. Подивіться на її ногу! Який Двоніг завдасть такого болю своєму дитинчаті для того, щоб схопити нас?

Не чекаючи наказу Листозірки, вона пройшла повз неї і наблизилася до Двоноженяти. Провідниця почула лагідне мурчання медикішки. Луноспіва задерла хвіст і розпушила хутро, намагаючись бути милою та ніжною. «Справжня домашня кицька!» — подумала Листозірка.

Дитинча Двоногів припинило хлипати і кволо простягнуло лапу, щоб погладити кішку. Луноспіва замуркотіла ще голосніше і притиснулася головою до малої Двоноги.

— Не хочу її злякати, — нявкнула вона, винувато дивлячись на провідницю.

Листозірка помахом хвоста наказала котам відійти від пораненої і сховатися серед каміння. Відчуваючи на собі погляди Небесних вояків, вона обережно підійшла до малої Двоноги. «Тепер мені треба вдавати з себе кицюню, коли з мене не зводить очей увесь Небесний Клан, — подумала провідниця. — Навіть гидко уявити таке!»

Вона не знала, як мають поводитися кицюні, але спробувала наслідувати Луноспіву, яка терлася шубкою об дитинча Двоногів і муркотіла. Мала Двонога простягнула лапу і погладила Листозірку. Провідниця спочатку здригнулася, а тоді замуркотіла ще голосніше. «Виявляється, це навіть дуже… приємно».

Листозірка дозволила дитинчаті Двоногів гладити її по спині, поки Луноспіва обнюхувала поранену лапу.

— Вона зламана, — сказала медикішка. — Лапа занадто велика, щоб я змогла накласти шини. Та й не впевнена, чи наші ліки діють на Двоногів.

— Якщо не можемо допомогти, то треба йти звідси, — Листозірка здригнулася, почувши голос Горобцешуба. Вона озирнулася й побачила брунатного смуганя, який підійшов до них без її дозволу. — Треба вирушати у мисливські та прикордонні патрулі, — нагадав він.

Листозірці не хотілося залишати дитинча Двоногів у скруті, але вона не знала, чим зарадити. Щойно провідниця позадкувала, як мала Двонога знову почала хлипати і дряпати рожевими лапами по камінні.

— Треба щось придумати! — вигукнула Луноспіва.

— Що тут придумаєш? — загарчав Гострокіготь, вийшовши з-за каменя і приєднавшись до Горобцешуба.

Луноспіва аж наїжачилася від грубого тону воєводи, в якому не було навіть натяку на співчуття.

— Треба знайти її сім’ю, — запропонувала вона. — Ми тут не допоможемо, але мусимо покликати Двоногів, які її врятують.

Схиливши голову набік, Гострокіготь не зводив із провідниці погляду своїх зелених очей. Воєвода чекав на наказ, але з його вигляду було зрозуміло, що він хоче від неї почути.

Листозірка завагалася. Хотілося допомогти дитинчаті Двоногів, але вона не знала, чи Небесні вояки повинні таким займатися. «Чи маємо ми допомагати Двоногам?» Провідниці було важко уявити, як вчинив би на її місці Вогнезір. І річ не в тім, чи переймався б Вогнезір пораненою Двоногою, просто його життя було цілком окремішнім від життя Двоногів.

«Я не Вогнезір, і це не його Клан».

Раптом Листозірка відчула присутність Плямолистки. Їй здалося, ніби черепахова кішка промовила: «Хапай цю мить!» Листозірка зрозуміла, що саме Плямолистка намагається сказати їй: від теперішнього її рішення залежатиме майбутнє Небесного Клану.

— Луноспіва добре каже, — промовила провідниця. — Небесний Клан має допомогти дитинчаті Двоногів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 27

— А як ми дізнаємося, де живе її сім’я? — спитав Гострокіготь.

Листозірка втішилася, що воєвода, хоч і неохоче, але погодився з її рішенням.

— Крутьколапе, Біллішторме, ходіть сюди, — наказала вона, покликавши їх помахом хвоста. — Ви знаєте територію Двоногів. Раніше бачили це дитинча?

Листозірка напружилася, коли рудо-білий кіт пройшов повз неї, але він навіть не глянув на провідницю. Разом зі своїм новаком Біллішторм роздивлявся обличчя малої Двоноги.

— Шкода, — нарешті нявкнув вояк, — але я її не бачив.

«Треба послати когось до табору за Чорнодряпкою, — подумала Листозірка. — Навряд чи варто питати в Гарвімуна та Макґайвера. Вони живуть близько від Біллішторма. А дитинча могло прийти з іншої частини території Двоногів».

Раптом Крутьколап, який вже відвернувся від дитинчати Двоногів, знову розвернувся і почав принюхуватися.

— Я знаю цей запах! — майже вигукнув він. — Є гніздо Двоногів із сильним запахом квітів, і той самий запах на її шкурах. — Придивившись ще раз, він додав: — Здається, я бачив ці шкури, як вони висіли на срібному дереві Двоногів.

— Дуже добре, Крутьколапе, — нявкнула Листозірка, а в очах Біллішторма спалахнула гордість за свого новака. — Відведеш нас туди?

— Звісно, — Крутьколап випростався. — Ну, принаймні спробую.

— Тоді вертаємося до табору, треба зібрати патруль.

Коли коти вже зібралися вирушити назад до улоговини, до Листозірки підійшла Луноспіва.

— Я залишуся тут, — сказала вона. — Може, чимось допоможу пораненій. Малій Двонозі ніби трохи легше, коли я сиджу біля неї.

Листозірка кивнула.

— Гаразд. Відряджу кількох котів тобі на допомогу.

Вишнехвоста з Горобцешубом помчали до табору, тож, поки туди дісталася Листозірка, усі Небесні коти в улоговині знали про її рішення.

— Ми також хочемо піти з вами! — пищав Кропивко, плутаючись під лапами Листозірки.

— Ага, ми хочемо подивитися на територію Двоногів, — додала Сливуня, підплигуючи за братом.

— Нікуди ви не підете, — сказала Папоротка, біжучи за ними. — Ви ще навіть не новаки. Вас не візьмуть у патруль.

— Так нечесно, — бурчав Кролик, хльоскаючи своїм крихітним хвостиком. — Якщо щось цікаве відбувається, то нас не беруть.

Небесні коти обступили Листозірку, й вона на мить розгубилася, не знаючи кого з них узяти із собою.

— Візьми всіх денних вояків! — запропонував Макґайвер. — Ми дуже добре знаємо територію Двоногів.

Гострокіготь сердито глипнув на чорно-білого кота:

— Тут вирішує провідниця.

Листозірка вдячно смикнула вухами до воєводи.

— Хочу, щоб ти пішов, Гострокігтю, — нявкнула вона. — Безперечно, піде Крутьколап, бо він знає дорогу. Ну, і Біллішторм.

Провідниця намагалася вимовити ім’я рудо-білого кота так, щоб її голос не затремтів. Це вперше після сварки вони підуть на завдання в одному патрулі. «Мені буде важко, але я не можу залишити його в таборі, бо він виховник Крутьколапа».

— Коро і Вишнехвосто, ви теж ідете, — швидко додала вона. — Клаптеноже, ти залишаєшся вартувати табір. Розставте чатових, щоб ніхто до нас не зайшов. Конюшинохвосто, для тебе маю спеціальне завдання.

Світло-брунатна вагітна кішка від подиву засмикала вухами і незграбно підійшла до провідниці.

— Піди нагору й побудь з Луноспівою, — сказала їй Листозірка, махнувши хвостом у тому напрямку, де вони знайшли поранене дитинча Двоногів. — Їй може знадобитися допомога.

— Від мене? — ще більше здивувалася Конюшинохвоста. — Але я нічого не тямлю в медикотячій справі.

— Тобі й не потрібно нічого знати. Луноспіва потребує когось, хто міг би заспокоїти малу Двоногу. Вдавай, що вона одне з твоїх кошенят. Можеш поластитися до неї, помуркотіти.

— Поластитися? Помуркотіти? — Конюшинохвоста збентежено поглянула на Листозірку. — Добре, якщо ти так хочеш. — І вона побрела нагору, хитаючи головою.

Листозірка усміхнулася їй услід. А тоді махнула хвостом, збираючи свій патруль:

— Рушаємо.

* * *

Провідниця вдивлялася у гнізда, які височіли перед ними на території Двоногів. Червоні стіни нависали над котами, затуляючи небо. Листозірку приголомшив хаос незвичних звуків і запахів потвор, собак, чужих котів та дивної їжі Двоногів.

«Як тільки кицюні це витримують щодня?»

— Гаразд, Крутьколапе, — нявкнула вона. — Тепер ти ведеш нас. Куди ми йдемо?

Крутьколап перелякано зиркнув на неї, ніби тільки збагнув, що на нього лягає весь тягар пошуку гнізда малої Двоноги.

— Не квапся, — промуркотів Біллішторм. — Усе буде добре.

Новак вдячно поглянув на свого виховника.

— Здається, сюди.

Крутьколап подріботів вуличкою, щораз зупиняючись і принюхуючись. Листозірка і патрульні пішли за ним. Незабаром Гострокіготь обігнав провідницю і підбіг до Крутьколапа. Воєвода задер хвіст і так упевнено крокував чужою територією, ніби дуже добре її знав.

Листозірка спостерігала за Гострокігтем примруженими очима, відчуваючи, як поколює шкіра під хутром від тривожного передчуття: «Невже Біллішторм казав правду про таємні нічні прогулянки воєводи територією Двоногів?» Провідниця намагалася перехопити погляд рудо-білого кота, але Біллішторм вперто не дивився на неї.

У Листозірки стиснулося серце. Їй страшенно захотілося забути про свій обов’язок перед Кланом і попросити в Біллішторма пробачення. «Але я не можу цього зробити, — зітхнула вона, намагаючись відігнати смуток. — Наразі головне для нас — порятунок малої Двоноги».

Крутьколап повів патруль за ріг гнізда Двоногів до вузького Громошляху.

— Нам треба перейти на інший бік, — нявкнув він.

— Гаразд, — нявкнув Гострокіготь і одразу віддав наказ патрульним: — Усім приготуватися. Коли скажу «вперед!» — біжіть.

Листозірка стояла на узбіччі Громошляху, зморщивши ніс від їдкого смороду твердої чорної поверхні.

Раптом почувся далекий гуркіт потвори. Провідниця нашорошила вуха і тривожно перезирнулася з Гострокігтем.

Гуркіт гучнішав, і коти поприпадали до землі, коли потвора промчала на круглих чорних лапах за кілька лисячих хвостів перед їхніми носами. Подув вітру скуйовдив котячі шубки.

— Потвора не помітила нас, — прошепотіла Вишнехвоста, щойно гуркіт стих.

Листозірка подивилася в обидва боки Громошляху. Потвора залишила після себе неприємний сморід, тож провідниця кілька разів провела язиком по губах, щоб позбутися відразливого смаку.

— Уперед! — загорлав Гострокіготь.

Шестеро котів помчали Громошляхом. Листозірка відчула, як її лапи вдарилися об тверду поверхню. Опинившись на протилежному боці, вона одразу озирнулася, щоб перевірити, чи всі патрульні перетнули небезпечну перешкоду.

— Нічого страшного, це дуже легко, — безтурботно нявкнув Гострокіготь.

«Та невже? — подумала Листозірка. — І де ж ти так навчився переходити Громошлях?»

Крутьколап повів котів через паркан, а тоді через сад, де якийсь кицюня спостерігав за ними з-під куща, але навіть не спробував наблизитися.

— Здається, наступне гніздо — саме те, яке ми шукаємо, — сказав новак Листозірці.

Підплигнувши до паркана, він видерся нагору і балансував на верхівці. Раптом його хутро наїжачилося — з іншого боку паркана зайшовся гавкотом собака.

— І тепер що? — буркнув Гострокіготь. — Він не сказав нам, що там собака.

Дерев’яний паркан затрясся, щось гепнуло в нього з протилежного боку, а гавкіт став ще голоснішим. Крутьколап сторчголов злетів з паркана і хиткою ходою пошкандибав по траві до патруля, який чекав на нього.

— Ви… б-б-б… ачте, — затинався він. — Це не той сад.

— Дякувати Зоряному Кланові! — вигукнула Вишнехвоста, глипнувши на паркан, об який усім своїм тілом бився собака.

— Тепер куди? — запитав Гострокіготь, роздратовано смикнувши кінчиком хвоста. — Заблукали, чи що?

— Я не пам’ятаю… — знітився Крутьколап.

— Заспокойся, — Біллішторм поклав хвіст на плечі новака. — Подумай, у якому місці ти був впевнений, що йдемо правильною дорогою?

— Коли перетинали Громошлях, — відповів Крутьколап із полегшенням.

— Тоді вертаймося туди, — нявкнула Листозірка.

Провідниця повела патруль, нашорошивши вуха й пильнуючи, чи немає поблизу собаки і чи не мчить, бува, до них потвора.

— Треба переходити назад? — запитала вона у Крутьколапа, коли вони дійшли до узбіччя Громошляху.

Новак похитав головою.

— Здається, сюди, — нявкнув він і, смикнувши вухами, повів патруль уздовж Громошляху попід кущами, які росли під стінами. Крутьколап повернув за наступний ріг і прискорив крок, так ніби знав, що вже недалеко від цілі, але раптом став як укопаний: стежка впиралася у височезну стіну з червоного каменю.

— Геть не пам’ятаю цього місця, — винувато прошепотів новак.

Листозірка почула, що Кора нетерпляче шкрябає по землі. Обернувшись, провідниця побачила, що очі чорної кішки аж іскряться від роздратування.

Гострокіготь заметляв хвостом:

— Крутьколапе…

— Ти впевнений, що повернув за той ріг? — втрутився Біллішторм, підходячи до новака. — Спробуй пригадати те місце. Яким воно було, коли ти його востаннє бачив?

Крутьколап зажмурився і від напруження аж зморщив ніс.

— Там ріс падуб, — почав він. — Так-так, це точно… — новак завагався, а тоді вигукнув: — Але падуб був вищим! Тепер уже знаю! Ходімо!

Новак упевнено помчав назад до рогу гнізда Двоногів, а патруль поквапився за ним. Крутьколап біг уздовж Громошляху, який вони перетнули, аж доки не дістався наступного сірого паркана, над якими нависав величезний падуб. За рогом простягався вузький провулок з гніздами Двоногів, відмежованими від дороги низькою кам’яною стіною.

— Це тут! — замурчав Крутьколап. — Я відчуваю запах квітів.

Йдучи за новаком, Листозірка почула завивання Двоногів, яке з кожним кроком ставало голоснішим. Пройшовши половину провулка, патруль зупинився біля гнізда.

Крутьколап видерся на паркан, і Листозірка стрибнула за ним. Перед ними простяглася велика квадратна галявина, у дальньому кінці якої височіло гніздо Двоногів. Дорослий Двоніг зазирав під кущі, у невеличке дерев’яне кубло і весь час когось гукав. Незабаром із гнізда вийшла самиця Двонога і теж почала гукати. Листозірка не розуміла їхніх слів, але запах страху підказав їй, що вони стривожені та засмучені. Вона згадала, як Полинолап — тоді ще кошеня — заблукав серед каміння біля тренувального майданчика. Конюшинохвоста тоді шукала його всюди, немовби найціннішу на світі здобич.

— Здається, вони шукають своє дитинча, — нявкнула провідниця. — Ти таки привів нас туди, куди треба, Крутьколапе.

— Молодчина, — погодився Біллішторм і вистрибнув на стіну біля новака з протилежного від Листозірки боку.

Крутьколап швидко закліпав і голосно замурчав.

— Уже думав, що не знайду, — зізнався він.

— Що робитимемо? — запитав Гострокіготь, який теж вискочив на мур і дивився на сад. — Як ми скажемо Двоногам, де їхнє дитинча?

— Я їх відведу, — нявкнув Крутьколап і так швидко стрибнув униз на моріжок, що Листозірка навіть не встигла його спинити.

Гострокіготь стенув плечима.

— Ну, він кицюня. Може, дійсно знає, як з ними розмовляти.

Крутьколап помчав через сад до самиці Двонога, яка голосно закричала, коли він почав лащитися до неї. Двоніг обернувся і загарчав, побачивши Крутьколапа. Він незграбно почовгав до новака, розмахуючи лапами, і зашипів на нього.

Збентежений Крутьколап зробив крок назад.

— Я знаю, де ваше дитинча! — голосно нявкнув він. — Ходіть зі мною!

Але Двоноги його не зрозуміли. Самка Двонога плеснула в долоні й завищала на Крутьколапа, який відступив ще далі.

— Втікай, мишомізкий! — гримнув на нього Гострокіготь.

Почувши крик воєводи, Двоніг обернувся до стіни і побачив котів, які сиділи на ній. Він різко загарчав і нахилився, щоб підійняти круглий предмет — такий самий червонястий, як стіни гнізд Двоногів.

— Ой-ой… — вискнув Гострокіготь. Він розвернувся й зістрибнув зі стіни у провулок.

Тієї ж миті Двоніг жбурнув червоним круглим предметом. Крутьколап помчав по траві й з розгону вискочив на стіну. Біллішторм допоміг йому спуститися у провулок, Листозірка стрибнула слідом. Червоний предмет ударився об стіну трохи нижче від того місця, де сиділи коти, і розсипався на друзки.

— Ледь утекли, — буркнув Гострокіготь.

Кора з Вишнехвостою, які стояли на чатах у провулку, нетерпляче дряпали кігтями кам’яну поверхню стежки.

— Треба втікати, — зашипіла Кора. — Двоноги нам не раді.

— Не розумію! — здивовано нявкнув Крутьколап, наїжачивши хутро. — Чому вони так поводилися? Ми хотіли їм допомогти.

— Двоноги — справжні телепні, — відповів Гострокіготь, стенувши плечима. — Все, що могли, ми зробили, — додав він, зиркнувши на Листозірку. — Краще нам звідси вшиватися і не шукати більше пригод.

* * *

Листозірка відчувала, як із кожним кроком до улоговини важчає тягар невдачі. На відміну від Кори та Гострокігтя, вона ніяк не могла змиритися з поразкою. «Має бути якесь рішення!» Вона хотіла порадитися з Білліштормом, але так і не наважилася, бо слова застрягали в неї у горлі.

Спускаючись стежкою в улоговину, Листозірка побачила, що Небесні коти, які залишалися в таборі, зібралися біля підніжжя схилу, чекаючи на новини від патруля.

— Ну що, знайшли її батьків? — прохрипіла Мохошубка, чухаючи лапою за вухом. — Бо мені щось аж недобре робиться, коли оте дитинча пхинькає у нас в улоговині.

— Уже не пхинькає, — пробуркотів Ковтюх.

— Так, ми знайшли їх, — швидко відповів Гострокіготь, перш ніж Листозірка встигла промовити хоч слово. — Вони шукають дитинча в саду. Навіть слухати не схотіли Крутьколапа, коли він намагався сказати їм, де їхнє дитинча.

— Кинули в нас горщиком для квітів! — обурено пояснив Крутьколап. — Ніколи не думав, що Двоноги здатні на таке.

— Сьогодні ти ще дечого навчився, кицюню, — тихо пробурчав собі під ніс Горобцешуб.

— Крутьколапе, не бери всього близько до серця, — промуркотів до новака Біллішторм, по-дружньому штовхнувши його лапою в плече. — Ти маєш знати, що деякі Двоноги дуже не люблять, коли чужі коти заходять до їхнього саду.

— Так, це правда, — погодилася Чорнодряпка. — А якщо вони щось шукали, то, мабуть, подумали, що ви їм хочете завадити.

Крутьколап засмучено опустив хвіст.

— Усе одно вони не мали аж так сердитися.

— Це означає, що нам не треба пхати свого носа у їхні справи, — пронявчала Пелюстконоса й опустила голову, щоб прилизати хутро на грудях. — Двоноги не варті нашої допомоги, якщо вони кидають у нас важкими предметами.

Осовус кивнув:

— Усе одно ми більше нічого не можемо зробити.

Листозірка з цим не погоджувалася, вона була переконана, що Клан мусить допомогти Двоноженяті. Тепер її більше непокоїло те, що вона не чула схлипуваннь. До неї долинали тільки шум води, що лилася з каміння, шелест листя на деревах і тупотіння лап — усі ці звичні звуки улоговини здавалися приглушеними і якимись зловісними.

— Піду подивлюся, як там Луноспіва з пораненою, — сказала провідниця.

Кілька котів рушили за нею нагору. Листозірка завернула за виступ скелі, щоб дістатися до місця, де лежала мала Двонога, коли їй назустріч вийшла Луноспіва. Провідниця зморщила ніс від різкого запаху живокосту, яким війнуло від медикішки.

— Знайшли її батьків? — запитала Луноспіва, схвильовано кліпаючи зеленими очима. — Вони вже йдуть?

— Ми знайшли їх, але вони не йдуть. — Листозірка швидко переповіла Луноспівій про те, що сталося на території Двоногів. — Як почувається мала?

— Та зле їй, — захитала головою Луноспіва й повернулася до пораненої. — Щойно ви пішли, вона заплющила очі й більше не рухалася. Якщо не прийде допомога, то вона заледве чи прокинеться.

Двоноженя лежало нерухомо з так само неприродно зігнутою ногою, блідим обличчям і заплющеними очима. І якби не слабке дихання, то можна було б подумати, що воно померло. Конюшинохвоста згорнулася калачиком і спала біля плеча малої, а передня нога тої лежала на спині кішки.

— Прикладала припарку живокосту на зламану ногу, — пояснила Луноспіва, показуючи на латки пережованої трави, приліплені до шкіри дитинчати Двоногів. — Але в неї нема шерсті, і припарка як слід не тримається.

Якийсь час Листозірка мовчки дивилася на Двоногу. «А якщо б моє кошеня десь пропало або лежало б поранене? — загадалася вона, хоч і з гіркотою усвідомлювала, що її обов’язки перед Кланом навряд чи дозволять мати кошенят. — Я б собі місця не знаходила».

— Ми не здамося! — твердо промовила провідниця. — Спробуємо ще раз.

— Але чим ми допоможемо? — запитав Гострокіготь, роздратовано махнувши хвостом. — Двоноги не схотіли нас слухати. Що ще ми маємо зробити, щоб вони нас почули?

— У тому й річ, — підтакнув Горобцешуб. — Неможливо зрозуміти, що вони собі думають. Двоноги геть чисто подуріли.

Раптом Листозірці сяйнула думка, від якої тілом пробіглися мурашки.

— Якщо ми не знаємо, що думають Двоноги, — почала вона, — то нам треба думати по-котячому. Двоноги збилися з лап, шукають своє дитинча. Ми мусимо їм допомогти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 28

— Коли ми вистежуємо здобич, то йдемо по сліду, — розмірковувала Листозірка, відчуваючи сильний запах дитинчати Двоногів. — А чи можемо ми якось і для них прокласти слід?

— Нічого не вийде, — заперечив Гарвімун. — Двоноги мають здоровезні носи, але нічого не відчувають далі мишачого хвоста. Інакше вони б знали, що ми тут!

Листозірка була змушена визнати, що денний вояк має слушність.

— Тоді як ми повідомимо їм, де їхнє дитинча?

Провідниця не очікувала, що хтось їй відповість, але раптом обізвалася Веснянколапка, яка дряпалася камінням біля підніжжя скелі:

— Дивіться, що я знайшла!

Її крик розбудив Конюшинохвосту, яка кліпнула й потягнулася, широко позіхаючи.

— Давно я так солодко не спала, — нявкнула королева. — Листозірко, що таке? Батьки малої Двоноги вже йдуть?

Пояснивши їй, що трапилося на території Двоногів, провідниця підійшла до Веснянколапки подивитися на знахідку.

Конюшинохвоста обережно зіштовхнула із себе лапу малої Двоноги і побрела за провідницею, розпачливо посмикуючи вусами.

— Біднятко, — промуркотіла вона. — Мусимо щось придумати.

— Дивіться, — повторила Веснянколапка, коли до неї підійшли дві кішки.

Новачка показала хвостом на яскравий блакитний згорток, що лежав між камінням.

— Що це таке? — запитала Листозірка, обережно простягаючи лапу до згортка. — Воно наче зроблене зі шкур Двоногів.

— Це наплічник дитинчати, — пояснила Веснянколапка. Її очі засяяли від гордості, бо вона знала, що це таке. — Двоноги носять у наплічнику різні речі.

— Зрозуміло, — нявкнула провідниця. — Ніби у великому листку.

Листозірка схопила блакитний згорток зубами і витягла його на поверхню найближчого каменя. Кілька дрібних предметів з наплічника посипалися під лапи котів.

З’юрмившись, Небесні коти перемовлялися між собою про предмет, який знайшла Веснянколапка. Новаки протиснулися вперед, їхні очі сяяли від збудження та цікавості.

— Дивні ці Двоноги, — нявкнула М’ятолапка, схиливши голову, щоб понюхати клаптик білої шкури. — Нащо їм тягати за собою всі ці предмети? Для чого вони їм?

— Це носовичок, — поважно відповіла їй Веснянколапка. — Двоноги витирають ним ніс.

— Витирають… ніс? — М’ятолапка витріщила очі й відступила. — Хочеш сказати, що вони не витирають ніс язиком? Отакої!

— А це що за штукенція? — запитав Полинолап, тицяючи носом у круглу зелену річ, трохи схожу на наплічник, але набагато меншу. Коли новак її поворушив, усередині щось задзеленчало.

— Не знаю, — зніяковіло відповіла Веснянколапка. — А ось це — стрічка для волосся, — сказала вона, зачепивши кігтями рожеву довгу смужку і підійнявши її вгору. — Самиці Двоногів зав’язують такою смужкою шерсть у себе на голові.

Шугай насторожено принюхався до стрічки, а М’ятолапка перезирнулася з братом.

— Чуєш, може, і ти спробуєш? — запитав Полинолап М’ятолапку, жартівливо штовхнувши її плечем. — Причепиш собі на хутро в’юнок…

— У мене і так гарне хутро, — пробуркотіла М’ятолапка.

Тим часом підійшов Крутьколап, несучи в зубах щось довге і блискуче.

— Ось її намисто, — нявкнув він. — Мабуть, злетіло, коли падала.

— А воно для чого? — пискнула М’ятолапка.

Крутьколап стенув плечима.

— Не знаю. Моя Двонога носить його на шиї. Думаю, може, для того, щоб голова не відірвалася.

— Навряд чи, — спантеличено пробуркотів Полинолап. — Он у малої Двоноги голова на місці…

— Гаразд. Це все дуже добре, — втрутилася в розмову Конюшинохвоста, закотивши очі. Листозірка усміхнулася їй: «Ці новаки отак би день і ніч базікали». — Але що ми з усім цим робитимемо? Чи воно десь нам пригодиться?

— Думаю, що пригодиться, — спроквола відповіла Листозірка. — Двоноги не здатні йти по сліду, але вони добре бачать, хіба ні? Ми використаємо всі ці речі для того, щоб привести їх з території Двоногів в улоговину. І вони знайдуть своє дитинча.

— Якщо, звісно, вони здатні взяти хоча б такий слід, — зауважив Гострокіготь.

— Мені аж не віриться, що ви так переймаєтеся малою Двоногою, — нявкнула Пелюстконоса, зневажливо зиркнувши на речі з наплічника.

— І мені теж, — підтримав воячку Горобцешуб. — Яке нам діло до них? Нащо перейматися, знайдуть вони своє дитинча чи ні?

Конюшинохвоста глипнула на вояків:

— А мені не віриться, що я таке чую від вас!

Горобцешуб стенув плечима.

— Просто подумав, що занадто багато проблем. Наражаємося на небезпеку, а заради чого?

— Як на мене, ми чинимо правильно! — Вишнехвоста сердито зиркнула на брата. — Що, вже йдемо?

Листозірка подивилася на небо. Сонце помалу хилилося до небокраю, тож залишалося зовсім небагато часу, щоб відвести Двоногів до улоговини.

— Ідемо, — твердо сказала вона. — Я візьму із собою тих, хто ходив минулого разу. Всі ми знаємо дорогу. Беріть щось із речей і рушайте за мною.

— Я залишуся, якщо можна, — нявкнув Гострокіготь. — Треба дещо зробити на випадок, якщо Двоноги прийдуть в улоговину.

Листозірка засумнівалася, чи не задумав, бува, чого її воєвода. Але за мить змусила себе відкинути всі підозри — зараз вона мала важливіші справи.

— Гаразд, — нявкнула провідниця. — Тоді бувай.

Скривившись від сильного запаху малої Двоноги, Листозірка стиснула в зубах зелене брязкальце, а її патруль забрав інші речі. Біллішторм узяв наплічник, який похитувався перед його передніми лапами, немов велика здобич.

Листозірка рушила вгору, видряпуючись по камінню, бо тут не було жодної стежки. Десь на середині схилу вона натрапила на круглий предмет зі шкури Двоногів, до якого було причеплено твердий півмісяць. Предмет був завбільшки з голову Двоногів.

«Мабуть, вони накривають ним собі голову», — подумала провідниця, підбираючи предмет.

Не гребені схилу ріс розлогий терновий кущ, який пустив коріння глибоко поміж каменів.

— Повісь наплічник он туди, — веліла Листозірка Біллішторму, показуючи хвостом на гілку з шипами. — Він великий і яскравий. Двоноги побачать його здалеку.

Біллішторм кивнув і мовчки виконав її наказ. У Листозірки знову стиснулося серце: «Якби ми лишилися друзями, ця виправа була б захопливішою і легшою!»

По дорозі від улоговини до території Двоногів патруль залишав речі в найпомітніших місцях, щоб Двоноги могли їх побачити: на пеньку, на пласкому камені, на вершині пагорба. Перед тим як покласти наступний предмет, Листозірка уважно перевіряла, чи видно з цього місця попередній, щоб слід у жодному разі не перервався.

Нарешті біля Громошляху Вишнехвоста видерлася на каштан і зачепила рожеву стрічку на звислій гілці.

— А тепер що? — засапано спитала вона, зістрибнувши на землю.

У них залишилося тільки накривало для голови, яке несла Листозірка. Провідниця вже добряче з ним намучилася: воно виявилося доволі важким і весь час било її по передніх лапах.

Листозірка поклала його на землю, щоб відпочити від задушливого запаху.

— Понесу накривало для голови до гнізда Двоногів, — нявкнула вона. — Сподіваюся, вони його впізнають.

— Тільки обережно, — застерегла Кора, — бо вони можуть знову чимось шпурнути в тебе.

Листозірка кивнула. «Заради такої справи варто й ризикнути», — подумала вона.

Провідниця підняла накривало й повела патруль до гнізда. Сонце вже ховалося за дахи, і тіні лягли майже на весь провулок. Намагаючись не тремтіти від страху, Листозірка вистрибнула на паркан і поглянула на яскраво-зелений моріжок.

Спочатку їй здалося, що там нікого нема, хоча двері в гніздо були відчинені. Потім вона помітила Двонога, який снував у тіні кущів на протилежному боці галявини. За мить вийшла самиця Двонога і щось гукнула до нього.

Злякавшись, що вони обоє зараз зайдуть у гніздо, Листозірка зістрибнула вниз і понесла накривало до самки Двонога. Кішка зашипіла, коли важка річ знову почала плутатися в неї під лапами.

Помітивши Листозірку, Двонога закричала й заплескала в долоні, щоб прогнати її.

«Ми стільки намучилися, — роздратовано подумала провідниця, — а вона проганяє нас. Хоч би подивилася, що я їй принесла».

Листозірка ухилилася від Двоноги, яка підскочила до неї, і ледве втрималася, щоб не втекти у провулок. Озирнувшись, вона побачила Кору й Вишнехвосту, які сиділи на паркані, перелякано спостерігаючи за тим, що відбувається на галявині.

Аж тут заверещав Двоніг і побіг через сад. Схопивши Двоногу за передню лапу, щоб вона не махала нею на Листозірку, він схвильовано вказав на накривало для голови.

«Нарешті!»

Двоніг присів навпочіпки і, простягнувши рожеву лапу, почав лагідно промовляти щось до кішки. Двонога перестала кричати і широко розплющеними очима дивилася на Листозірку. Провідниця вже хотіла випустити накривало і втекти, але розуміла, що тоді з їхнього задуму нічого не вийде. Вона повільно позадкувала, намагаючись не настовбурчувати хутро, щоб не налякати Двоногів. Повільно тягнула накривало по траві, виманювала їх за собою, немов здобич. Наблизившись до паркана, Листозірка розвернулась і застрибнула на нього, з полегшенням зауваживши, що Небесні коти вже звідти повтікали. «Це добре, не треба лякати Двоногів нашестям незнайомих котів».

Зістрибнувши у провулок, вона озирнулася на Двонога, який спочатку тільки дивився на неї, але потім відчинив ворота і пішов слідом.

«Правильно. Йди за мною…»

Біля Громошляху Листозірка кинула накривало для голови і побігла до каштана, на гілці якого Вишнехвоста почепила стрічку для волосся. Зупинившись, вона озирнулася і побачила, що Двоніг підняв накривало і крутив його у лапах, потім підвів голову і довго дивився на Листозірку. Провідниці важко було зрозуміти вираз його обличчя, але їй здалося, що він був розгублений.

Незабаром до нього підійшла Двонога. Він подав їй накривало, і вона також його оглянула. Листозірка нетерпляче засмикала хвостом.

«Ходіть далі! Невже так важко?»

Провідниця ледь не завила від розпачу, коли Двоніг обернувся і почвалав назад у провулок.

— Ні! — у відчаї заверещала Листозірка. — Сюди!

Двонога зупинилася, а тоді пішла вздовж Громошляху до Листозірки. Її партнер почовгав за нею, щось вигукуючи на ходу, але Двонога не відповідала. Інстинкт підказував Листозірці, що треба негайно перетнути Громошлях і втікати назад в улоговину, але провідниця змусила себе повільно позадкувати, не зводячи погляду з Двоногів.

Листозірка була вже недалеко від каштана, коли Двонога раптом закричала і побігла. Вона минула кішку, яка відскочила від неї, і вхопила стрічку для волосся з навислої над землею гіллі.

— Дякувати Зоряному Кланові! — промуркотіла Листозірка. — Вони все ж таки пішли по сліду.

Двоніг наздогнав свою партнерку і показував їй лапою на пустище, де Крутьколап розіслав носову хустинку на камені перед гніздами Двоногів. Переконавшись, що тепер Двоноги самі знайдуть дорогу в улоговину, Листозірка помахом хвоста покликала до себе котів. Вони повилазили зі схованок у тінистих кущах і з’юрмилися навколо неї.

— Ніби вдалося! — вигукнула Вишнехвоста, радісно підстрибнувши.

— Вертаємося до табору, — нявкнула Листозірка. — Хочу дістатися туди до приходу Двоногів.

Патруль помчав назад до скель, оминаючи речі малої Двоноги, які вели її батьків по сліду. У сутінках час від часу лунали крики Двоногів, які знаходили знайомі їм предмети. У Листозірки радісно забилося серце — її план спрацював! Коли патруль спускався стежкою в улоговину, провідниця раптом зупинилася і здивовано поглянула на табір. Унизу панувала незрозуміла метушня. Пелюстконоса, Осовус і Землезуб затуляли входи до кубел гіллям і вайями папороті. Троє новаків під наглядом Чорнодряпки переносили здобич з кагату в невелику заглибину між камінням на протилежному березі річки. Ковтюх і Мохошубка зійшли до самої річки і хвостами замітали сліди.

«Хочуть заховати табір від стороннього ока!»

— Уже йдуть? — запитав Гострокіготь, підбігши до Листозірки.

— Вони близько, — відповіла вона. — Ти добре придумав, — Листозірка була вдячна воєводі за його кмітливість. — Тепер навіть не скажеш, що тут жили коти.

— Було б добре, якби вони взагалі сюди не приходили, — відповів Гострокіготь. — Але ти мала рацію: малу Двоногу не можна було тут залишати. Краще підготуватися до вторгнення, аніж сидіти і чекати, доки вони наскочать і почнуть усюди нишпорити.

Залишивши патрульних допомагати в маскуванні табору, Листозірка попрямувала нагору до Луноспівої. Медикішка й Конюшинохвоста сиділи біля малої Двоноги, яка досі не ворушилася. Її рожеві подряпані лапи, що запеклися кров’ю, лежали на камінні. «Бідолашне кошеня», — подумала провідниця.

— Вдалося? — скочила на лапи Луноспіва і щодуху помчала до Листозірки, щойно та вийшла з-за скелі.

Провідниця не встигла відповісти, бо почувся тупіт величезних лап, що зістрибували з каміння вгорі, а тоді пролунали крики Двоногів.

— Дякувати Зоряному Кланові! — зашепотіла Конюшинохвоста. — Вони кличуть своє дитинча.

— Але вона не може їм відповісти, — схвильовано відказала Луноспіва.

— Тоді нам треба відповісти за неї, — Листозірка вистрибнула на камінь і оглушливо завила.

Подумавши, що Двоноги її не почули, вона знову набрала повні груди повітря і голосно занявчала, її нявкіт відлунням покотився поміж скелями. За мить провідниця побачила, що Двоніг та його партнерка зазирають униз із вершини скелі. Раптом вони обоє заверещали, показуючи рожевими лапами на нерухоме тіло дитинчати.

Луноспіва підстрибнула біля Листозірки і радісно завихляла хвостом.

— Вони побачили!

— Зараз прийдуть і заберуть її, — нявкнула Листозірка. — Не хочу, щоб вони помітили хоч якийсь натяк на те, що в улоговині живуть Небесні коти. Тікаймо звідси до табору!

Гострокіготь уже чекав на них біля підніжжя Валяви. Решта котів поховалися у своїх кублах. Провідниця бачила, як світилися в темряві їхні очі, що визирали з-поміж гілля та папороті.

— Ну, як там? — напружено запитав Гострокіготь.

— Двоноги прийшли, — нявкнула Листозірка. — Вони…

Провідниця замовкла, почувши радісні крики котів, що долинали зі скелі.

— А я знав, що все у нас вийде! — вигукував Гарвімун, вилазячи крізь загороджений гіллям вхід до вояцького кубла.

— Ану тихо! — загарчав Гострокіготь. — Залазь назад, і щоб я більше тебе не чув. Хочеш, щоб Двоноги прийшли сюди?

Гарвімун миттю щез у кублі, але радісні вигуки і нявчання схвильованих котів й досі долинали до Листозірки. У гіллі перед яслами заметушилися кошенята Папоротки. Конюшинохвоста побігла до них, щоб допомогти подрузі загнати малечу в кубло.

— Цікаво, що там роблять Двоноги? — сказав Гострокіготь до Листозірки. — Але думаю, що нам не варто виходити з улоговини, бо табір гуде, немов бджоли у вулику.

Листозірка розуміла радість котів, які прагнули відсвяткувати вдале завершення дня, але зітхнула з полегшенням, коли їхні голоси нарешті стихли. Зібравши невеликий патруль — Гострокігтя, Вишнехвосту, Біллішторма і Крутьколапа, — вона знову піднялась угору і з-за виступу скелі спостерігала за порятунком малої Двоноги.

Окрім батьків дитинчати, там з’явилося багато інших Двоногів. Вони були одягнуті в яскраві жовті шкури і спускалися в улоговину на довгих вусиках, які звисали з вершини скелі.

— Бачите, Двоноги не такі вже й погані! — прошепотів Крутьколап, аж підстрибнувши на місці. — Прийшли на допомогу малій Двонозі.

— Та ніби так, — зелені очі Гострокігтя дивилися насторожено. — Але не подобається мені, що вони всі тут зібралися. А що, коли їм заманеться знову сюди прийти?

Листозірка бачила, як Двоноги по схилу скелі спустили плаский предмет і обережно поклали на нього дитинча.

— Не розумію, нащо їм сюди знову приходити, — промуркотіла вона.

— Бо вони здогадалися, що ми тут живемо, — стривожено прошепотіла Вишнехвоста. — Адже ми їх сюди привели.

— Ну, вони отримали те, за чим прийшли, — намагалася заспокоїти її Листозірка.

Коли Двоноги прив’язали своє дитинча до плаского предмета і почали його піднімати на вершину скелі за допомогою вусиків, Листозірку охопила тривога. Провідниця зрозуміла, що її однокланівці мали рацію. «Небесні коти та Двоноги завжди жили окремо, — подумала вона. — Невже я припустилася помилки, дозволивши їм наблизитися?»

— Ти все зробила правильно, — впевнено промовила Луноспіва, немовби підслухавши думки провідниці, і потерлася об її плече.

Але Листозірка помітила, що в очах медикішки промайнув сумнів.

«Що ж я накоїла? — картала вона себе. — І що тепер буде?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 29

Прокинувшись наступного ранку, Листозірка одразу побігла перевірити місце, де лежала мала Двонога. Вночі йшов дощ, тому під лапами хлюпала вода, і провідниця мружилася від сонячного світла, яке відбивалося від вологих скель. Поривчастий вітер гнав небом білі хмаринки.

Листозірка обережно визирнула з-за виступу скелі й відкрила рота, щоб скуштувати повітря. Вона вловила запахи Двоногів, але вони були невиразними і слабкими — нічний дощ їх позмивав. Навколо залишилося багато відбитків важких лап Двоногів, але Листозірка розуміла, що з часом і вони зникнуть.

«Може, все минулося, і нам нема чого боятися?»

Повернувшись до табору, провідниця побачила Гострокігтя, який відряджав досвітні патрулі. Вона одразу відчула, що вояки чимось серйозно занепокоєні. Вони ходили у важкій задумі навколо Валяви й майже не чули воєводу, коли він називав їхні імена.

— Що ми робитимемо, якщо Двоноги повернуться? — злостилася Пелюстконоса. — Може, нам варто піти звідси і шукати інше місце для табору?

— Я нікуди не піду, — твердо сказала Конюшинохвоста, — доки не народяться і не підростуть кошенята.

— Я впевнений, що нам не треба нікуди йти, — Клаптеніг заспокійливо потерся хутром об плече Конюшинохвостої. — Що нам зроблять Двоноги? Ми їм не потрібні.

Землезуб здригнувся, але нічого не сказав.

Озирнувшись, Листозірка побачила, що коти з території Двоногів згуртувалися навколо Палимона. «Цікаво, про що вони говорять? — подумала вона. — Може, надумали піти з табору? Може, їм не до вподоби, що Небесні коти зв’язалися з Двоногами?»

Увагу Листозірки привернув пронизливий вереск, який долинув з берега річки. Сливуня лежала горілиць, задерши догори лапи.

— Я поранене Двоноженя! — завивала вона. — Допоможіть мені-і-і!

Брати плигали навколо сестри, час від часу підходили до неї і тицяли лапами.

— Треба шукати її Двоногів-батьків! — сказав Кролик.

Листозірка весело замуркотіла. «Добре, що хоч кошенята Папоротки не бояться Двоногів». Та цього не можна було сказати про решту Небесних котів. Навіть новаки мали пригнічений вигляд. Побачивши, як Дрібнохмарка та Стрибожар із настовбурченим хутром сперечалися про щось між собою, Листозірка зрозуміла, що загальна напруга от-от вийде з-під контролю.

— Гаразд, — пробуркотіла провідниця. — З цим треба щось робити.

З вершини скелі долинули привітальні вигуки. Листозірка підвела голову і побачила, що в улоговину спускаються денні вояки. Першими мчали Гарвімун із Макґайвером, а за ними — Чорнодряпка та Біллішторм зі своїми новаками.

«Звісно! — подумала Листозірка. — Здається, я знаю, як згуртувати Клан, щоб усі вони почувалися впевненіше».

Вистрибнувши на Валяву, вона вигукнула:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Валявою на віче Клану!

Усі погляди були звернені на неї. Листозірка почекала, доки денні вояки спустяться в улоговину. Зі свого кубла вже вийшла Луноспіва. Ковтюх із Мохошубкою лягли на осонні над річкою.

— Коти Небесного Клану! Однією з найважливіших церемоній у кожному Клані є церемонія посвячення у вояки, — почала Листозірка, переконавшись, що всі готові її слухати. — Саме тому я й зібрала вас сьогодні.

Новаки повеселішали, з надією перезираючись. Кого з них провідниця сьогодні висвятить на вояків?

— Учора Крутьколап допоміг Кланові знайти гніздо батьків дитинчати Двоногів, — провадила Листозірка. — Якби не він, то мала Двонога досі лежала б в улоговині. Вона могла навіть померти. Крутьколапе, ти вчора нам дуже допоміг. Ти вчинив як справжній вояк і заслуговуєш на вояцьке ім’я.

Крутьколап здивовано роззявив пащу.

— Але… але, Листозірко, — заперечив він, — я нічого такого не зробив!

— Ти зробив те, чого не зміг би зробити жоден кіт у Клані, — запевнила його провідниця. — Біллішторме, чи твій новак Крутьколап засвоїв усі навички і вміння вояка?

Бурштинові очі Біллішторма спалахнули гордістю.

— Так, засвоїв.

Серце Листозірки защеміло, бо цей радісний, теплий погляд рудо-білого вояка був призначений не для неї.

— Чи усвідомлює він значення вояцького правильника?

— Так, усвідомлює.

Листозірка зістрибнула з Валяви і стала перед Крутьколапом, який мав такий вигляд, ніби хтось лупнув його по голові здохлим голубом.

— Я, Листозірка, закликаю предків-вояків поглянути на цього новака, — урочисто промовила вона. — Він сумлінно тренувався, щоб збагнути значущість вашого шляхетного правильника, і я представляю його вам уже як вояка. Крутьколапе, чи присягаєшся ти жити за вояцьким правильником, захищати й обороняти свій Клан навіть ціною власного життя?

— Так, присягаюся, — тремтливим голосом відповів Крутьколап.

— Тоді я, наділена силою Зоряного Клану, нарікаю тебе вояцьким ім’ям. Крутьколапе, віднині тебе знатимуть як Крутькошипа. Зоряний Клан шанує твою відвагу та кмітливість, а ми вітаємо тебе як повноправного члена Небесного Клану.

Вона поклала підборіддя на маківку Крутькошипа, молодий кіт лизнув її плече, зробив крок назад і став поруч із Білліштормом.

— Крутькошип! Крутькошип!

Небесні коти обступили новоспеченого вояка, щоб привітати його. Листозірка спостерігала за ними з відчуттям великого полегшення, подумки дякуючи їм за блиск в очах та щиру радість у голосах. «Спрацювало! Тепер вони менше перейматимуться Двоногами. А Крутькошип стане цінним надбанням для нашого Клану».

Але щойно стихли привітальні вигуки й коти почали розходитися, як Крутькошип обернувся до провідниці з благальними очима.

— Вибач, Листозірко, — нявкнув він, — але я не можу тут залишитися.

Коти невдоволено загули. Дрібнохмарка не стрималася від обуреного вигуку, який підхопили Горобцешуб і Рінесмерк.

— Що? — Листозірка спантеличено витріщилася на новоспеченого вояка і піднесла хвіст, вимагаючи тиші. — Чому не можеш?

Крутькошип зніяковіло похитав головою.

— Я… мені було страшенно соромно, коли вчора Двоноги кричали на нас і проганяли. Ми хотіли допомогти, а вони поводилися вороже.

— Вони не зрозуміли… — почала Листозірка.

— Та знаю. Але що мені з того? — вів своє Крутькошип. — Мені подобалося бути Небесним котом, але я не хочу бути ворогом Двоногів. Я не можу залишитися в таборі.

— Постривай, — крізь натовп котів протиснувся Гострокіготь. — Ти щойно дав обітницю підтримувати і захищати свій Клан. То ти збрехав?

— Ні… — заперечив Крутькошип. — Я не хотів… — його голос затремтів, а хвіст опустився.

— Думаю, тобі варто добре подумати, що ти хотів і чого не хотів, — нагримав на нього Гострокіготь, сердито блискаючи очима.

Крутькошип ще нижче схилив голову.

Листозірка слухала перешіптування між котами, відчуваючи, як у ній наростає гнів. Почувши вигук Стрибожара «Зрадник!» , вона так зиркнула на нього, що той аж присів і відвернув голову.

Перш ніж Листозірка встигла щось сказати, наперед вийшов Біллішторм і доторкнувся носом до вуха Крутькошипа.

— Знаю, що тобі складно жити двома життями.

Крутькошип підвів голову і згідно кивнув. В його очах вбачався неабиякий сум.

— Думав, у мене вийде, — тихо зізнався він. — Але життя у Клані перетворює мене на кота, яким я не хочу бути, — лютого, дикого й чужого для Двоногів. Я пишаюся тим, що ви вважаєте мене достойним вояцького імені, та я цього не хочу. Вже не хочу.

Біллішторм схилив голову набік.

— Ти дуже переймаєшся отим непорозумінням із Двоногами, — нявкнув він. — Твої домашні ніколи не кидатимуть у тебе горщиками й не виганятимуть з дому.

— Що, справді? — уже бадьорішим голосом запитав Крутькошип і ніби став вищим і сильнішим — таким, яким Листозірка хотіла його бачити. — Звідки ти знаєш? Вони місця собі не знаходили, коли я впав у річку й захворів. І що далі? Тепер вони будуть змушені доглядати мене, якщо я прийду додому скалічений після битви або з подряпаними лапами після лазіння по скелях? Це буде нечесно. Вони люблять мене, а я весь час, ніби їм на зло, наражаю себе на небезпеку.

Горобцешуб пирхнув.

— Ну, якщо тобі бракує хоробрості… — уїдливо зашипів він.

Крутькошип різко обернувся до вояка.

— Я маю достатньо хоробрості, щоб усвідомити, хто я такий, — тихо відповів він. — Я кицюня. Двоноги мені не вороги, і я не хочу бачити в їхніх очах страх і гидливість. — Юний кіт обернувся до колишнього виховника. — Біллішторме, ти стільки всього мене навчив, і я дуже вдячний тобі за це. Але я не можу роздертися на два світи. Вже не можу.

Листозірка важко зітхнула. Провідниця захоплювалася чесністю його доводів, але шкодувала, що відданий він був не Небесному Кланові, де міг би стати вояком, яким би вона пишалася.

— Ми не можемо тебе силою утримувати в нашому Клані, Крутькошипе, — нявкнула вона. — І мені дуже прикро, що ти зробив саме такий вибір. Нам тебе бракуватиме.

Листозірка сердито зиркнула на Гострокігтя, який уже відкрив рота, щоб знову вишпетити вояка. «Якщо він зараз бовкне щось на кшталт “ми і без тебе щасливо проживемо”, то я повідкручую йому вуха!» Вочевидь, воєвода все зрозумів з її погляду, бо таки вирішив промовчати.

— Я теж сумуватиму за вами, — відповів Крутькошип і обвів очима гурт уже колишніх однокланівців. — Ніколи не забуду вас, бо мені з вами було добре в Небесному Клані. — Він похнюпив голову і додав: — Дякую за все, Листозірко.

Крутькошип обернувся і з високо піднесеною головою рушив до стежки. У Листозірки стислося серце від жалю. «Ми втратили чудового вояка».

— Бувай, Крутькошипе! — гукнула вона йому вслід.

Кілька Небесних котів також попрощалися з денним вояком, але більшість просто обернулася і пішла у своїх справах. Крутькошип покрокував далі, так і не озирнувшись.

* * *

Коли Листозірка повернулася з полювання з тлустою білкою в зубах, улоговину вже огорнули сутінки. Вишнехвоста, Дрібнохмарка й Рінесмерк ішли за нею, несучи свою здобич. Полювання було вдалим.

Провідниця минула Валяву і побачила Гострокігтя, який сидів на березі ставка. Темно-синя вода кружляла біля його лап, а потім повертала вбік і мчала вільною течією. Воєвода підвів голову, і Листозірку кинуло в дрож від переможного відблиску в його очах.

Поклавши білку на кагат свіжини, вона підійшла до воєводи, щоб нарешті все з’ясувати.

— Шкода, що ми більше не побачимо Крутькошипа, — спокійно нявкнула Листозірка.

Гострокіготь підвівся й шанобливо схилив голову.

— Мені також шкода, — погодився він.

«Дивно, — подумала провідниця. — А міг би відповісти: я ж тобі казав».

— Я тут подумав, що нам не треба мати жодних ілюзій щодо відданості денних вояків, — мовив Гострокіготь. — Щодо всіх, зокрема й Біллішторма, — додав він, багатозначно глянувши на провідницю.

У Листозірці завирував гнів — зануртував, як поводок у падолисті. Їй коштувало великих зусиль не накинутися на воєводу і не видряпати йому очі.

— Ти сумніваєшся у відданості Біллішторма? — допитувалася вона, ошелешена силою почуттів, які її охопили.

Гострокіготь ступив крок назад, а в його очах зблиснув подив.

— Ні, — спокійно відповів він. — Не більше, ніж у відданості інших кицюнь. Вочевидь, їм важко жити подвійним життям. — Воєвода лизнув лапу і почухав нею за вухом. — З настанням холодів їм ще більше схочеться сидіти вдома.

Листозірка зрозуміла, що більше не в змозі слухати, як воєвода принижує денних вояків.

— Мені здається, ти зневажаєш вояцький правильник, — холодно пронявчала вона, — якщо припускаєш, що Небесні коти його так легко відкинуть.

Не чекаючи на відповідь, вона розвернулася й покрокувала геть. Провідниця злилася не тільки на Гострокігтя, який завжди сумнівався у найвідданіших її вояках, але й на саму себе — за те, що довела суперечку до сварки.

«Чому Крутькошип був змушений нас покинути? Невже ми дійсно не маємо що запропонувати денним воякам, на відміну від їхніх Двоногів?»

Дорогою до свого кубла Листозірка побачила Біллішторма, який підіймався стежкою. «Мабуть, теж надумав повернутися на територію Двоногів», — подумала вона.

Страх холодним кігтем уп’явся в її серце. Провідниця побігла за вояком, вперто дряпаючись угору, аж доки не наздогнала його.

— Ти теж ідеш від нас? — запитала вона навпростець.

Біллішторм обернувся і здивовано поглянув на неї широко розплющеними очима.

— Так, до завтра, — нявкнув він. Листозірка спробувала приховати своє зніяковіння, а вояк додав: — Піду ще провідаю Крутькошипа, але, боюся, він не змінить свого рішення.

«Я ж не про це мала говорити, — подумала присоромлена Листозірка. — Я мала сказати тобі, що мені дуже хочеться, щоб ти залишився в Небесному Клані».

— Так, звісно, — мовила вона спокійно. — Я теж хочу переконатися, що з Крутькошипом усе гаразд. Щойно захоче, нехай повертається до нас.

Біллішторм скептично смикнув вухами.

— Справді? І Небесні коти вітатимуть його з поверненням?

Листозірка пригадала обурливі слова деяких котів, коли Крутькошип оголосив про свій намір піти з Клану. Вона не могла заперечувати, що дехто вороже ставитиметься до молодого кота, який дав обітницю й одразу її порушив.

— Я вітатиму, а це найголовніше.

Біллішторм кивнув і обернувся, щоб іти, але за кілька кроків озирнувся.

— Будь обережною, Листозірко, — пробуркотів він. — Ти не можеш змусити котів бути відданими ані тобі, ані вояцькому правильнику.

Листозірка стояла на стежці й дивилася, як рудо-білий кіт підіймався на вершину скелі, аж доки не зник у густих сутінках. До горла підступило гірке відчуття самотності. Але вона нагадала собі, що всі провідники Кланів самотні в ухваленні рішень. «Нам треба покладатися більше на власну інтуїцію, ніж на думку окремих котів».

Ідучи до свого кубла, Листозірка помітила дві маленькі постаті, які стрибали по Валяві. Це були кошенята Папоротки. «Що вони там роблять у цей час? Вони вже давно мали бути в яслах». Розриваючись між тривогою й цікавістю, провідниця знову пішла до підніжжя улоговини.

— Тоді я, наділена силою Зоряного Клану, нарікаю тебе вояцьким ім’ям, — почула вона писклявий голос Сливуні. — Кропивку, відтер тебе знатимуть як Кропивковуса. Зоряний Клан високо шанує твою… твої бойові навички та відвагу, а ми вітаємо тебе вже як повноправного вояка Небесного Клану.

«Церемонія посвячення у вояки!» — подумала Листозірка й усміхнулась, забувши про свої тривоги. Вона чекала, коли Кропивко схилить голову, щоб сестра поклала своє підборіддя йому на маківку.

Натомість Кропивко замахнувся на Сливуню лапою з випущеними кігтями.

— Ні! — завищав він. — Я не хочу бути вояком! Кропивковус — мерзенне ім’я!

— Що? — Сливуня витріщила очі, хоча Листозірка розуміла, що насправді вона нітрохи не здивована. Це вони так бавляться. — Що ти тоді хочеш? — спитала кішечка.

— Я хочу жити з Двоногами, — заявив Кропивко. — Тоді мені не треба буде полювати заради їжі чи спати на старій підстилці разом із тобою. А ти ще й пхаєш мені свої лапи в пащу! — дорікав він сестрі, вишкіривши зубки. — Ти займаєш дуже багато місця!

Позаду Листозірки затупотіли чиїсь лапи, а тоді з’явилася Папоротка і, настовбурчивши хутро, стала біля підніжжя Валяви.

— Злазьте звідти! — веліла вона кошенятам. — Вибач, — нявкнула Папоротка, зніяковіло зиркнувши на Листозірку.

— Нічого страшного, — відповіла провідниця, а кошенята скотилися з Валяви по камінню вниз.

Листозірка не збиралася здіймати бучу — кошенята ж бо просто бавилися.

— Якщо ви не хочете бути новаками, то нехай так і буде, — сказала їм провідниця і байдуже стенула плечима. — Якщо не хочете навчитися полювати, лазити по деревах, патрулювати кордони…

— Ні, ні! — запищав Кролик, плигаючи на місці. — Цього ми хочемо.

— Навіть дуже хочемо! — підтримав брата Кропивко. — Це просто гра така.

Сливуня і Струмок мовчки стояли й дивилися на Листозірку переляканими очима.

— Гаразд, кошенята, — промовила Листозірка, лагідно погладжуючи хвостом їхні голови. — Впевнена, настане час — і ви всього навчитеся. А тепер ідіть із мамою.

Намагаючись не зважати на тривогу, яка скувала її груди, Листозірка попростувала до кубла. Дійшовши до стежки, вона побачила Гострокігтя, який сидів у тіні великого валуна разом із Палимоном, Горобцешубом та Вуглем. Тихий гомін їхніх голосів обірвався, щойно вони почули кроки й повернули голови в її бік.

«Про що ж вони говорили, якщо не хочуть, аби я це почула?»

Її хутро настовбурчилося. Листозірка вже хотіла була зупинитися і все з’ясувати, але, подумавши, зрозуміла, що вони не дадуть їй прямої відповіді, тому лишень кивнула й пішла далі.

— Я буду найліпшим новаком! — почула вона вихваляння Кролика, якого Папоротка разом з іншими кошенятами заганяла до ясел.

— Ні, я буду! — заперечила Сливуня. — Буду найхоробріша і найвірніша…

«Усе так і буде. А їхня сьогоднішня гра забудеться, щойно матимуть нову пригоду». Збадьорена цією думкою, Листозірка поквапилася до свого кубла.

Згорнувшись калачиком на підстилці з моху та папороті, вона заплющила очі, але не відразу поринула у сон. Спробувала уявити кубло, де живе Біллішторм. «Мабуть, воно схоже на кубло Крутькошипа — з такими ж твердими стінами й стелею, за якою не видно неба».

Листозірка повільно поринала у сон, їй здалося, ніби вона підкрадається до гнізда Двоногів і жалібно нявчить, бо хоче потрапити до кубла Біллішторма. Провідниця нашорошила вуха — десь тихо зашаруділи коти, які наближалися і щось шепотіли. Крізь сон вона подумала, що її оточили кицюні. Вони сердяться, бо вона вторглася на їхню територію…

Листозірка розплющила очі й полегшено зітхнула, побачивши знайомий вигин стін свого кубла, посріблених місячним сяйвом, що лилося крізь вхід. Навколо не було ніяких ворожих кицюнь, але вона й досі чула тихі звуки зі сну. Провідниця підвелася, обтрусилася від моху й безшумно підійшла до виходу з кубла. Висунувши голову, вона поглянула на схил скелі.

Вузькою стежкою крокував Гострокіготь, у крижаному сяйві його темно-руда шерсть здавалася майже чорною. Позаду йшли Палимон, Кора й Куцань, а слідом іще кілька вояків. Вони спинилися на мить, щоб поговорити з Вуглем, який стояв на чатах на вершині скелі, а тоді пішли далі.

«Це патруль! — подумала Листозірка, охоплена жахом. — Куди він їх повів?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 30

Листозірка застигла, припавши до долівки у своєму кублі. Та вже за мить, ступаючи тихо, немовби підкрадаючись до білки, вона вийшла надвір і піднялася на вершину скелі. Їй довелося зробити великий гак, щоб обійти Вугля, який стояв на чатах і пильно вдивлявся в улоговину, навіть не підозрюючи, що провідниця про все знає. У світлі місяця, який тонким кігтем завис над обрієм, Листозірка змогла розгледіти, хто саме з вояків пішов у патруль із Гострокігтем та котами з території Двоногів.

Рінесмерк — чорна рухлива тінь. Вишнехвоста, яку видав потужний стрибок на вершину скелі. І Горобцешуб із його смугастою шубкою, що мерехтіла в місячному сяйві.

Піднявшись нагору, Листозірка спинилася і зачекала, доки патруль перетне відкриту місцевість перед територією Двоногів. Судячи з того, як впевнено крокували коти, вони не вперше вийшли на таємне нічне патрулювання.

«Біллішторм казав правду!»

Припавши до землі так, що хутро на животі торкалося трави, Листозірка скрадалася вперед, тішачись зустрічному вітру. Гострокіготь не відчує її запаху й навіть не здогадуватиметься, що вона стежить за ним. На краю території Двоногів провідниця сховалася за великий валун і спостерігала за тим, як Палимон вишиковує патруль на узбіччі Громошляху.

— Після настання темряви тут уже не так багато потвор, — нявкнув брунатний кіт. — Але треба бути обережними. Ніколи не дивіться в очі потворам, бо заклякнете, як переполошений кролик.

«З якого це дива він командує моїми котами?» — у Листозірки аж замлоїло під серцем від думки про те, що Палимон поводиться як виховник, котрий повчає новаків.

Гарчання потвори, яка наближалася, заглушило решту слів Палимона. Потвора промчала, кинувши сніп світла з розлючених очей на шеренгу котів і засліпивши Листозірку.

Щойно гарчання стихло, Палимон зиркнув в обидва боки Громошляху, підняв хвіст і скомандував:

— Переходимо!

Коти затупотіли лапами по чорній твердій поверхні та зникли в темряві на протилежному боці Громошляху.

Листозірка обережно рушила за ними і, ледь стримуючи дрож у лапах, перетнула Громошлях. Вона втратила з поля зору патруль, але їхній запах був свіжий і сильний. Слід вів через паркан у закритий простір за гніздом Двоногів. Там провідниця знову побачила Небесних котів, які скрадалися в низькій зеленій траві під навислим гіллям кущів.

Перетнувши порослу травою ділянку, Палимон помахом хвоста покликав котів до себе і зашипів:

— Сюди!

Він шурхнув під ворота й опинився у провулку. Коти рушили за ним — крім Куцаня, який, вочевидь, стояв на чатах, щоб ніхто не підкрався до них іззаду. Листозірка принишкла під тінистим падубом, аж доки і брунатний вояк не зник під воротами.

Прошмигнувши через сад, вона притислася до воріт і зазирнула в щілину між дошками. Коти з’юрмилися за кілька лисячих хвостів від неї.

— Пам’ятайте, ваші кроки краще чути, коли ви йдете кам’яною стежкою, — застерігав Палимон. — Вам треба навчитися ходити безшумно.

— І завжди триматися тіні, — додала Кора.

Палимон кивнув.

— Так, Кора правильно каже. Не забувайте, що ваші очі відбивають тут більше світла. Місцеві коти помітять блиск очей навіть у тіні.

— Дивіться вбік, коли хочете знати, що попереду, — радив Куцань.

Листозірка відчула, як у неї здиблюється хутро від цих розмов. «Невже Палимон готує напад на котів із території Двоногів? — Страх прикував її лапи до землі. — Вони ж бо не збираються напасти на наших денних вояків?! Гострокіготь на таке не здатен». Утім провідниця одразу пригадала, як воєвода постійно критикував кицюнь і не залучав їх до виконання Кланових обов’язків. Вона не може йому цілком довіряти!

Щойно патруль рушив, Листозірка протиснулася під воротами й пішла слідом, пам’ятаючи поради котів із території Двоногів, як тут найкраще сховатися. Вона трималася тіні й повертала голову, щоб очі не відбивали світла й не блищали. Кожен м’яз її тіла тремтів від бажання кинутися вперед і спіймати їх на гарячому, але провідниця змушувала себе тільки спостерігати й чекати.

Палимон завів патруль за ріг і зупинився перед високою стіною з червоного каменю. На неї з кам’яного дерева падало яскраве помаранчеве світло.

— Якщо ви не можете вилізти на стіну за один стрибок, то маєте навчитися чіплятися за камінь кігтями, — пошепки пояснював Куцань. — Це вам не по деревах лазити. Ви не зможете встромити кігті в камінь. Подивіться на лінії між камнями, — він махнув хвостом. — Там є невеличкі шпарини. Ви маєте ввігнати кігті передніх лап у шпарини, розташовані вище, а задніми лапами знайти схожі шпарини нижче. І тоді відштовхнутися та видертися нагору. Коро, покажи їм.

Чорна кішка кивнула й відступила назад, щоб розігнатися. Листозірка із захопленням спостерігала, як Кора граційно підстрибнула, на мить зависла на гладкій поверхні, а тоді відштовхнулася й опинилася на стіні.

— Хтось хоче спробувати? — запитав Палимон.

Горобцешуб кивнув, розігнався й побіг до стіни так само, як Кора. Вояк підстрибнув високо і точно, але його кігті зісковзнули з каменя з огидним скреготом. Він ледве підтягнувся, але все ж таки видерся на стіну і став біля Кори.

Після нього побігла Вишнехвоста. Міцні задні лапи підкинули її високо вгору, вона зуміла зачепитися кігтями за шпарини між каменями й після другого стрибка опинилася на вершині стіни.

— Ну, ти легша за мене, — пробурчав Горобцешуб.

Рінесмерк спробував і собі видертися на стіну. Утім чорний кіт марно шкрябав кігтями по камінню і зрештою сповз униз, роздратовано зашипівши.

— Нічого, — заспокоїв його Палимон. — Згодом у тебе також вийде.

— Хотілося б, — пробелькотів Рінесмерк. — Тут усе треба робити геть інакше, ніж в улоговині.

Листозірка добре розуміла, чому молодому воякові соромно. Він не впорався із завданням, яке легко виконують коти з території Двоногів і навіть колишні кицюні. «Та навряд чи Вишнехвоста й Горобцешуб щось пам’ятали з того часу, коли були кицюнями, — подумала провідниця. — Вони так само нервувалися, як і коти, народжені в улоговині».

— Гаразд, треба йти далі, — нявкнув Палимон і повів патруль попід стіною уздовж провулка.

За кілька лисячих хвостів він протиснувся між дерев’яними дошками воріт і виліз у загородженому з усіх боків закутку. Коти, які йшли по стіні, зістрибнули вниз до Палимона.

Листозірка йшла по їхніх слідах. Тим часом Палимон рушив уздовж смужки голої землі з деревами обабіч, потім проліз крізь отвір у паркані навпроти й опинився на сусідній загородженій ділянці. Листозірка враз наїжачила хутро, почувши гучний гавкіт у гнізді Двоногів.

— Собаки! — Рінесмерк настовбурчив хутро і наготувався тікати.

Провідниця сховалася під кущем, боячись, щоб чорний вояк не вибіг просто на неї, але перед Рінесмерком став Палимон і загородив йому шлях до втечі.

— Не бійся! — нявкнув брунатний кіт. — Собака не вийде надвір.

З острахом зиркаючи на гніздо Двоногів, Рінесмерк попрямував за котами через сад. Листозірка теж рушила за ними, тримаючись тіні й намагаючись не здригатися від гавкоту. Раптом двері гнізда розчахнулися. Гавкіт став іще голоснішим, і собака вибіг надвір — худорлявий, довготелесий, із сірим хутром, яке переливалося сріблом під місячним сяйвом.

Рінесмерк перелякано заверещав:

— Ти ж казав, що собака не вийде!

— Деколи виходить! — огризнувся Палимон.

— Розбігайтеся! — наказав Куцань. — Ховайтеся хто де може.

Патруль розсипався врізнобіч. Собака кинувся до них і ледь не вхопив Горобцешуба зубами за хвіст. Листозірка помчала в той бік, звідки прийшла, видряпалася по дерев’яній стіні невеликого кубла в кінці саду й застрибнула на дах. Звідти вона спостерігала за собакою, який метався колами по траві, широко роззявивши пащу й висолопивши язик.

Раптом позаду пролунав знайомий голос:

— І що ти тут робиш?

Листозірка розвернулася.

— Біллішторм!

Рудо-білий кіт зміряв її поглядом, і в очах зблиснула настороженість.

— Я… я не знала, що ти… ходиш надворі вночі, — затиналася вона.

Біллішторм стенув плечима.

— Іноді ходжу. Кубло моїх Двоногів недалеко звідси. Але ти не відповіла на моє запитання, — у його голосі відчувалася ворожість. — Думав, ти не віриш мені, що Гострокіготь вештається тут по ночах. А тепер і ти вештаєшся з ним!

— Я ні з ким не вештаюся! — заперечила Листозірка. — Побачила, що вони крадуться з улоговини, і пішла за ними.

— То тепер ти віриш мені?

Листозірка смикнула вусами. «Я — його провідниця. Він не має права мене допитувати!»

— Ну, я припускаю, що ти мав рацію. Але головне зараз — з’ясувати, що вони тут роблять.

— Цього я не знаю, — відповів Біллішторм і знову стенув плечима. — Вже давненько їх не бачив. Гострокіготь минулого разу приводив інших котів — Клаптенога, Дрібнохмарку і Стрибожара.

Листозірка ще більше стривожилася: «Скільки ж котів він сюди переводив і залучив до змови?»

— Я бачив, як вони перетинали Громошлях, — мовив Біллішторм. — Туди й назад, хоча нікуди конкретно не йшли. Як вчилися вилазити на стіну. Завжди в різних місцях, їм ніби байдуже, де саме це робити.

«Я теж це бачила», — подумала Листозірка, зиркнувши на Біллішторма.

— Вони тренуються, еге ж? — зашепотіла вона. — Але нащо? Вони ж бо не збираються нападати на територію Двоногів?

— Ти, може, й не збираєшся, — нявкнув Біллішторм, смикнувши хвостом. — А вони певно щось планують.

Листозірка замислилася. Так, вони з Гострокігтем часто не могли дійти згоди, але вона завжди йому довіряла. Гострий біль тривоги знову пронизав її серце.

— Зараз наздожену Гострокігтя і спитаю його, що відбувається, — вирішила провідниця.

Біллішторм підійшов до краю даху й поглянув униз, щоб з’ясувати, де подівся патруль. Принаймні собаки там уже не було, а двері до кубла зачинилися.

— Я йду з тобою, — нявкнув рудо-білий кіт.

— Ні… залишайся тут, — наполягла Листозірка.

У зелених очах Біллішторма промайнув біль.

— Але я теж вояк Небесного Клану, — заперечив він. — Чи це нічого не важить, якщо я не живу весь час в улоговині?

«Я не маю часу на такі розмови!» — подумала Листозірка.

— Ця справа стосується тільки мене й Гострокігтя, — відрубала вона. — І нікого іншого.

Та в глибині душі Листозірка не була такою впевненою. Вона сумнівалася, чи варто кидати виклик Небесним воякам на очах у котів з території Двоногів. Це лише приверне увагу до розколу Клану, якого вона намагалася уникнути.

— Зрозуміло, — пробуркотів Біллішторм, ніби розділяючи побоювання Листозірки. Він підвів голову, нашорошив вуха і скуштував повітря. — Вони пішли в той бік, — нявкнув вояк, показавши напрямок хвостом.

— Дякую, — Листозірку тішила підтримка Біллішторма, який добре орієнтувався на території Двоногів. І вона шкодувала, що не може попросити його піти з нею. Це спричинило б тільки ще більші неприємності. — Тоді побачимося завтра в таборі.

Біллішторм не відповів, але проводив її поглядом, коли вона зістрибнула з даху. Перед тим як рушити садом у вказаному Білліштормом напрямку, провідниця озирнулася й побачила, що він дивиться на неї згори. Його очі зблиснули разючим помаранчевим світлом, яким була осяяна вся територія Двоногів. «Про що він думає? Невже вважає, що дійсно мені непотрібний?»

Намагаючись не думати про Біллішторма, Листозірка швидко перелізла через паркан, продерлася крізь густі кущі й вигулькнула на краю стежки з гострих білих камінців. Вона миттю шмигнула під кущ, помітивши біло-сірого кицюню, який повільно перетнув стежку і зник за відкидними дверцятами внизу великих дверей у гнізді Двоногів.

На наступному подвір’ї Двоногів Листозірка відчула сильний запах собаки. Не маючи, де сховатися, вона скрадалася попід парканом, щоб не потривожити пса. На щастя, провідниця помітила ворота і пролізла під ними у провулок. Її серце шалено калатало, коли вона зупинилася перевести подих під великою зеленою штуковиною на чотирьох круглих лапах.

Листозірка пригадала, що вже бачила такий предмет у Двоногів Крутькошипа, і зморщила ніс від огидного смороду воронячого їдла.

— Вода вам не зашкодить. — Листозірка напружилася, почувши голос Палимона з провулка попереду. — Добре покачайтесь, і вода приховає ваш запах.

— Я не хочу ховати свого запаху! — жахнувся Рінесмерк. — У лісі ми пишаємося запахом Небесного Клану. Він допомагає захищати нашу територію!

— Але ж ви не в себе в улоговині, — тихо зауважив Куцань.

Визираючи з-під величезного чотирилапого предмета Двоногів, Листозірка побачила патруль на розі провулка й неширокого Громошляху. Помаранчеве світло, що лилося з кам’яного дерева, виблискувало на поверхні калюжі. До Листозірки долинув їдкий запах, який перебивав навіть сморід воронячого їдла.

— Покачайся в калюжі, — загарчав Гострокіготь. — Ми чекаємо.

Листозірка почула хлюпання — Рінесмерк таки ліг у калюжу і почав у ній качатися. Охоплена люттю, провідниця вискочила зі схованки й попрямувала до котів.

— Заради Зоряного Клану! Що тут відбувається?

Зосередившись на Рінесмерку, ніхто з патрульних не зауважив наближення провідниці. І тільки зараз коти розвернулися й побачили її перед собою. Рінесмерк виліз із калюжі, обтрушуючи скуйовджене чорне хутро. Вояк винувато зиркнув на Листозірку, Горобцешуб і Вишнехвоста зніяковіло опустили погляди, а от коти з території Двоногів були на диво спокійними.

Першим заговорив Гострокіготь:

— Що, сама не бачиш? Досліджуємо територію Двоногів. А раптом нам доведеться тут битися?

Його впевнена відповідь заскочила Листозірку зненацька.

— Чому я про це нічого не знаю?

— Бо ти завжди чимось заклопотана, — відповів Гострокіготь.

Зустрівшись із незворушним зеленим поглядом воєводи, Листозірка ледве стрималася, щоб не видряпати йому очі. Лють нахлинула на неї, неначе нестримна буря в зеленлист.

— Не настільки я заклопотана, щоб не помітити, як мої вояки вночі кудись тікають з табору! І нащо нам знати, як битися на території Двоногів? Що ти затіваєш?

Гострокіготь знову кинув на неї холодний спокійний погляд, і Листозірка раптом відчула себе недоумкуватою старійшиною, яка репетує через якусь колючку в хутрі.

— Нічого я не затіваю, — він говорив таким тоном, наче пояснював їй очевидні речі. — Ми готуємося до майбутнього, якого наперед ніхто не знає. Палимон багато чого може нас навчити, і ці навички зроблять Клан сильнішим.

Листозірка набрала повні груди повітря і з величезним зусиллям змусила себе заспокоїтися. Гострокіготь підірвав її авторитет серед однокланівців, і це тільки сприятиме розбрату між постійними та денними вояками, але криком тут не зарадиш.

— Тобі не здається, що ти ослаблюєш наші мисливські та прикордонні патрулі, бо коти після такої нічної прогулянки просто не зможуть виконувати свої обов’язки як слід? — запитала вона вже рівним голосом.

— Аж ніяк. Я беру із собою тільки двох-трьох котів, — терпляче відповів Гострокіготь. Він наче розмовляв не з провідницею, а з новаком, якому пояснював, як треба наздоганяти мишу.

Листозірка навіть завагалася: може, вона дійсно все ускладнює і зчиняє галас через дурниці. Провідниця щосили намагалася залишатися спокійною, але з кожним подихом їй це вдавалося щораз гірше.

— Отже, ти давно ходиш сюди по ночах? Я правильно розумію? Але чому ти це робиш за моєю спиною? Чому нічого не кажеш? — відчувши, що переходить на вереск, вона зусиллям волі змусила себе говорити спокійніше. — Я провідниця Небесного Клану. Ну, хіба що вояцький правильник для тебе нічого не значить.

Гострокіготь кліпнув.

— Він значить для мене все. Тому я й хочу навчитися битися в будь-яких умовах, щоб у майбутньому захистити свій Клан.

Від напруження шкіра Листозірки аж пашіла. Провідниця ступила крок уперед і тепер майже торкалася своїм носом носа воєводи.

— Ти. Повинен. Казати. Мені. Про все, — відкарбувала вона. — Ти не маєш одних вояків тренувати більше, а на інших узагалі не звертати уваги.

— Ти кажеш про домашніх вояків? Не моя вина, що вони не залишаються на ніч у таборі.

— Річ не в тім, і ти це добре знаєш! — Листозірка припала до землі, хльоскаючи себе хвостом.

Червона паволока заслала їй очі. «Гострокіготь завжди торочить про цей недолік денних вояків», — подумала вона.

Провідниця вже хотіла була накинутися на воєводу, коли почула тихий голос Кори:

— Листозірко, почекай. — Чорна кішка обернулася до Палимона: — Палимоне, я тебе прошу. Треба розповісти їй правду.

Довголапий брунатний кіт люто зиркнув на подругу, настовбурчуючи хутро.

— Настане час — і я розповім, — відрізав він.

До нього підійшов Куцань і по-дружньому штовхнув плечем.

— Я згоден з Корою, — нявкнув він. — Коти Небесного Клану мають знати правду.

Завагавшись на мить, Палимон зиркнув на Гострокігтя, а тоді кивнув.

— Це була моя ідея — тренувати котів на території Двоногів, — сказав він Листозірці. — Ми прийшли в улоговину не для того, щоб пристати до Небесного Клану. Ми прийшли за допомогою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 31

Палимон вистрибнув на стіну і поглянув на подвір’я Двоногів. Його хутро наїжачилося. Він добре знав це місце, але давно сюди не приходив, і тепер дивувався, як усе змінилося.

«Отой кущ став набагато вищим, — подумав кіт і підстрибнув від несподіваного гавкоту собаки із сусіднього саду. — А собака був дзявкітливим щеням».

Палимон роззявив пащу, щоб скуштувати повітря, і з жалем зауважив, що вже нема кущів котячої м’яти, які росли біля дверей Двонога. «Саме завдяки тій м’яті я опинився тут уперше». Йдучи за запахом м’яти, він тоді зістрибнув з кам’яної стіни, щоб заритися носом у пахучі листки. І раптом почув тихий і насторожений голос.

— Ти чого сюди прийшов?

Голос був той самий, але тепер він пролунав значно різкіше. Сіра кішка з лискучим хутром вийшла з гнізда і витріщилася на Палимона, вороже настовбурчивши хутро й вишкірившись.

Палимон зістрибнув зі стіни.

— Через Рудку.

Сіра кішка сторожко зиркнула.

— З нею все добре?

— Та нібито.

— Що означає «нібито»? — кішка випустила кігті. — Ти обіцяв, що піклуватимешся про неї.

— Оксамитко, я не для того тут, щоб з тобою битися, — втомлено нявкнув Палимон. — Знаю, ти зробила свій вибір, але наша донька потребує допомоги.

Оксамитка якусь мить вагалася, а тоді махнула хвостом на кущ із довгими гілками.

— Гаразд, лізь туди. Я не хочу, щоб мої домашні тебе бачили.

Палимон притисся животом до землі й заліз під кущ. Його обступили спогади, навіяні запахом м’ясистих листків.

— Пам’ятаєш, як ти впіймала тут першу свою мишу? Сказала, що ніколи нічого смачнішого не куштувала.

Оксамитка сіпнула вухами.

— То було давно.

— Я знаю. А тоді ти завела мене до свого гнізда і дала покуштувати їжі твого Двонога. Сміялася з мене, коли я її виплюнув, — Палимон зітхнув. — Навіть не знаю, як так сталося, що ми віддалилися одне від одного?

— Тепер, крім доньки, у нас нема нічого спільного, — холодно відповіла Оксамитка. — Думала, ти прийшов про неї поговорити.

— Так, маю клопіт із нею.

Палимон коротко розповів своїй колишній партнерці про Ошуста та його посіпак, про те, як вони вторглися на його частину території Двоногів і залякують інших котів, не дають їм полювати. Поки говорив, то марно шукав бодай проблиск співчуття в очах Оксамитки.

— Ти сам вибрав собі таке життя, хотів битися за кожен шматок їжі, немов ті лисиці, — нявкнула вона, коли Палимон закінчив розповідь. — Ти не можеш заборонити котам переходити на іншу територію.

— Річ не в тім! — перебив її Палимон. — Я радо поділився б їжею в чесній боротьбі, але ці нахабно хочуть забрати геть усе, зокрема й Рудку.

Оксамитка витріщила очі.

— Вони що, викрали її?

— Ні. Але, здається, Рудка повіялася за… за одним з Ошустових посіпак.

— Ти хочеш сказати, що вона закохалася в кота, який живе за іншими правилами, ніж ти? — У блакитних очах Оксамитки майнула насмішка. — На її місці ти такого ніколи б не зробив, правда?

Палимон відчув, як на спині шерсть стає дибки.

— Проблема не тільки в цьому. Маю підозру, що Рудка допомогла котам Ошуста нацькувати на нас Двоногів, поки ми спали.

— Рудка такого ніколи не зробила б! — зашипіла сіра кішка.

Утім Палимон у цьому не був упевнений. І, схоже, Оксамитка відчула його сумніви, бо повела далі.

— Кохання нас не змінює! Ти не віриш своїй доньці лише тому, що вона має почуття? — а тоді вже лагідніше додала: — Ми з тобою завжди залишалися чесними одне перед одним, правда? Я ніколи не казала, що покину свій дім заради тебе, але це не означає, що я тебе не люблю. Я віддала тобі нашу дочку.

Палимон втупився поглядом у землю.

— І я її втратив!

— Ні, не втратив, — нявкнула Оксамитка, простягаючи кінчик хвоста, щоб доторкнутися до його плеча. — Ти знаєш, де вона. Піди поговори з нею. Можливо, вона нічого не знає про напад у провулку.

— Усе вона знає, — Палимон увіп’явся кігтями в землю. — Вона була з нами, але перед нападом пішла геть.

Оксамитка спохмурніла.

— Це тільки твої здогадки. — Вона завагалася, а тоді додала: — І ти тепер хочеш напасти на тих котів? Хочеш перетворити свою дочку на шматок здобичі, за який ви битиметеся? Рудка тобі за таке не подякує. Вона самостійна і добре знає, що їй потрібно.

«А ти й досі добре знаєш мене», — сумно подумав Палимон.

— Тим котам тільки б із кимось воювати.

— Ні, це тобі тільки б із кимось воювати, — Оксамитка почала відповзати з-під куща.

— Почекай! — покликав її Палимон. — Я… я думав, може, ти б поговорила з Рудкою.

— Я? — блакитні очі Оксамитки похололи. — Ні. Моє життя тут, із Двоногами. Рудка знає, де я живу. Якщо схоче поговорити, то прийде.

— Але ти не можеш ховатися у своєму тепленькому гнізді кицюні, коли наша донька в небезпеці!

— Чому не можу? Ти хочеш силою мене потягти за собою? Я вже казала, Палимоне. Те, що ми зробили, було помилкою. Я ніколи не зрозумію твого способу життя.

— Але… але ти віддала мені Рудку! — зашипів Палимон.

— Мені подобається моє життя, — відповіла Оксамитка. — А мале кошеня все змінило б. До того ж ти казав, що Рудка буде в безпеці, і я тобі повірила. — Палимон хотів був заперечити, але Оксамитка провадила далі: — Ти розсердився тому, що вона робить те, що хочеться їй, а не тобі. Не чіпляйся до неї, бо все скінчиться тим, що вона тебе зненавидить.

Не чекаючи відповіді, Оксамитка виповзла з-під куща й подріботіла до свого гнізда. Поки Палимон вилазив, кішка зникла.

Обтрусившись від сухого листя, Палимон знову видряпався на стіну й зістрибнув у провулок. Він одразу помітив Куцаня, який сидів за кілька хвостів від нього, огорнувши лапи обрубаним хвостом.

— Ти стежив за мною! — загарчав Палимон.

Куцань схилив голову набік.

— Це наша спільна справа, Палимоне, подобається тобі це чи ні. Що сказала Оксамитка?

Палимон пішов уздовж провулка і сів біля друга.

— Каже, щоб я лишив Рудку в спокої. Нехай робить, як знає.

— Ага, якщо б тільки це! — обурено нявкнув Куцань. — Наші коти поранені, ми втратили Персі — і все через Ошуста.

Палимон кинув на нього довгий погляд.

— Я не хотів, щоб Оксамитка подумала, ніби ми слабкі.

Куцань обурено пирхнув, але промовчав.

— Ходімо, — нявкнув він за мить. — Я знаю місце, звідки можна стежити за табором Ошуста.

Палимон здивовано примружив очі:

— Де?

— Ходи за мною.

Двоє котів рушили територією Двоногів до мілкого брудного потоку, на березі якого росли миршаві дерева. Палимон дивився на жовту воду, зморщивши ніс від смороду сміття Двоногів, що вповільнювало і без того мляву течію. Тут також відчувався й запах котів, який долинав від купи коробок, звалених на березі річки. Кілька коробок лежали біля самої води, набухлі від вологи.

— І тут живе Ошуст? — забурчав Палимон. — Це занадто гарне місце для такого облізлого негідника, як він.

— Ходімо, — Куцань поквапив Палимона, показуючи хвостом на дерев’яне кубло за кілька лисячих хвостів від потоку. — Нам не треба, щоб Ошуст нас тут застав.

Він видряпався по стіні на плаский дах кубла. Палимон поліз за ним і роздратовано зашипів, бо дерев’яні скалки чіплялися за хутро на животі. Розлігшись на краю даху біля Куцаня, він роззирнувся довкола.

Спочатку котів ніде не було видно. Але тоді бік однієї з коробок відкинувся, і звідти вилізли Міша та Шкіпер. Палимон тихо загарчав, пригадавши, як Міша розпанахала кігтями морду Персі, видряпавши йому око. Обоє наблизилися до води, де падала густа чорна тінь від ще однієї коробки. Палимон напружився, бо помітив у коробці відблиск очей.

— Ошуст! — зашипів він.

Міша зі Шкіпером зупинилися на мить перед Ошустом, і Палимон почув відгомін їхніх голосів, але він був надто далеко, щоб щось розібрати. А тоді серед дерев на протилежному боці потоку з’явилися дві фігури котів. Палимон устромив кігті в дерев’яну поверхню даху й напружив м’язи, коли впізнав Рудку і Гарлі. Рудка несла в зубах обм’яклу білку.

— Спокійно, — зашепотів Куцань, поклавши хвіст товаришу на плечі.

Палимонові хотілося негайно вскочити у табір Ошуста і з вереском накинутися на ворогів. Натомість він мусив мовчки спостерігати, як Рудка і Гарлі по каменях переходять потік. Рудка крокувала невпевнено, але Гарлі її весь час підбадьорював. «Їй є чого боятися, якщо вона йде до Ошуста в табір», — подумав Палимон.

Міша зі Шкіпером холодно кивнули, щойно Гарлі з Рудкою підійшли до табору. Вони не вітали Рудку, але й не проганяли її. Палимон нашорошив вуха, прислухаючись до їхньої розмови. Йому вдалося вловити кілька слів. Гарлі знайомив Рудку зі своїми друзями.

— Звідки нам знати, чи можна їй вірити? — запитав Шкіпер.

— Ти ж знаєш, хто її батько! — зловтішно закинула йому Міша.

Шкіпер іще щось сказав, але що саме, Палимон уже не почув. Тоді Рудка ступила крок уперед і поклала білку до лап котів.

— Дивіться, вона вполювала для нас здобич! — вигукнув Гарлі.

На Палимона налетіла хвиля спогадів про те, як він учив доньку ловити білок біля їхнього провулка, і в розпачі кіт ще глибше встромив кігті в деревину. «Вона все це на зло мені робить».

Рудка стояла й дивилася, як Міша зі Шкіпером припали до землі й заходилися їсти її білку. Тим часом Ошуст підвівся, вийшов із тіні й поглядом спопеляв Рудчине хутро. Незабаром він щось нявкнув до неї, і Рудка кивнула.

— Щось випитує про нас! — загарчав Палимон. — Треба їх зупинити! Треба збирати наших.

Крутнувшись на місці, він зістрибнув із даху кубла й побіг у напрямку своєї території.

Куцань затупотів лапами, наздоганяючи товариша.

— Ми не зупинимо їх самі, — застеріг він.

— Ми можемо розраховувати тільки на себе, — відкарбував Палимон. — Якщо навіть Оксамитка не хоче нам допомогти, то інші кицюні й поготів.

— Ні, не кицюні, — відповів Куцань. — Є інші коти, до яких можна звернутися по допомогу. Вони вміють битися і стоятимуть на смерть, якщо треба захистити свій дім.

Палимон спинився.

— Пам’ятаєш тих котів, що прийшли сюди після повені? — вів далі Куцань. — Вони з лісу, що нижче за течією річки. Шукали тут котів, таких самих, як і вони, — його голос сповнився надією. — Якщо знайдемо їх, можливо, вони допоможуть вгамувати Ошуста.

Палимон не зводив погляду з Куцаня. Він пам’ятав кота з вогняною шубкою, який загубив подругу під час повені й шукав її. Він був сповнений сили й рішучості, навіть попри виснаженість у боротьбі зі стихією. Той кіт мав міцні м’язи й такий полум’яний погляд, якого Палимон не бачив у жодного домашнього кота.

— Правильно, Куцаню, — нявкнув він. — Треба знайти тих котів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 32

Листозірка сиділа в тіні Валяви. Навколо розташувалися Гострокіготь, Палимон і його друзі. Палимон розповідав про битви та небезпеки на території Двоногів. Рінесмерка, Вишнехвосту та Горобцешуба провідниця відправила до вояцького кубла. Решта котів спали, окрім Вугля, який досі стояв на чатах нагорі виступу над річкою.

В улоговині шерхотів прохолодний нічний вітерець, а над вершинами скель Листозірка помітила перші бліді проблиски світанку. Місяць сів за обрій, і вояки Зоряного Клану починали блякнути.

— Ви нам допоможете? — запитав Палимон, закінчивши розповідь. — Будь ласка. Ви єдина наша надія.

Листозірка почувалася гілкою, яка потрапила у водоверть ставка біля витоку річки. Хутро провідниці настовбурчилося від роздратування: її більше хвилювали не проблеми Палимона, а таємні нічні тренування, які влаштував Гострокіготь. «Я цього так не залишу!»

— Мені треба подумати, — нявкнула вона. — Тепер іди до вояцького кубла, а я дам тобі знати про своє рішення.

Палимон хотів щось заперечити, але Кора торкнулася хвостом його плеча й показала головою на стежку, що вела до кубла.

Брунатний кіт покірно пішов за Корою. Куцань схилив перед Листозіркою голову і промуркотів:

— Дякую, що вислухала, — і рушив за своїми товаришами.

Листозірка залишилася з Гострокігтем. Рудий кіт нетерпляче втягував і випускав кігті.

— А що тут думати? — сказав він, щойно коти відійшли достатньо далеко і вже не могли почути його слів. — Ми їм допоможемо, а чом би й ні? Нам не бракує ані сили, ані вміння, а те, що витворяє Ошуст, на голову не напнеш.

Листозірка кинула на нього важкий погляд.

— Де у вояцькому правильнику сказано, що ми маємо допомагати іншим котам? Мені шкода Палимона і його друзів, але я не розумію, в чому тут наша провина чи відповідальність.

— Що? — Гострокіготь ляснув себе хвостом. — Хіба ти забула, як Палимон зі своїми друзями допоміг нам позбутися щурів? Вони теж ходили разом із нами на полювання й виконували всі обов’язки. І тепер ти кажеш, що Небесний Клан не зобов’язаний бути їм відданий?

— Тут не йдеться про відданість, — зауважила Листозірка, стримуючи гнів. — Палимон і його друзі ніколи навіть не думали назавжди пристати до нашого Клану. А це означає, що вони, на відміну від нас, не вояки.

Гострокіготь смикнув вусами.

— Вони не єдині коти, що живуть своїм життям поза межами улоговини.

— Чому ти кожну розмову зводиш до денних вояків? — не втрималася Листозірка, а потім вдихнула і вже спокійніше додала: — Я сказала, що подумаю, значить, подумаю. І це буде моє рішення, Гострокігтю.

Воєвода подивився їй у вічі, кивнув і подався до вояцького кубла.

Листозірка поглянула йому вслід, а тоді піднялася стежкою до себе. Попри втому, вона ніяк не могла влягтися на моховій підстилці. Лапи в неї аж поколювали від тривоги. Вийшовши з кубла, у досвітніх сутінках провідниця рушила до горішньої частини улоговини. Завернувши за виступ скелі перед тренувальним майданчиком, Листозірка побачила Небостража, який сидів на краю піщаного кола. Вояк Зоряного Клану підвів голову, ніби давно чекав на неї.

— Вітаю, Листозірко, — нявкнув він. — Бачу, ти зажурена.

Листозірка шанобливо схилила голову.

— Вітаю, Небостраже. Ти вже знаєш, що сталося? Коти з території Двоногів просять у нас допомоги.

— Так, знаю, — Небостраж махнув зоряним хвостом, запрошуючи Листозірку сісти біля нього. — Тобі здається, що ці коти хочуть використати Небесний Клан у своїх цілях.

— Так! — вигукнула Листозірка, зігріта співчуттям духа-предка. — Саме так!

— Але ж вони були віддані Небесному Клану, — нявкнув Небостраж. — Вони виконували різноманітні обов’язки, полювали й билися, як і всі вояки. Пригадай битву зі щурами, похід до гнізда жорстокого Двонога, а ще випадок із малою Двоногою. Інші Клани теж допомагають один одному в біді.

— Ти кажеш про лісові Клани? — перепитала Листозірка. — Чому тоді вони не допомогли Небесному Кланові, коли той потрапив у скруту?

Небостраж стенув плечима:

— Може, тепер ти маєш нагоду проявити свою поблажливість і вміння прощати. А також довести, що Небесний Клан не лише відродився, але й зміцнів настільки, що здатен допомогти іншим.

Листозірка не встигла відповісти, бо щось заворушилося між камінням над тренувальним майданчиком, і на галявину вискочив чорний кіт. Провідниця подумала, що це волоцюга, який хоче проникнути в улоговину, і настовбурчила хутро, а тоді помітила мерехтливі зірки на його лапах.

Кіт прищулив вуха і підскочив до Небостража.

— Жодної поблажливості! — загарчав він. — Небесний Клан має жити сам по собі! Ці зайди не заслуговують на те, щоб бути вояками. Їм потрібні тільки наша сила і вояцькі навички. — Кіт розвернувся і спрямував свій палючий погляд на Листозірку. — Небесний Клан не повинен покидати улоговину!

Небостраж підняв хвіст, намагаючись заспокоїти зоряного вояка.

— Ластівкольоте, тебе засліплюють давні рани.

— Через ті рани ми так і не змогли відновитися, — зашипів Ластівколіт.

— Але ж Небесний Клан таки відновився, — Небостраж кивнув на Листозірку. — Подивися, Клан знову живе в улоговині, яку ви знайшли.

— Це несправжній Клан! — зашипів Ластівколіт. — Скільки з-поміж них отих кицюнь? Вони ніяк не покинуть своїх насиджених тепленьких місць і Двоногів, до яких ластяться. Їхня провідниця, коли спить, не знає, де половина з них вештається.

Листозірку охопили гнів і жах.

— Це неправда! — зашепотіла вона, підводячись на лапи й задкуючи. «Чи, може, це і є правда, яку я ніяк не наважуся визнати?»

Провідниця подивилася на Небостража, шукаючи підтримки, але зоряний вояк нічого не сказав. Натомість він стрибнув на Ластівкольота, збив його з лап і покотився разом із ним по піску. Ластівколіт відчайдушно боронився, несамовито дряпаючись і намагаючись устромити кігті в шию сірого кота.

Небостраж заверещав. Листозірка підскочила від страху, розплющила очі й побачила, що лежить у своєму кублі на скуйовдженій моховій підстілці.

— То був сон! — провідниця глибоко вдихнула, намагаючись заспокоїтися.

Сонячне світло заливало кубло, і знадвору до неї долинали звичні звуки табору, в якому розпочинався новий день. Листозірка сіла й почала вмиватися. Їй здавалося, що кожна шерстинка її хутра зім’ята і брудна.

За мить перед входом простяглася тінь, і до кубла зазирнула Луноспіва.

— З тобою все гаразд? — запитала вона. — Ти так довго не виходиш… Я вже подумала, що ти захворіла.

— Ні, зі мною все гаразд, — відповіла Листозірка тремтливим голосом.

Але провідниця збрехала. Вона ніяк не могла викинути з голови цей сон, а сердиті слова Ластівкольота відлунням відбивалися від стін кубла. «Скільки ж котів Зоряного Клану зневажають мене через денних вояків? Невже я припустилася невиправної помилки?»

А тоді Листозірка пригадала, як її підтримував Небостраж, він навіть кинувся в бійку, щоб її захистити. Плямолистка, Хмарозір, В’юнка й Сарноніжка завжди її підбадьорювали. Може, Ластівколіт, хай би ким він був, має якісь свої проблеми?

Та найбільше її стривожило те, що зоряні вояки можуть битися між собою. Вогнезір учив її покладатися на мудрість предків-вояків, і дотепер вона ще ніколи не бачила, щоб зоряні коти так люто ненавиділи одне одного. «Якщо сперечаються двоє, то один з них точно помиляється. Тоді до кого мені слід прислухатися? Великий Зоряний Клане, що мені робити, коли я не зможу довіряти навіть тобі?»

* * *

Листозірка пішла за Луноспівою до річки. Сонце підбивалося дедалі вище, наповнюючи улоговину теплом. Листозірка йшла стежкою вниз і відчувала гаряче каміння під подушечками лап.

Кошенята Папоротки розляглися в густій тіні біля підніжжя скелі, а їхня мати стояла над ними.

— Ми не хочемо прибирати в яслах, — поскаржився Кропивко. — Така задуха!

— Я хочу спати, — сонно буркнув Кролик.

— Що ви собі гадаєте? — нявкнула Папоротка, штовхаючи лапою найближче до неї кошеня. — Ясла самі себе не приберуть.

— А що, новаки не приберуть? — спитала Сливуня.

Папоротка витріщила очі й сердито зашипіла.

— Та не будь ти ледаркою! — висварила вона доньку. — Вже не маленька. Можеш сама прибрати. Ану, всі мовчки встали й пішли прибирати!

Тихо постогнуючи й буркочучи, четверо кошенят підвелися на лапи й попленталися вгору під суворим наглядом Папоротки.

«Це, мабуть, вперше ці кошенята не плигають і не качаються», — подумала Листозірка й, усміхнувшись, на певний час забула про клопоти.

Зі свого кубла незграбно спустилася Конюшинохвоста. Її світло-брунатне хутро було скуйовджене й неохайне.

— Уже боюся, як би я не луснула! — поскаржилася вона медикішці. — А ще ця спека мене мучить.

— Знаю, тобі тепер дуже тяжко, — заспокоїла її Луноспіва. — Лягай біля мого кубла. Трохи поспиш. У тіні прохолодніше. Я дам тобі огірочнику, щоб краще спалося.

— Дякую, Луноспіво, — нявкнула Конюшинохвоста, човгаючи за медикішкою. — Навіть не знаю, що ми без тебе робили б.

Схвально поглянувши на медикішку, Листозірка повернула до Валяви, де Гострокіготь саме відряджав патрулі. Воєвода не сказав ані слова, тільки приязно кивнув. Листозірка кивнула у відповідь, її досі дратувало те, що вона не поговорила з ним про таємні вилазки до території Двоногів.

Четверо котів із території Двоногів стояли осторонь від решти вояків. Вигляд у них був пригнічений. «Мабуть, уже втратили надію на допомогу, — подумала Листозірка й відчула, як вина гострим шпичаком простромила її тіло. — Шкода, але я не знаю, як вчинити».

Поява денних вояків на чолі з Білліштормом на вершині улоговини перервала її невеселі думки. Цього разу коти не оголошували про своє прибуття гучними привітаннями й криками: схоже, спека також далася їм взнаки.

Рудо-білий кіт наблизився до Листозірки і питально поглянув на неї, а тоді кивнув до Гострокігтя. Навіть під палючим сонячним промінням по тілу Листозірки пробіг холодок. Біллішторм, вочевидь, хотів знати, що сталося після того, як вона пішла від нього вчора вночі. «Але що я можу йому сказати? Сама не розумію, що тут до чого».

— Така спека! — поскаржився Макґайвер і, насилу волочачи лапи, попрямував до Гострокігтя. — Що, навіть у таку погоду підемо на полювання?

— Ой, зараз шерсть займеться, — бідкався Гарвімун.

Гострокіготь уже був роззявив пащу, щоб кинути їм у відповідь пару в’їдливих слівець, але Листозірка випередила його. Вона була вдячна Гарвімунові та Макґайверу, що дали їй можливість не розмовляти з Білліштормом, до того ж провідниця давно зауважила, що їхня шерсть дуже густа, тому спека дошкуляла їм більше, ніж решті котів.

— Папоротка саме прибирає ясла, — нявкнула вона. — Чому б вам не принести їй свіжого моху з печери? Там набагато прохолодніше.

— Добре! Вже йдемо, Листозірко, — відповів Макґайвер і махнув хвостом до Гарвімуна. — Ходімо!

— Але будьте обережні, бо стежка слизька! — нагадала Листозірка, коли вони вже підходили до Валяви.

Провідниця обернулася до Гострокігтя, очікуючи, що він знову заговорить про потурання кицюням, але воєвода мовчав.

З табору вирушав останній патруль. Листозірка наздогнала Землезуба, який вів Чорнодряпку й Веснянколапку в бік Валяви.

— Ти не проти, якщо я піду з вами? — запитала вона.

Землезуб здивовано кліпнув.

— Анітрохи. Ми будемо тільки раді, — він шанобливо схилив голову, пропускаючи Листозірку вперед зайняти місце на чолі патруля.

— Ні, це твій патруль, Землезубе, ти й веди, — веліла йому провідниця.

Зауваживши схвальний погляд Чорнодряпки, вона пригадала, як чорна кішка переймалася тим, що Землезуб почувається чужим у Клані. «Тепер він набагато впевненіший», — розмірковувала Листозірка, поки молодий кіт вів невеликий патруль повз купу валунів на протилежний бік улоговини. Він ретельно перевіряв усі мітки, уважно принюхувався, чи нема якогось незнайомого запаху, і навіть відрядив Чорнодряпку подивитися, що то за нора між корінням дуба.

— Просто земля обвалилася, — доповіла чорна кішка. — Там пахне тільки листям і жуками.

Коли патруль пішов уздовж кордону, Листозірка вже розслабилася й забула про свої тривоги. Густе зелене листя над головою затіняло сонце і трохи послаблювало спеку. Лісова долівка була вогкою й прохолодною, а висока трава приємно гладила хутро.

«Отаким і має бути Кланове життя».

Раптом Землезуб спинився, нашорошивши вуха.

— Я щось чую! — сказав він.

Роззирнувшись, Листозірка помітила за кордоном Небесного Клану дерево з дуплом: біля нього літали бджоли. Схоже, їхній гул і наполохав Землезуба.

— Бджоли! — вигукнула Веснянколапка, смикнувши вусами. — Мед добре лікує хворе горло. Також його використовують, щоб закріпити на хутрі примочки.

Листозірка не втрималася і зиркнула на Чорнодряпку, боячись побачити роздратованість. Натомість виховниця Веснянколапки тільки закотила очі. «Може, Веснянколапці дійсно судилося стати медикішкою?»

— Ні, Веснянколапко! Вертайся!

Тривожний крик Землезуба змусив Листозірку підскочити. Вона різко обернулася й побачила, що Веснянколапка полізла на дерево, не зводячи очей з дупла. Вигук Землезуба налякав її, і новачка, втративши рівновагу, схопилася за найближчу гілку.

Щось тріснуло. Гілка, за яку трималася Веснянколапка, надламалася, і кішка наполовину стрибнула, наполовину впала на землю, покотившись рябим клубком. Низький гул бджіл перетворився на високе сердите дзижчання. Величезна хмара бджіл вилетіла з дупла і темною лапою потяглася до котів.

— Втікаймо! — гукнула Листозірка.

Вона штовхнула ошелешену новачку вперед, і патруль помчав до улоговини. Серце провідниці ледь не вискочило з грудей, поки над її головою крутилися чорно-жовті тільця комах, і вона приготувалася до їхніх укусів. Рій бджіл переслідував їх, нависав темною грозовою хмарою, час від часу одна з бджіл виривалася з тієї хмари і жалила котів. Чорнодряпка, яку вкусили у вухо, заверещала й несамовито замахала хвостом.

Патруль помчав до Валяви, і коти, які залишалися в улоговині, повскакували. Конюшинохвоста перелякано підвела голову, дрімаючи під кублом Луноспівої, і страхітливо завила. Ковтюх із Мохошубкою повипускали кігті, ніби збиралися дати відсіч нападнику. Луноспіва вибігла з кубла і стривожено дивилася вгору, настовбурчивши хутро.

— Стрибайте у воду! — наказала Листозірка. — Швидко!

Щойно її лапи торкнулися землі біля підніжжя Валяви, вона одразу кинулася до Ковтюха та Мохошубки, заганяючи їх у річку. Ковтюх несамовито заверещав, і вже за мить його вереск перетворився на гучне булькотіння, бо Мохошубка запхала його голову під воду. Луноспіва допомагала Конюшинохвостій сховатися в річці. Землезуб, Чорнодряпка й Веснянколапка забігли в потік і з розгону пірнули під воду.

Листозірка зробила так само, виставивши з води тільки очі й вуха.

Вона тремтіла у холодній воді, що норовила збити її з лап і понести вниз за течією. «Дякувати Зоряному Кланові, що більшість котів пішли в патрулі! А Папоротка зі своїми кошенятами заховалась у яслах!»

Бджоли люто дзижчали над головами: схоже, раптове зникнення здобичі дуже їх розізлило. Вони кружляли над водою, нависали над її поверхнею, але не мали на кого нападати. Нарешті — Листозірці здалося, що минуло вже кілька повень — рій бджіл збився докупи і полетів геть.

Листозірка вилізла з річки. Її хутро обважніло від води, яка стікала на землю, утворюючи калюжі навколо лап. Решта котів також повиходила на берег. З прилиплим до боків хутром вони мали нещасний вигляд і здавалися дуже худими.

— Нащо ти хотіла мене втопити? — сердився Ковтюх на Мохошубку.

— Ага, треба було тебе лишити на березі, щоб бджоли покусали, — буркотіла стара кішка.

Онімівши від потрясіння, Луноспіва не зводила погляду з мокрих котів. Листозірка не могла зрозуміти, що так стурбувало медикішку, бо зазвичай вона швидко реагувала на подібні ситуації.

— Що там таке у вас? — долинув голос із протилежного берега річки.

Листозірка підвела голову і побачила Гарвімуна з Макґайвером, які несли жмутки моху з печери, здивовано витріщаючись на промоклих котів.

— Бджоли напали, — пробуркотів Ковтюх.

— Бджоли? — перепитав Гарвімун, кліпаючи великими від подиву очима. — А звідки вони тут взялися?

— Випадково, вже полетіли геть. Віднесіть мох до Папоротки, — веліла Листозірка денним воякам. — Скажіть їй, щоб не випускала кошенят надвір, бо бджоли можуть повернутися. Я зараз прийду до них.

Гарвімун із Макґайвером помчали до ясел, а Листозірка окинула поглядом котів на березі. Усі вони постраждали від бджолиних укусів. Конюшинохвосту бджола вжалила під саме око. Місце укусу швидко розпухало, і кішка, скімлячи від болю, терла око лапою. Чорнодряпка кружляла навколо себе, марно намагаючись дотягнутися лапою до місця укусу на спині, а Землезуб кусав лапу, витягуючи маленьке жало.

Листозірка підійшла до Луноспівої.

— Може, котам потрібна допомога? — запитала вона, легенько штовхаючи медикішку плечем.

Луноспіва аж підскочила.

— Звісно. Вибач, Листозірко, — вона здригнулася і, махнувши хвостом, підкликала до себе котів. — Станьте біля мене в чергу, щоб я повитягала жала. Не чухайте місця укусів, бо зробите тільки гірше. Веснянколапко, на що скаржишся?

— Мене не покусали, — відповіла новачка, підходячи до Луноспівої.

— Тоді допомагай мені. Піди до мого кубла і принеси листя ожини.

Веснянколапка добре обтрусилася, розбризкавши краплі води навколо себе, і помчала до кубла Луноспівої.

Переконавшись, що все під контролем, Листозірка подалася до ясел.

— Потім зайди до мене! — крикнула їй навздогін Луноспіва.

Листозірка махнула медикішці хвостом і пішла вгору. На щастя, жодна бджола не залетіла до ясел.

— Так нечесно! — заскімлила Сливуня. — Ми ще ніколи не бачили бджіл.

— Повір мені, вам дуже пощастило, — відповіла їй Папоротка. — Добре, що ми були в яслах.

Коли Листозірка спустилася, Гострокіготь із мисливським патрулем уже повернувся до табору. Землезуб розповів воєводі, як Веснянколапка потривожила бджіл.

— Добре, що все так скінчилося, — сказав Гострокіготь, зиркаючи на Луноспіву, яка надавала допомогу постраждалим котам. — Як гадаєш, може, нам треба щось із тими бджолами зробити? — запитав він у Листозірки.

— А ми нічим тут не зарадимо, — відповіла провідниця. — Хіба що перенести цілий рій бджіл в інше місце. Нам просто треба триматися подалі від їхнього гнізда. Для цього доведеться перенести прикордонні мітки вглиб нашої території, щоб Небесні коти не ходили до того дерева.

Гострокіготь дратівливо зашипів.

— Ти добре кажеш… але не хочеться втрачати територію.

— Листозірко! Листозірко! — до провідниці підбігла Веснянколапка, принісши із собою запах ожини, і стурбовано закліпала очима.

— Вибач. Це я в усьому винна. Мені не треба було лізти на дерево.

Листозірка доторкнулася до плеча новачки кінчиком хвоста.

— Ти зробила дурницю, але ж мед дуже потрібний Луноспівій. Шкода, що ми не зможемо його дістати з того дупла.

— Наступного разу спочатку думай, а потім щось роби. Або питай дозволу у виховниці, — додав воєвода, але в його голосі не було зловтіхи, як того очікувала Листозірка.

Веснянколапка кивнула:

— Добре. Я все зрозуміла.

Листозірка подивилася на медичне кубло й побачила, що Луноспіва закінчила надавати допомогу покусаним котам. Землезуб останній пошкутильгав від неї, розлігся над річкою й почав вилизувати мокре хутро.

«Сонце нас швидко висушить», — подумала Листозірка й побігла до кубла медикішки, в яке вже заходила Луноспіва із залишками листя ожини.

— Ти хотіла зі мною про щось поговорити, — сказала провідниця.

— Так, я… — Луноспіва змовкла, придивляючись до плеча Листозірки. — У тебе у плечі жало, — промуркотіла вона. — Не рухайся, зараз його витягну.

— Я навіть не відчула укусу, — нявкнула Листозірка.

Луноспіва розгорнула хутро й витягла жало зубами. Пожувавши листя ожини, медикішка приклала припарку до плеча Листозірки.

— Бджоли напали не випадково, — нявкнула Луноспіва, далі тримаючи голову над місцем укусу. — То був знак.

Листозірка кліпнула.

— Який знак? Що Веснянколапці не можна бути медикішкою?

Луноспіва похитала головою.

— Ні, набагато серйозніший, — завагавшись, вона прикипіла поглядом до небокраю, ніби побачила щось невидиме за далекими скелями. — Це достеменно був знак, — нарешті промовила медикішка, — але я до пуття не знаю, що він означає. Може, ти знаєш?

Луноспіва поглянула на провідницю, ніби натякаючи, що останнім часом вони не ділилися своїми думками, і Листозірка могла щось приховувати від неї. Листозірка не знала, що й відповісти. Вона нічого не приховувала від Луноспівої Ну хіба що не розповіла про нічну зустріч із Білліштормом на території Двоногів.

— Десь далеко від нас буде біда. Буде велика битва між котами, які хочуть відстояти свою правду, і котами-кривдниками, — несподівано заговорила Луноспіва голосом, що ніби долинав із печери. — Якщо ми не втрутимося, то біда прийде до нас. Ми зіткнемося з великим болем та жорстокістю, що кипітиме люттю тут, в улоговині, і не буде нам ніде порятунку, навіть на іншому боці річки. Наш Клан буде зруйнований, і всюди запанує розбрат.

Листозірка відчула, як холод пронизав її тіло від вух до кінчика хвоста, — ніби грозова хмара раптом затулила сонце.

«Луноспіво, ні! Не кажи мені цього…»

Медикішка поглянула на провідницю, її гарні зелені очі були затьмарені тривогою.

— Ти щось зрозуміла з того, що я тобі сказала? — спитала вона вже звичайним голосом. — Чи знаєш ти щось про битву, у якій ми можемо взяти участь, щоб вона не розгорілася в нашому таборі?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 33

Листозірка розпушила хутро, зіщулившись від світанкової прохолоди. Небо над обрієм, де мало зійти сонце, набрало золотавого відтінку, але в улоговині тінь залишалася ще дуже густою. Стоячи на Валяві, провідниця спостерігала за вояками, які вилазили з кубел і збиралися біля ставка.

Вони з Гострокігтем прийшли сюди першими, слідом за ними з’явилися четверо котів з території Двоногів, які тепер стояли осторонь від решти вояків. Листозірка пригадала, як у їхніх очах засяяла надія, коли вона оголосила про своє рішення вчора ввечері. Зараз вони схвильовано і тихо перемовлялися.

Горобцешуб із Вишнехвостою стояли, притиснувшись одне до одного, а Землезуб нервово походжав понад річкою. Листозірка сподівалася, що не помилилася, обравши молодого чорного кота для цієї виправи. «Землезуб подає великі надії. І я хочу, щоб він проявив себе по-справжньому».

Рінесмерк прощався зі Стрибожаром і Дрібнохмаркою.

— Думаю, за кілька днів ми повернемося, — він намагався говорити бадьоро, хоча йому це не дуже вдавалося.

— Так нечесно! — із заздрістю вигукнула Дрібнохмарка. — Чому ти йдеш, а ми залишаємося?

Залопотіли лапи — це кошенята Папоротки вистрибом побігли вниз і вдарилися об Осовуса, який ішов до місця збору.

— Ні! Нікуди не йди! — запищала Сливуня.

— Нам без тебе буде сумно, — Кропивко притулився головою до татового плеча. — А якщо ти не повернешся?

Усі четверо кошенят заскімлили.

— Досить верзти дурниці, — заспокоював їх Осовус, тулячись носом до кожного кошеняти по черзі. — Я обов’язково повернуся. А ви пильнуйтеся. Допомагайте мамі, поки мене не буде. Будьте слухняними і чемними.

— Будемо! — пообіцяв Струмок.

Осовус зустрівся поглядом із Папороткою.

— Будь обережний, — прошепотіла вона, підходячи до вояка.

— Обов’язково, — вони притулилися одне до одного, на мить переплівши хвости, а тоді Осовус розвернувся й пішов до Гострокігтя та інших вояків.

Вуса Листозірки здригнулися, коли вона побачила бліду тінь кота всередині натовпу. «Що це Шугай затіяв? Я сказала, щоб новаки не приходили». Вона здогадалася, що кремовий кіт хоче залишитися непоміченим, але воєвода мав гострий зір.

— Шугаю? Що ти тут робиш? Хіба ти не чув, що з нами йдуть тільки вояки?

Шугай проштовхнувся поміж котів і став перед виховником.

— Але, Гострокігтю…

— Я не маю часу на теревені, — перебив його воєвода і махнув хвостом.

— Я не раз бував на території Двоногів, — наполягав Шугай, навмисно підвищуючи голос, щоб його чула Листозірка, яка стояла на Валяві. — Хоч я ще не закінчив навчання, але вже достатньо дорослий і маю стільки ж сили, як і деякі вояки. Ти, Гострокігтю, це добре знаєш. Сам це нещодавно мені казав на тренуваннях.

Воєвода завагався, що було для нього незвичним, і пильно поглянув на молодого кота.

— Твоя правда…

— Я хочу піти з вами, — Шугай дряпав землю кігтями. — Хочу довести свою вірність Небесному Кланові.

Гострокіготь ще трохи повагався, а тоді обернувся і глипнув на Листозірку:

— Що скажеш?

Провідниця пильно поглянула на завзятого новака. Так, він дійсно був сильний. Відколи кіт почав жити в улоговині, він помітно зміцнів, і з-під кремової лискучої шкури випиналися м’язи. На тренуваннях Шугай був спритним і кмітливим, легко перемагав інших новаків.

— Гаразд, — сказала вона. — Ти йдеш із нами, Шугаю. Але пам’ятай: Гострокіготь — твій виховник, і ти робитимеш те, що він скаже.

— Аякже! — радісно нявкнув Шугай, зблиснувши очима. — Дякую, Листозірко. Дякую, Гострокігтю. Ви не пошкодуєте.

Він вклонився Листозірці й пішов до Рінесмерка.

Вояки, які вирушали в похід, зібралися біля ставка, решта котів вишикувалися збоку, щоб попрощатися. Гострокіготь підійшов до Клаптенога, який залишався на чолі Клану за відсутності провідниці та воєводи.

Гострокіготь дав чорно-білому вояку останні настанови, але про що саме вони говорили, Листозірка не чула.

Густим туманом над улоговиною повисла напруга. Вона вгадувалася в наїжаченому хутрі та різких рухах котів, які вирушали в похід, а також у похмурих поглядах тих, хто залишався в таборі. Важко зітхнувши, Листозірка підвела голову й поглянула на зблідлі зірки.

— Прошу тебе, Зоряний Клане, нехай це буде правильним рішенням, — промуркотіла вона. — Нехай мої коти повернуться додому живими і здоровими.

— Думаю, ти вчинила правильно, хай чим би все це скінчилося.

На мить Листозірці здалося, що їй відповів вояк із Зоряного Клану, але потім вона впізнала цей голос. Розплющивши очі й обернувшись, провідниця побачила Біллішторма, який стояв на Валяві трохи нижче від неї. Її серце сповнилося радістю, бо вояк дивився на неї хоч і насторожено, але з теплотою.

— Це дуже багато для мене значить, — відповіла вона, доброзичливо кивнувши до нього. — Дякую.

Біллішторм став на камінь біля Листозірки.

— Я… хочу попросити у тебе пробачення, — нявкнув він.

— За що? — здивувалася Листозірка.

— Я був несправедливий до тебе, — відповів рудо-білий кіт. — Передовсім ти — провідниця Небесного Клану. А це означає, що ти — моя провідниця, і я маю бути тобі відданий, завжди.

Листозірці перехопило подих. Невже Біллішторм пробачив їй за те, що вона обрала не його, а відданість обов’язку перед Кланом? Їй хотілося притулитися до нього, але вона не могла цього зробити. Опустивши голову, провідниця прошепотіла:

— Дякую.

— Хочу піти з вами, — сказав Біллішторм.

Листозірка здивовано закліпала.

— Тобі необов’язково.

— Чому? — з викликом запитав Біллішторм. — Тому що я наполовину кицюня? Але я також наполовину вояк. І коли я тут, то такий самий вояк, як усі решта. Я хочу допомогти котам із території Двоногів.

Листозірка дивилася на нього широко розплющеними очима. Раптом вона відчула впевненість у правильності рішення взяти із собою в похід Біллішторма. Раніше Листозірка ніколи не розглядала можливості залучення денних вояків до такого завдання. Бо йшлося про небезпечну виправу на чужу територію, і здійснити цей похід для кицюнь було набагато складніше, ніж для решти котів.

— А що скажуть твої домашні?

— Ти питаєш, якщо я не повернуся до Двоногів? — зелені очі Біллішторма аж пропалювали Листозірку. — Я так само, як усі коти Небесного Клану, маю що втрачати. І всі ми ризикуємо втратити у битві щось дуже цінне.

Листозірка так і не змогла поглянути Білліштормові у вічі. Вона відвернула голову, а вояк тихо замуркотів, немовби зрозумів, що провідниця таки погодилася.

Тим часом Гострокіготь уже зібрав патруль і був готовий рушити вниз за течією річки. Луноспіва вийшла зі свого кубла і роздавала воякам подорожні трави.

— Час вирушати, — нявкнула Листозірка.

Вона зістрибнула з Валяви, Біллішторм уже хотів був рушити за нею, але помітив мертву мишу, яку провідниця залишила на камені.

— Ти забула свіжину.

Листозірка озирнулася.

— Нехай хтось інший з’їсть.

«Зоряний Клане, прошу тебе, прийми цю свіжину і будь милосердним до нас».

Гострокіготь тільки смикнув вухами, з подивом зауваживши серед вояків патруля Біллішторма. Листозірка кивнула, приготувавшись сперечатися з воєводою, але він промовчав.

— Веди нас, Палимоне, — наказав Гострокіготь, махнувши хвостом до кота з території Двоногів.

Палимон повів патруль понад річкою до броду, де швидку течію можна було перетнути по каменях. Коли коти вишикувалися, щоб перейти на інший бік, до Листозірки підійшла Кора.

— Дякую, що згодилася допомогти, — промовила вона.

— Ще нема за що дякувати, — відповіла Листозірка.

Чекаючи на свою чергу, щоб перейти річку, провідниця побачила Луноспіву. Медикішка підійшла до неї зі жмутком трав у пащі. Тепер вона виглядала ще більш стурбованою, ніж тоді, коли повідомила Листозірці про знак. Провідниця розуміла, що Луноспіва почувається відповідальною за те, що Небесний Клан устряг у небезпечні справи котів з території Двоногів.

— Переконана, що Зоряний Клан хотів, щоб ти вчинила саме так, — заспокоїла медикішку Листозірка, шкодуючи, що насправді в цьому непевна. — Пращури пильнуватимуть нас.

Луноспіва кивнула, хоча тривога в її очах не згасла.

— Нехай Зоряний Клан осяває вам дорогу, — прошепотіла вона і нахилилася, щоб поноськатися з провідницею. — Я чекатиму на вас.

Листозірка приєдналася до вервечки котів, що переходили річку і підіймалися стежкою з улоговини нагору.

Небесні вояки ще не відійшли далеко від скель, як зійшло сонце. Бліде небо набуло глибокого блакитного кольору. По ньому пливли пухнасті білі хмаринки, які підганяв легенький вітерець. Листозірка подумки подякувала Зоряному Кланові за гарну погоду для подорожі.

Сонце вже підбилося високо, коли коти вийшли з лісу і скелі зникли з обрію. Патруль рушив рінистим берегом річки. Звіддалік долинав рев води, який поступово гучнішав.

— Що це таке? — запитала Листозірка.

— Водоспад, — відповіла Кора.

У Листозірки закололи подушечки лап.

— Треба буде спускатися під ним?

Чорна кішка похитала головою.

— Ні, тут є ще одна стежка. Коли йшли до вас, то добряче находилися, доки її знайшли.

Не встигла вона доказати, як патруль вийшов на вершину водоспаду. Річка плавно вигибалась і падала згори в озеро, у якому вирувала й пінилася вода, наповнюючи повітря приємною прохолодною імлою.

Позублене каміння стриміло обабіч водного потоку. Далі були майже прямовисні скелі; Листозірка уважно придивлялася до них, але так і не помітила виступів, на які можна впертися лапами, спускаючись униз. Жодного виріжка, за винятком кількох кущів, що росли далеко один від одного, тому не могли стати котам у пригоді.

— Ходімо сюди, — гукнув Палимон, махнувши хвостом, і повів патруль по гребеню скелі до схилу, порослого дроком і вереском, а не слизьким мохом, що легко здирався з гладкого каміння.

— Тут можна зійти вниз, — нявкнув брунатний кіт. — Йдіть за мною, але дивіться під лапи.

Коти вишикувалися і рушили за Палимоном униз по схилу. Земля під лапами була підступною: що не крок, то якась яма чи порожнина, часом ґрунт просто кришився навіть під вагою однієї лапи. Листозірка ледве продиралася крізь густо сплетені стебла вереску, а колючки на гілках дроку весь час дряпали її хутро. Коли коти дісталися підніжжя скелі та знову вийшли до річки, вони були геть виснажені.

— Треба відпочити, — запропонував Гострокіготь. — І пополюємо заразом.

Листозірка кивнула, хоча коти з території Двоногів засмутилися. Вочевидь, вони хотіли йти далі і якнайшвидше дістатися дому.

«Ні, по-їхньому не буде. Яка користь з того, що ми швидко прийдемо, але ледве стоятимемо на лапах?»

Унизу пересуватися стало набагато легше, бо стежка вздовж річки була гладкою і піщаною. Коти минули зарості бузини і побачили кілька гнізд Двоногів, що стояли біля круглого мілкого ставка.

— Це і є твоя територія Двоногів? — запитав Горобцешуб у Куцаня.

— Ні, наша територія набагато більша, — відповів йому кіт, а тоді додав сумовито: — Туди ще йти і йти.

Палимон повів їх геть від річки, роблячи великий гак навколо гнізд Двоногів. Уже сутеніло, коли патруль нарешті дістався до невеликого Громошляху.

— У темряві принаймні добре видно очі потвор, — пробуркотів Осовус.

Та навколо панували пітьма і тиша, тож коти легко перетнули Громошлях.

— Треба шукати, де можна заночувати, — сказала Листозірка, щойно вони перейшли на протилежний бік Громошляху. — Палимоне, знаєш якесь підхоже місце?

— Так, але нам спочатку треба відійти від цих гнізд Двоногів.

Палимон привів їх до стрімкого берега річки, на якому під коріннями дерев утворилися невеликі печери. Втомлена Листозірка одразу заснула під лагідне жебоніння води.

* * *

Прокинулися коти вдосвіта. У гаю, де вони заночували, було багато здобичі, тому спочатку патруль пішов на полювання і тільки потім вирушив у дорогу. Перед сонцепіком Небесні вояки дісталися відкритих ділянок, де на безпечній відстані стояли гнізда Двоногів. Ідучи понад річкою крізь соковиту зелену траву, Листозірка на повні груди вдихала тепле повітря.

— А це хто? — зашепотів Землезуб, показуючи хвостом на гурт здоровезних короткошерстих тварин, що стояли у траві за кілька лисячих хвостів від патруля. Вони мали чорно-білі шкури і спокійно пережовували траву, повитріщавшись на котів.

— Корови, — відповів Куцань. — Не бійся, вони тобі нічого не заподіють.

Але навіть Листозірка засумнівалася у словах Куцаня, коли дві тварини підійшли й допитливо обнюхали її, голосно посапуючи. Їхні лапи були великі й тверді, наче кам’яні. Гострокіготь наказав котам прискорити крок, і Листозірка з полегшенням зітхнула, коли корови залишилися позаду.

Пролізши крізь загорожу з блискучих вусиків, натягнутих між дерев’яними палями, патруль вийшов на поле, яке на позір здавалося порожнім. Пологим схилом земля тягнулася вгору аж до обрію. Трав’янисті зарості тут були набагато нижчими, подекуди на полі стирчало каміння.

— Щось мені тут не подобається, — пробурмотів Шугай. — Дуже тихо.

Не встиг він договорити, як тишу розітнув гавкіт. Коти завмерли. Гавкіт швидко наближався, і ось на гребені пагорба з’явився здоровезний собацюра з довгим рудуватим хутром. Його хвіст розвівався на вітрі. Щойно пес побачив котів, його гавкіт перетворився на верескливе дзявкання.

— Втікаймо! — гукнув Землезуб.

Але тікати не було куди. Поле тяглося на довгі гони, і ніде ані паркана, ані стіни, ані дерева, на які можна видертися.

— Ні! — закричала Листозірка, розуміючи, що патруль може запанікувати й порозбігатися хто куди. — Ховаємося тут, під берегом.

Гострокіготь першим перестрибнув через порослий високою травою берег, щоб перевірити, де там можна сховатися.

— Все добре! — крикнув він, зникнувши з виду. — Стрибайте сюди!

Листозірка лишилася на чатах, випустила кігті й вишкірила зуби до собаки, що мчав просто на неї.

— Геть від мене, блохастий! — зашипіла вона.

Собака на мить завагався, але цього було досить, щоб коти спустилися вниз і з’юрмилися на самісінькому краєчку води під берегом. Листозірка стрибнула до них, приземлившись на вузькій смужці ріні, на яку вже хлюпали хвилі. Трава й кущі нависали над водою, тому побачити котів згори було майже неможливо.

Небесні вояки тулилися одне до одного й перелякано зиркали вгору, де над їхніми головами, до всього принюхуючись, бігав і скімлив собака. Листозірка розуміла, що зараз він відчує їхній запах і стрибне вниз.

«А тоді що робити? Пливти?»

Раптом до котів долинув сердитий голос Двонога. Собака ще трохи поскімлив, шукаючи котів, а тоді тупіт його лап стих, а запах розвіявся.

— Ну, ще б трохи! — важко видихнув Горобцешуб.

Листозірка наказала котам не виходити зі схованки й почекати, щоб собака відійшов достатньо далеко. Шугай пильно вдивлявся у воду, а тоді вдарив лапою по хвилях і витягнув рибину, яка звивалася й билася на рінистому березі, доки він не втишив її одним укусом.

— Шугаю, ну ти і спритник! — вигукнув Біллішторм. — Де ти навчився полювати на рибу?

Молодий кіт скромно схилив голову.

— Були часи, коли я жив над річкою.

Патруль обступив рибину, щоб покуштувати, яка вона на смак. Риба виявилася чималою, тож кожному дісталося по шматочку.

— Смакота, — нявкнув Гострокіготь, облизуючи пащу язиком. — Здається, Шугаю, ми тебе недаремно взяли із собою.

Очі кремового кота засяяли від радості. «Гострокіготь мав рацію, — подумала Листозірка. — Небесний Клан із Шугаєм став сильнішим».

Коли патруль завершив трапезу, сонце вже хилилося до обрію, а в повітрі повіяло холодом.

— Треба пошукати місце для ночівлі, — нявкнув Гострокіготь. — Палимоне, чи знаєш ти тут якесь місце, де той собака нас не знайде?

Палимон задумався.

— Ми тут були тільки раз, — нагадав він воєводі. — Сподіваюся, Двоноги запруть собак на ніч.

Патруль просувався понад річкою, аж доки не натрапив на густий живопліт, за яким простяглося широчезне поле. Листозірка зазирнула крізь колючі гілки й побачила ще більше велетенських чорно-білих корів.

— Може, спинимося тут, — запропонувала вона. — Ліпшого місця нам не знайти. Ляжемо спати під живоплотом, і колюче гілля захистить нас від собаки.

— Треба виставити вартових, — Гострокіготь широко позіхнув. — Я чатуватиму першим, а потім розбуджу когось із вас.

Він усівся під живоплотом, пильно вдивляючись у поле та річку. Листозірка стояла біля нього, чекаючи, доки вояки залізуть під гілля кущів.

— Ой! — роздратовано засичала Вишнехвоста. — Так вкололася в лапу.

— Дивися, куди пхаєш лапи, мишомізка, — пробуркотів Горобцешуб. — І забери хвіст із мого вуха.

Щойно вояки повлягалися, Листозірка заповзла під живопліт і заходилася мостити гніздо із сухого листя. «Ніч буде не з приємних, — провідниця важко зітхнула. — Навіть нема як поворухнутися — всюди колючки».

Вона раптом здригнулася від низького сумовитого стогону, що долинув з іншого боку живоплоту. Землезуб, який скрутився калачиком поруч, підвів голову і перелякано витріщив очі.

— Що то було?

Знову долинув цей звук. З-поміж гілля висунув голову Біллішторм.

— Не бійтеся! — нявкнув він. — Це корови.

— Сподіваюся, вони не ревітимуть отак усю ніч, — промовив Рінесмерк від дальньої частини живоплоту. — Треба хоч трохи поспати.

Листозірка заплющила очі й накрила ніс хвостом. Спочатку ревіння корів не давало їй спати, але поступово вона поринула у сон.

Навколо здійнявся туман. Листозірка нічого не бачила далі, ніж за хвіст від себе. Волога трава гладила хутро, а дзюрчання річки здавалося їй надто голосним.

— Де я? — нявкнула провідниця, розуміючи, що це сон. — Зоряний Клане, ти маєш щось показати мені?

Ніби у відповідь на її запитання з туману повискакували коти й помчали понад річкою. Найближчих до себе вона добре розгледіла, побачила колір їхнього хутра, відчула запах, але інші були лише розмитими тінями в імлі.

— Ходімо! — відлунювали навколо неї голоси. — Ми мусимо знайти місце для дому.

— У мене лапи не йдуть, — промовив старечий голос. — Мої кістки геть відсиріли.

— Буколапе! Не маєш чим зайнятися, що ганяєшся за опалим листям? Вже вертайся!

— Треба йти далі! — промовив низький наполегливий голос, і Листозірці здалося, що це Хмарозір. — Рано чи пізно ми все ж таки знайдемо новий дім.

Коти з’юрмилися навколо Листозірки. Усі вони, вочевидь, знали, що новий дім, якого ніхто з них не бачив, має бути десь вище за течією річки. Листозірка ледве просувалася крізь натовп. Вона заплутувалася у лапах і хвостах, бо коти тиснули на неї з обох боків, мало не збиваючи з ніг.

«Невже вони хочуть сказати мені, що я йду не в той бік?»

Нарешті Листозірка зуміла пробратися крізь натовп. Старий кіт зі скуйовдженим рудим хутром і слізливими очима плівся у хвості юрби. Його погляд упав на Листозірку, старійшина зупинився і витріщився просто на неї — єдиний кіт, який помітив її.

Листозірка затремтіла всім тілом, коли він раптом повторив слова пророцтва:

— Це гололист нашого Клану. Настане зеленлист і принесе ще страшніші бурі. Якщо Небесний Клан хоче вижити, то нехай пускає коріння глибше.

Зойкнувши, Листозірка прокинулася й одразу підвелася на лапи. Землезуб, який спав біля неї, теж підскочив, настовбурчивши хутро і роззираючись.

— Все добре, — заспокоїла його Листозірка, поклавши кінчик хвоста йому на плече. — То мені щось наснилося.

Молодий кіт знову влігся у гнізді.

— Точно все добре? — зашепотів він. — Може, було послання від Зоряного Клану?

Листозірка зрозуміла, що розбудила весь патруль, і тепер коти пильно дивилися на неї. Гострокіготь, який прийшов з варти, не зводив з неї погляду зелених очей.

Листозірка похитала головою.

— Ні, мені просто приснився поганий сон.

«Я не можу їм розповісти про свій сон. Невже Зоряний Клан хоче сказати мені, що я роблю щось неправильно?»

Понад усе її непокоїли сни з пророцтвом. Відправивши вояків на допомогу чужим котам далеко від дому, вона ж не вирвала коріння Небесного Клану в улоговині? Їй страшенно хотілося, щоб доля Небесного Клану не була настільки затуманена непевністю, сумнівами та багатьма можливими варіантами розвитку подій.

«Ця непевність тільки ослаблює мій Клан».

Гострокіготь довше за інших не зводив погляду з Листозірки, а потім виставив передні лапи й потягнувся.

— Ну, якщо ми вже прокинулися, — нявкнув він, — тоді вирушаймо в дорогу. Скоро почне розвиднюватися.

— Так, треба вирушати, — погодився Осовус. — На моїй шкурі нема місця, де б я не вколовся.

Листозірка згідно кивнула. Воєвода покликав Вишнехвосту, яка стояла на чатах, і решта котів повиповзали з-під колючих кущів на поле. Небо затяглося хмарами, всюди запанував морок, але плюскіт води спрямував патруль у потрібний бік. Вони йшли росяною травою, яка гладила їхні шубки. Хутро Листозірки невдовзі промокло наскрізь, і вона тремтіла від холоду.

Провідниця помітила, що Палимон і його коти з території Двоногів почали нервуватися: були весь час насторожі, здригалися від кожного несподіваного звука.

— Ми вже біля твоєї території Двоногів? — запитала вона Палимона.

Брунатний кіт похитав головою.

— Ще ні. Але якщо поквапимося, то сьогодні будемо на місці.

Зійшло сонце і швидко висушило росу на траві. Почало припікати, і з кожним кроком ставало все важче переставляти лапи.

Палимон безперестанку підганяв котів, і патруль до самого сонцепіку йшов без відпочинку, а тоді спинився перевести подих і пополювати.

Далі дорога спускалася вниз довжелезним схилом. Річка стрибала по камінню каскадом невисоких водоспадів, гуркотіла в озерцях, що пінилися шумовинням і крутилися водовертями.

— Вода на вигляд прохолодна, — промуркотіла Вишнехвоста. — Так хочеться намочити лапи. — Вона підійшла до краю берега і стала лапами у воду, замурчавши від насолоди. — Так добре! Спробуйте!

Коти з території Двоногів завагалися, а Небесні вояки сміливо полізли у воду за Вишнехвостою. Листозірка відчула на лапах приємну прохолоду. «Ми так довго йдемо, що навіть у витривалих Небесних котів болять подушечки лап!»

— Треба вилазити, — нявкнув невдовзі Рінесмерк. — Я весь оббризкався й змерз.

— Та вилазьте вже! — гукнув Палимон із берега. — А то ми так ніколи не дійдемо.

Річка поширшала, тепер обабіч неї росли тінисті дерева. Після стрімкого плину на порогах і водоспадах течія відчутно вповільнилася.

— Два сезони тому річка вийшла з берегів, — сказала Кора Листозірці, — і в ній мало не втопилися Вогнезір та Піскошторма. Вогнезір прийшов шукати Піскошторму на нашій території Двоногів. Тоді ми і познайомилися з ним.

Листозірка кивнула. Вогнезір розповідав цю історію, коли був у Небесному Клані. Вона здригнулася, уявивши собі вал води, що гуркоче тихою річкою. Якби Вогнезір потонув, то нікому було б відновлювати Небесний Клан.

Сонце знову котилося до обрію. Річка вигнулася великим півколом, і Листозірка побачила вдалині стіни і дахи гнізд Двоногів.

— Ми туди йдемо? — запитала вона Кору, яка йшла поруч.

Чорна кішка кивнула. Палимон звернув убік і повів патруль від річки до невеликого гаю з миршавими кущами ліщини. Відчувши слабкі котячі запахи, Листозірка загадалася, чи не залишили їх Палимон та його друзі ще з тих часів, коли жили тут і полювали. Один запах здався їй знайомим, його залишила кішка, але точно не Кора.

«Може, це запах Рудки?»

Палимон повів патруль до вузького мілкого струмка. Впоперек потоку лежало повалене дерево, по якому Палимон перебіг на той берег. Небесні вояки рушили за ним і побачили попереду стіни гнізд Двоногів.

— Он там живе Ошуст, — Вугіль показав вухами вгору проти течії струмка.

Листозірка повернулася в тому напрямку, куди показав Вугіль, але не побачила жодного кота й не відчула ніякого запаху. Вочевидь, табір Ошуста розташовувався досить далеко.

Провідниця зі своїми вояками пішла за Палимоном вузьким провулком углиб території Двоногів. Листозірчине хутро настовбурчилося, коли її зусібіч обступили стіни. Територія Двоногів біля улоговини була зовсім іншою. А тут усюди валявся розтрощений камінь, а у провулках лежали гори сміття. Занюшивши повітря, Листозірка відчула сморід воронячого їдла.

Палимон, не зупиняючись, вів патруль далі. Коти збилися в купку так тісно, що їхні шубки торкалися одна одної. Листозірка зраділа, відчувши тепле хутро Біллішторма і Вишнехвостої обабіч себе. Патруль ішов уздовж гнізд Двоногів, завертав у провулки, перелазив через стіни, проходив крізь тунелі під Громошляхами — і невдовзі Листозірка перестала орієнтуватися у просторі й вже не знала, де вони перебувають.

«Сподіваюся, дорогу назад ми знайдемо за запахом».

Палимон постійно пришвидшував крок, аж доки не побіг вистрибом.

Кора, Куцань і Вугіль нетерпляче помчали за ним. «Вони тішаться, що знову вдома», — подумала Листозірка, здивована тим, що котам може подобатися життя в такому брудному, переповненому запахами Двоногів місці.

Куцань з Корою обігнали Палимона на ділянці відкритого поля, на якому росли кілька прив’ялих кущів і одне скривлене дерево. Коти помчали по шорсткій траві до провулка.

— Сніжинко! Ти тут? — крикнув Куцань.

Їм ніхто не відповів, і Кора занюшила повітря.

— Персі! Ти повернувся!

Палимон із Вуглем побігли за друзями у провулок, а Небесний патруль помчав навздогін. Забігши до тісного провулка, Листозірка побачила, що вояки з території Двоногів обступили темно-сірого кота і білу кішку. Провідниця здригнулася, помітивши свіжий рожевий шрам на оці кота. «Усе це через Ошуста!»

— Він тільки з’явився! — пояснила Сніжинка. — Його принесли Двоноги.

Куцань ретельно принюхувався до друга.

— Якось ти інакше пахнеш, — зауважив він.

Персі кивнув.

— І почуваюся інакше.

Горобцешуб протиснувся поміж котів і теж зацікавлено обнюхав Персі.

— Ти був у Різуна, хіба ні? — роззирнувшись, він зауважив, що всі тепер дивилися на нього, і зніяковіло лизнув хутро на грудях. — Таку саму пригоду мали деякі коти на території Двоногів, де я колись жив.

— По котах одразу видно, що вони там були, — додав Біллішторм. — Бо, повернувшись звідти, вони поводяться зовсім інакше.

— Ага, — нявкнув Горобцешуб. — Стають тлустими й ледачими.

Ледь стримуючи усмішку, Листозірка дивилася на Горобцешуба і гадала, коли ж це до нього нарешті дійде, що не варто класти лапу в пащу Персі. Очі молодого вояка раптом розширилися від жаху — він таки зрозумів, що бовкнув зайве.

— Вибач… е-е-е… Персі, — затнувся він. — Я не хотів…

— Нічого, — тихо нявкнула Кора, по-дружньому штовхнувши Горобцешуба в бік. — Він завжди був лінивим.

Листозірка зітхнула з полегшенням. Вона уявляла, що вони прямують до похмурого місця, над яким нависла загроза війни, але зараз перед нею були коти, котрі щиро раділи зустрічі з товаришами, — зовсім як вояки Клану, які щойно повернулися з патрулювання.

— Добре, що прийшли, — замуркотіла Сніжинка. — Ми вже думали, що ви не вернетеся.

— І не тільки вернулися, а й привели бойових котів, — додав Персі. — Це ще краще!

— Ми не просто бойові коти, — Листозірка відчула необхідність пояснити, хто вони такі. — Ми живемо за вояцьким правильником, навчаємо новаків полювати і захищати наші кордони.

Сніжинка перезирнулася з Персі.

— Як цікаво, — ввічливо нявкнула Сніжинка, хоча Листозірка здогадалася, що вони обоє не розуміють, про що вона їм каже.

— Головне, що ви з нами, — нявкнув Персі. — Скоро ми поставимо того Ошуста на місце.

— Він і далі дошкуляє вам? — запитав Палимон.

Сніжинка раптом спохмурніла й опустила хвіст.

— Нещодавно вони напали на двох кицюнь, які вступилися за морську свинку своїх Двоногів.

Палимон тривожно перезирнувся з іншими котами з території Двоногів. А Листозірка схилилася до Біллішторма:

— Що таке морська свинка?

— Звірок, схожий на кролика, але менший і з крихітними вухами, — пояснив Біллішторм. — Він пищить і чеберяє на коротких лапках.

Листозірка не змогла уявити собі таку дивну тваринку.

— Дуже схоже на здобич, — муркнула вона. — Нащо кицюням захищати здобич?

Не встиг Біллішторм відповісти, як у розмову втрутився Куцань:

— Двоноги нас виженуть звідси, якщо Ошуст зі своїми поплічниками й далі чіплятимуться до тварин, які живуть у їхніх гніздах!

Потроху Листозірка починала розуміти, що до чого. Для котів, які тут живуть, дуже важливо не сердити Двоногів. Вона так задумалася, що навіть не чула подальшої розмови котів, і отямилася, лише коли Куцань стиха спитав:

— А Рудку бачили?

Сніжинка опустила очі.

— Кілька разів, — сумно сказала вона. — Завжди з отим котом.

— З Гарлі, — прошипів Палимон крізь зціплені зуби. — Його звуть Гарлі. Схоже, він її підманув чи застрашив, якщо вона досі водиться з ним. Цього кота треба провчити.

Листозірка перезирнулася з Гострокігтем і зрозуміла, що воєвода поділяє її думки. Палимон має особисті рахунки з цим Гарлі. Але все одно Ошуст та його поплічники несправедливо ставилися до інших котів і знущалися з них. «Цьому ми точно можемо покласти край», — подумала Листозірка.

— Як далеко сягає ваша територія? — запитала вона. — І як часто Ошуст порушує ваші кордони?

Персі мав спантеличений вигляд.

— Кордони? Порушує?

— Ми не маємо кордонів, як ви в Небесному Клані, — пояснив Вугіль. — Коти тут ходять, куди хочуть.

— Як тоді з полюванням? — швидко запитав Гострокіготь, смикнувши хвостом.

— Хто де може, там і полює, — Кора стенула плечима. — Їжі тут не бракує. І кожен полює для себе.

— Тоді як ми змусимо Ошуста перестати вас залякувати, якщо ви не маєте кордону, за який його можна було б вигнати?

— Треба позбутися його раз і назавжди, — загарчав Палимон.

Вишнехвоста тривожно зиркнула на Листозірку.

— Вояцький правильник такого не передбачає, — зауважила воячка. — Ми виганяємо чужинців з нашої території і патрулюємо кордони, щоб порушники не перетинали їх. Як далеко ми маємо вигнати Ошуста, щоб він більше не повертався?

«Слушне запитання, — подумала Листозірка. Майбутня битва викликала в неї все більше сумнівів. — Чого насправді хоче від нас Палимон?»

— Тобі треба битися з Ошустом, — нявкнув Гострокіготь. — А ми допоможемо. У тебе вже є план?

— Дочекаємося ночі, — відповів Палимон. — Тоді покажу вам його табір. А поки можете піти на полювання. На тому пустищі, попри яке ми йшли, є здобич.

Він повів котів назад до пустища. Листозірка окинула поглядом бугристу ділянку землі. Провідниці було незвично полювати для себе, а не для Клану разом із мисливським патрулем. Вона побачила, що Вишнехвоста й Горобцешуб пірнули в чагарник неподалік, а Гострокіготь, Шугай і Осовус побрели високою травою, шукаючи здобич під стіною навпроти.

Краєм ока Листозірка помітила якісь порухи в чагарнику, нашорошила вуха й одразу побачила білку, яка ховалася за листям на миршавому дереві. Провідниця припала до землі й поповзла вперед. Вона видряпалася на стовбур із протилежного від білки боку і була майже певна, що вполює її. Поблизу не росло жодного дерева, тож вивірка не мала куди втікати.

Але звірок, схоже, помітив її. Білка припинила стрибати шелестким листям, випросталася на гілці та стрибнула на землю.

— От мишаче лайно! — зашипіла Листозірка.

Унизу під деревом нагодився Біллішторм. Білка запанікувала і скочила просто йому в лапи, а він вполював її одним спритним укусом у шию.

— Ого! — вигукнула Листозірка, зістрибнувши з дерева. — Ти ніби знав, куди вона втікатиме.

— Без тебе нічого б не вийшло, — нявкнув Біллішторм. — Поділимося здобиччю.

Навіть у цій дивній і тривожній місцині вона почувалася щасливою — радість наповнювала її від вух до кінчика хвоста.

— Дякую тобі, Зоряний Клане, за цю здобич, — зашепотіла провідниця, присівши поруч із Білліштормом. А подумки додала: «Невже ти й тут за нами пильнуєш?»

Листозірка відкусила великий шматок дичини, торкаючись вусами до щоки Біллішторма.

— Дуже тішуся, що ти тут, — промуркотіла вона.

Біллішторм радісно кліпнув зеленими очима.

— І я теж, — нявкнув він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 34

Листозірка прокинулася, бо хтось штовхнув її лапою в бік. Від разючого помаранчевого світла, що кидало густі тіні на сплячих котів, зарізало в очах. Спочатку провідниця навіть не зрозуміла, де вона. Потім упізнала чорну морду Кори, яка схилилася над нею.

— Вставай! — прошепотіла кішка. — Палимон каже, що вже час.

Листозірка одразу пригадала довгу подорож до території Двоногів і обіцянку Палимона показати їм табір Ошуста. Вона підвелася на лапи й побачила, що спала, притулившись спиною до Біллішторма. Тепер уже і він заворушився, і на мить їхні зніяковілі погляди зустрілися.

Біллішторм різко підвівся.

— Я готовий, — сказав він.

Листозірку охопила рішучість, яка відкинула всі сумніви й наповнила її лапи енергією. Провідниця розбудила вояків і повела їх туди, де на них уже чекали Палимон із Куцанем та Корою.

— Ходімо, — тихо нявкнув Палимон.

Різко розвернувшись, він рушив через пустище, а тоді вузькими провулками. Листозірка разом з Небесними вояками мчала за ним незнайомими вуличками і стежками повз купи розколотої деревини, озираючись на сплячих потвор, щоб вони, бува, не прокинулися. Коти йшли так близько до гнізд Двоногів, що хутро Листозірки торкалося червоного каміння у стінах.

Нарешті Палимон вивів їх на дах невеликого дерев’яного гнізда. Вистрибнувши нагору, провідниця побачила, що брунатний кіт припав до дальнього краю даху і дивиться кудись униз. Вона підійшла до нього і вмостилася поруч. У помаранчевому світлі Листозірка розгледіла купу прямокутних предметів Двоногів, звалених на березі мілкого потоку, який патруль перейшов раніше, прямуючи сюди. Береги й русло струмка були захаращені, і тільки на його дні повільно дзюрчала вода.

— Ошуст живе в тих коробках, — сказав їй Палимон.

Пильніше придивившись, Листозірка помітила постаті котів, які снували поміж коробками і час від часу зблискували очима. Ось вийшов якийсь кремезний на вигляд кіт і, роззираючись, когось погукав.

У відповідь пролунало веселе нявчання, і з найближчої коробки до нього підбігла струнка кішка. Хоча під помаранчевим світлом усі кольори здавалися збляклими й невиразними, Листозірка здогадалася, що то Палимонова донька Рудка і її друг Гарлі. Вона відчула, як Палимон напружився, а з його горла вихопилося ледь чутне гарчання. Та було очевидно, що Рудка в таборі Ошуста ніяка не полонянка. Вона мала досить щасливий вигляд. Переплівши хвости, Рудка і Гарлі покрокували рівчаком і зникли в гаю.

Палимон так глибоко ввігнав кігті у дерев’яний дах, що потім ледве вирвав їх звідти. Він сів рівно й обвів поглядом котів позаду нього.

— Нападаємо зараз, — загарчав він.

— Не квапся, — Куцань ступив крок уперед, його вуха збуджено смикалися. — Нема Вугля, Сніжинки і Персі.

— Приведи їх, — наказав Палимон. — Якщо почекаємо до завтра, то Ошуст дізнається про нашу підмогу й буде насторожі.

Осовус нахилився до Листозірки і прошепотів їй на вухо:

— Хоче напасти на табір, доки не вернулася його донька.

Листозірка кивнула. Вона розуміла, чому Палимон так поспішає, але не можна нападати непідготовленими. Вони ж бо тільки побачили табір згори і нічого не знали про те, як він влаштований, скільки котів у тих коробках.

— Не бійтеся, — нявкнув Палимон, ніби прочитавши її думки. — Нас більше, ніж їх.

Його очі зблиснули холодним вогнем, і Листозірку охопив дрож. Вона згадала, що ці коти не живуть за вояцьким правильником і готові вбивати заради перемоги.

— Треба подивитися на табір зблизька, — сказав Гострокіготь і помахом хвоста покликав до себе Шугая і Горобцешуба. — Насліпо не підемо у бій, — додав він, побачивши, що Палимон хотів заперечити. — Ми все одно маємо досить часу, доки повернеться Куцань з рештою котів.

Палимон кивнув. А Листозірка відчула, як її хутро настовбурчується від роздратування. Воєвода знову брав відповідальність на себе, як і тоді, коли водив уночі патруль до території Двоногів.

— Правильно, Гострокігтю, — нявкнула вона, даючи зрозуміти, хто тут головний.

Гострокіготь тільки сіпнув вухами і разом із двома вояками ковзнув униз по стіні гнізда, розтанувши в темряві.

— Не бійся, Палимоне, — з гордістю за своїх товаришів промовила Вишнехвоста. — Їх ніхто не помітить.

Листозірка уважно придивлялася до табору внизу, але не помітила жодного поруху, тож їй важко було визначити, скільки там котів і чим вони займаються. Позаду неї зацокотів зубами Землезуб. Провідниця обернулася до нього, щоб підбадьорити, але побачила в його очах похмуру рішучість.

— Землезубові не бракує сміливості, — зашепотів до неї Біллішторм. — Бачив, як він гнав лисицю від нашого кордону, поки решта вояків застрягли у заростях ожини.

— Справді? — у Листозірки закололи подушечки лап. «Землезуб був боязким котом, але я впевнена, що він стане одним з найкращих вояків».

Шкрябання кігтів по стіні гнізда повідомило про повернення Гострокігтя з Шугаєм і Горобцешубом.

— Коти сидять майже в усіх коробках, — доповів воєвода Листозірці, — але скільки їх там, сказати складно. Ми…

— Кажу тобі, їх не більше, ніж нас, — перебив його Палимон. — До того ж зараз підійдуть Куцань та решта.

Листозірка стурбовано перезирнулася з Гострокігтем. Здається, ніщо не втримає Палимона від нападу. Він казав їм те, що сам хотів почути.

— Нам треба нападати з трьох боків, — пояснив Гострокіготь. — З обох боків рівчака, а також звідси.

Палимон і Кора уважно слухали, що казав воєвода. На Листозірку ніби дмухнув порив холодного гололистового вітру, коли вона усвідомила, що надала Палимонові саме те, чого він прагнув: добре навчених вояків для битви, яка може виявитися лише особистою помстою.

Помахом хвоста провідниця покликала вояків до себе.

— Пам’ятайте, ми б’ємося відповідно до вояцького правильника! — зашепотіла вона. — Ми не вбиваємо заради перемоги, б’ємося всі як один або не б’ємося взагалі.

Палимон нашорошив вуха й раптом розвернувся до неї.

— Нащо тоді битися, якщо не прагнути перемоги? Ми б’ємося, щоб перемогти!

Листозірка не відповіла йому, а пильно подивилася на своїх вояків, щоб переконатися, чи зрозуміли вони, чий наказ мають виконувати. На щастя, Палимон замовк і тепер слухав Гострокігтя, який розповідав про особливості місцевості обабіч рівчака. Не встиг воєвода договорити, як повернулися Куцань, Сніжинка, Вуголь і Персі.

— Гаразд, — загарчав Палимон. — Нарешті випровадимо осоружного Ошуста з нашої території. Досить йому нас обкрадати!

Без найменшого вагання він зістрибнув з даху і помчав пустищем до коробок.

Листозірка підняла хвіст, зупиняючи котів, які хотіли кинутися йому навздогін, немов рій бджіл.

— Осовус, Вишнехвоста й Шугай зайдуть з того боку рівчака, — швидко нявкнула вона, показуючи напрямок хвостом. — Біллішторме, Горобцешубе й Землезубе, ви нападаєте з протилежного боку. Чекайте на мій сигнал.

Небесні вояки, яких вона назвала, миттю зістрибнули з даху. Перед тим як побігти за ними, Біллішторм озирнувся.

— Будь обережною, — промуркотів він до Листозірки.

Провідниця лише кивнула у відповідь.

Рінесмерк і Гострокіготь залишилися з нею на даху разом із котами з території Двоногів. Сніжинка припала до краю даху і пильно дивилася на коробки.

— Я… здається, не зможу, — хрипло зашепотіла вона, зиркаючи на Листозірку. — Я бачила, що вони зробили з Персі…

Провідниця торкнулася її кінчиком хвоста.

— Добре, тоді вертайся додому.

Біла кішка підвелася й рушила з місця, але Вугіль ступив крок уперед і загородив їй дорогу.

— Ми маємо битися всі разом, — загарчав він.

— Але без сумніву і страху, — Листозірка обернулася до Вугля, виклично підвівши голову. — Нехай іде.

Вугіль завагався, але зрештою відступив, настовбурчивши хутро на карку і смикаючи хвостом. Сніжинка вдячно глипнула на Листозірку і зникла в темряві.

Провідниця знову пильно придивилася до табору й помітила Палимона, який виліз на купу коробок. Нетерпляче посмикуючи хвостом, той озирався на товаришів і поглядом підкликав їх до себе.

— Шикуйтесь, — зашипіла Листозірка. — Не втрачайте з виду того, хто поруч.

Думки закружляли в її голові, немовби зірване вітром листя з дерева. «Це вперше я веду вояків у битву проти інших котів, але навіть не склала плану. Йду наосліп…»

— Гострокігтю, тримайся біля мене, — нявкнула вона до воєводи. — Ти єдиний серед нас, хто бодай трохи ознайомився з табором.

Гострокіготь кивнув.

— Не хвилюйся. Буду в тебе на хвості, — запевнив він. — Якщо…

— Вперед! — верескнув Вугіль.

Листозірку страшенно розлютило, що чорний кіт скомандував іти в бій до того, як вона була готова. Але нічого не поробиш, мусила підкоритися. Коти з території Двоногів уже зістрибнули з даху. Листозірка помахом хвоста згуртувала навколо себе Небесних вояків, і вони разом злізли з дерев’яного гнізда. Коти спритно приземлилися у траві під гніздом й один за одним помчали до Ошустового табору.

Листозірка побачила, що Кора спіткнулася, але відразу відновила рівновагу. Куцань незграбно впав на бік. Листозірка зупинилася і, стиснувши його загривок зубами, допомогла підвестися й підштовхнула вперед.

Підбігаючи ближче до табору, провідниця сподівалася відчути присутність зоряних вояків. Вогнезір розповідав, що Зоряний Клан допомагає котам у битвах. Духи предків супроводжували його під час битви з Кривавим Кланом. Але Листозірка не побачила зоряного мерехтіння або напівпрозорого кота, який би терся об її хутро. Не відчула запаху крижаних просторів нічного неба. Навколо були тільки живі коти з їхніми запахами страху та гніву.

Сумніви тиснули на неї, наче холодний важкий камінь. «Невже пращури нас покинули, бо це не наша битва?»

З протилежного боку табору долинули гучні крики, і всередині Листозірки зайнявся маленький вогник упевненості. Вочевидь, коти, що пішли до рівчака, вже на місці.

А тоді з табору вискочив рудо-білий кіт і рушив просто на нападників. Палимон вискочив на нього зверху, збив із лап і притиснув до землі, глипаючи навіженими полум’яними очима.

— Коро! — завищав він.

Чорна кішка побігла до поверженого кота, а Палимон помчав далі.

— Мені потрібен Ошуст!

«Ні, — подумала Листозірка. — Тобі потрібна твоя донька».

На допомогу Корі, яка билася з рудо-білим котом, підоспів Куцань. Листозірка промчала повз них і налетіла на купу коробок. Її горло стислося від їдкого котячого запаху. Хлипкі стіни кубел — темні й задушливі — обступили її зусібіч.

Раптом одне з картонних гнізд розчахнулося, і з нього, вишкіривши зуби, вистрибнув здоровезний кіт зі скуйовдженим сірим хутром. Листозірка впала на бік. Не встигла вона скочити на лапи, як між нею й нападником ринувся Гострокіготь. Коти зчепилися, перетворившись на вир шалених лап із випущеними кігтями та гострих зубів. За мить вони зникли в темряві коробки, стінки якої затряслися від несамовитої боротьби всередині.

Картонна стулка коробки впала на Листозірку, і вона панічно замолотила лапами, розриваючи картон зубами й намагаючись визволитися. Обтрусивши з хутра останні клапті пошматованої стулки, провідниця побачила всередині коробки кубло, де у гнізді з трави і листя пищали й вовтузилися троє кошенят. Їхня мати, молода черепахова кішка, вигнула спину й зашипіла на Листозірку, випустивши кігті.

Листозірка розвернулася — кошенята їй точно не вороги — і побачила коробку, з глибини якої світилися очі. Раптом упало ще одне кубло, з нього покотилася Вишнехвоста зі сріблясто-чорною кішкою. Обидві верещали й билися об картонні стінки, сплівшись хвостами та лапами в суцільний клубок. Неподалік від них Шугай вистрибнув на спину якомусь смуганю і дряпав кігтями його вуха.

Листозірка помалу просувалася вперед, аж тут з’явилися Осовус із Горобцешубом. Ламаючи лапами гнізда під собою, вони гнали двох Ошустових поплічників, які, позадиравши хвости, дременули з табору в темряву. Провідниця відчула швидкоплинне й гостре, наче кіготь, задоволення від того, що її вояки б’ються злагоджено, підтримуючи одне одного.

— Я з тобою, Листозірко, — позаду неї важко дихав Рінесмерк. — Що за… — не договоривши, він зойкнув, бо з коробки вистрибнув кіт і встромив кігті йому в спину.

Листозірка різко розвернулася й кинулася на ворога, розпанахавши йому бік кігтями. Кіт відпустив Рінесмерка, бо мусив тепер битися з Листозіркою, але не встиг Небесний вояк зірватися на лапи, як на нього накинулася кремова кішка. Вона вишкірилася й загарчала, а потім уп’ялася зубами Рінесмеркові в шию. Молодий кіт пронизливо заверещав.

Листозірка відігнала свого суперника, вдаривши його кігтями по вухах, і кинулася на кремову кішку. Провідниця відштовхнула її від Рінесмерка й хотіла притиснути до землі, але та вивернулася, немов слизька рибина.

— Коростяна шкура! От хто ти! — загарчала кремова кішка, вишкіривши зуби.

Листозірка підстрибнула до неї, але кішка відстрибнула і встигла вдарити провідницю лапою по голові. Листозірці все ж таки вдалося збити її з ніг, і вони обоє покотилися по розваленому кублі. Кішка щосили лупцювала провідницю задніми лапами по животі. «Та вона спритна, як вивірка, — мимохіть захопилася майстерністю суперниці Листозірка. — Б’ється, як справжня воячка».

Рінесмерк із розгону вдарився об плече кремової кішки і повалив її на землю, тож Листозірка мала час підвестися. Пліч-о-пліч з Рінесмерком вони пішли на кішку, яка безстрашно зашипіла, підстрибнула над їхніми головами й помчала поміж коробками.

Листозірка напружила м’язи, щоб кинутися за нею. Але не встигла вона й поворухнутися, як коробка біля них розлетілася на шматки, і перед ними постав темно-брунатний смугань. Він розмахував хвостом, настовбурчивши хутро на карку, а з вишкіреної пащі вирвалося грізне гарчання. Тієї ж миті з-поміж коробок вийшов Палимон і перегородив смуганеві дорогу.

— Боягуз! — зашипів до нього смугань. — Ти і твої коти, як ті щури, потайки прокралися до мого табору…

— Принаймні я прийшов до тебе, — відповів Палимон, підходячи до свого ворога. — А за тебе, Ошусте, всю брудну роботу виконують Двоноги.

«То це Ошуст», — подумала Листозірка.

Ошуст і Палимон стрибнули один на одного, зіштовхнувшись у повітрі, й величезним клубком шерсті впали на землю. Вони мало не розчавили Шугая, який саме бився з чорно-білою кішкою, але той встиг відкотитися і вискочити на одну з уцілілих коробок.

До Шугая приєднався Землезуб, вояки небезпечно похитувалися, зберігаючи рівновагу. За мить Землезуб помітив, що до Вишнехвостої, яка вигулькнула із сусідньої коробки і спинилася зализати рану на боці, підкрадається рудий кіт. Молодий вояк заверещав, і вони разом із Шугаєм стрибнули на рудого.

«Небесні вояки б’ються пліч-о-пліч», — подумала Листозірка й відчула, як крізь морок битви повіяло теплом.

Навколо лунали гарчання, зойки та крики. Котячий запах перемішався зі смородом крові. Палимон і Ошуст зійшлися в нестямному двобої. Відірвавши від них погляд, Листозірка побачила, що Гострокіготь б’ється одночасно з двома котами, легко утримуючи їх на відстані за допомогою бойових прийомів Небесного Клану. А тоді дві коробки роз’їхалися, і провідниця з острахом помітила, що в прогалині між ними кремова кішка зійшлася в поєдинку з Білліштормом. Вона притисла вояка до землі й просто на очах у Листозірки видерла жмут шерсті з його живота.

Провідниця кинулася на допомогу Білліштормові, але її зупинив вереск, який долинув з ясел:

— Не чіпайте кошенят!

Листозірка обернулася і побачила, що Вугіль із Куцанем увірвалися до кубла з кошенятами. Черепахова кішка відходила назад, затуляючи тілом своїх малят. Її хутро настовбурчилось, а очі розширилися від страху. Вона простягла вперед лапу, випустивши кігті й переводячи погляд з одного нападника на іншого.

Вскочивши до кубла, Листозірка ринулася між королевою і котами з території Двоногів.

— Ні! — заверещала провідниця. — Не можна чіпати кошенят. Це не їхня битва!

Куцань із Вуглем спантеличено перезирнулися, а тоді, примруживши очі, поглянули на Листозірку.

— Хочеш нас зрадити? — загарчав Вугіль.

«Я не зможу битися з Вуглем і Куцанем! — у відчаї подумала Листозірка. — Але мушу захистити цих кошенят!»

Несподівано поруч із нею з’явився Рінесмерк. Його чорне хутро було скуйовджене, з глибокої подряпини на лобі текла кров, але ясні очі дивилися впевнено.

— Треба відвести кошенят у безпечне місце, — сказала йому Листозірка.

— Ні! — заперечила черепахова кішка. — Ви не торкнетеся їх!

Листозірка обернулася до неї, промовляючи тихим і спокійним голосом:

— Мусиш нам повірити. Якщо вони залишаться тут, то їх точно скривдять, а може, навіть уб’ють.

Черепахова кішка здивовано витріщила очі:

— Але ж ти врагиня!

Рінесмерк ступив крок уперед.

— Для кошенят ми не вороги, — нявкнув він. — Вони — наша відповідальність.

Листозірка відчула гордість за свого однокланівця. Кинувши на нього вдячний погляд, провідниця ввійшла до кубла і шанобливо вклонилася матері кошенят, а тоді вхопила крихітне чорне кошеня за загривок. Воно тоненько запищало і зачеберяло лапками в повітрі.

Рінесмерк пішов за Листозіркою, також узявши одне кошеня, а черепахова королева несла третє маля. Вугіль із Куцанем відступили назад, даючи їм дорогу.

— Ми вас не просили такого робити! — зашипів Вугіль, коли його минала Листозірка.

— А ми прийшли сюди не для того, щоб виконувати твої накази, — відповіла провідниця, намагаючись виразно вимовляти слова навіть з повною пащею шерсті.

Вона впевнено й рішуче покрокувала крізь бойовище до рівчака, Рінесмерк із черепаховою кішкою подалися за нею.

«Ось так і б’ються Кланові коти. Ми не ставимо собі за мету вбивати і не нападаємо на немічних та малих».

Перед ними зяяв порожнечею рівчак, за яким простягався мовчазний ліс. Листозірка вже хотіла була перестрибнути на протилежний бік, коли помітила кремову кішку, яка вирвалася від Біллішторма й помчала до неї. Біллішторм кинувся навздогін, його рудувато-біле хутро було забризкане кров’ю.

Провідниця Небесного Клану не мала часу, щоб приготуватися до нападу й захистити себе та кошеня, яке вона несла. Кремова кішка вискочила на Листозірку і вп’ялася зубами їй у горло.

Страхітливий крик Біллішторма відлунням прокотився навколо. Провідницю захлиснув біль, і світ став чорним.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 35

Листозірка відчула, як навколо розливається сріблясте світло, і розплющила очі. Вона сиділа на узліссі, залитому світанковим світлом. У таборі Ошуста на іншому боці рівчака вирувала битва. Кілька котів скупчилися навколо зіщуленої фігури, яка лежала на землі, але Листозірка не могла її розгледіти. Там стояли Біллішторм з Вишнехвостою та Рінесмерк, а за мить до них примчав Гострокіготь.

Провідниця дослухалася до їхньої розмови, але голоси були тихими, і вона так нічого й не почула.

Коти були чомусь дуже засмучені. Біллішторм припав до землі, закинув голову назад і беззвучно завив.

Потім коти розступилися, і Листозірка перелякано зойкнула — вона побачила власне нерухоме тіло, розпростерте в болоті на краю рівчака. Над нею переможно нависала кремова кішка.

«Ні!»

Листозірка здригнулася, відчувши, як чийсь хвіст доторкнувся до її боку. Вона повернула голову й побачила, що поруч сидить черепахова кішка й співчутливо дивиться на неї своїми гарними зеленими очима.

— Плямолистка, — прохрипіла Листозірка.

— Не бійся, — заспокоїла її Плямолистка. — Ти просто втрачаєш перше життя. Незабаром ти повернешся до вояків.

Листозірка також відчула, що з іншого боку сидить ще один кіт. Зиркнула туди і впізнала сіро-біле хутро Хмарозора. Колишній провідник Небесного Клану лизнув її у маківку, наче заспокоював мале перелякане кошеня.

— Ми поруч, — зашепотів він. — Ти в безпеці.

— Я припустилася помилки, коли привела свій Клан сюди? — запитала Листозірка. — Це не їхня битва?

— Ти володієш навичками і вміннями, які можеш передати цим котам. І вони житимуть у злагоді та мирі, — сказала Плямолистка.

— Ви з Гострокігтем билися пліч-о-пліч, як і належить провідниці та воєводі, — додав Хмарозір, поглянувши на неї розумними світлими очима. — Не сумнівайся в ньому, Листозірко. Він відданий тобі і твоєму Кланові. Кращого воєводи годі й бажати.

Листозірці дуже хотілося вірити цим словам, але тривоги останньої повні глибоко проникли в її душу і стали схожими на листки, що вмерзли у гололистову кригу.

— Мені буде важко! — зашепотіла вона. — Я не знаю, яка наша доля.

Хмарозір схилив до неї голову:

— Якою буде твоя доля, залежить лише від тебе, Листозірко.

Її огорнув сильний запах Плямолистки, який притлумив сморід крові та люті.

— Я даю тобі життя для того, щоб загоїти рани, спричинені словами та суперництвом, — зашепотіла вона. — Використовуй його, Листозірко.

Голос медикішки поступово стихав, а постаті двох зоряних котів розчинилися в повітрі, перетворившись на сріблясте мерехтіння, яке за мить зникло.

Листозірка розплющила очі й побачила схвильовані обличчя своїх вояків.

— Дякувати Зоряному Кланові! — аж завищав Рінесмерк.

— Ми сподівалися, що ти лишень втрачаєш перше життя, — нявкнула Вишнехвоста. — Але все одно дуже злякалися!

Листозірка випростала занімілі лапи і сіла.

— З кошеням усе добре? — запитала вона захриплим голосом.

— Так, — відповіла королева. — Мої кошенята в безпечному місці на іншому боці рівчака.

Листозірка кивнула й роззирнулася, шукаючи Біллішторма. Очі небесного вояка були сповнені любові й болю, але він швидко відвернувся й почав дряпати землю кігтями.

«Ми про все поговоримо пізніше», — подумки пообіцяла вона йому.

Зрозумівши, що за рівчаком і досі триває битва, Листозірка зіп’ялася на лапи.

— Треба їм допомогти, — хрипко нявкнула вона.

Гострокіготь підійшов до провідниці й підставив плече, щоб вона на нього сперлася.

— Почекай, доки до тебе повернеться сила, — сказав він.

Не встигла Листозірка щось відповісти, як почувся шерхіт, і з кущів ожини вийшли Рудка та Гарлі. Руда кішка спинилася, із жахом дивлячись на битву і розтрощений табір.

— Що тут сталося? — зойкнула вона.

Листозірка теж поглянула на битву, намагаючись сприймати все очима Рудки. Табір перетворився на руїни, картонні стіни кубел погнулися й упали або були пошматовані кігтями, всюди червоніли плями крові. Посеред цього хаосу билися Палимон та Ошуст. Обидва люто гарчали, панахали одне одного закривавленими кігтями, сповнені рішучості стояти на смерть.

Зиркнувши на Небесних котів, Рудка перестрибнула через рівчак і помчала до батька. Гарлі кинувся слідом. Помахом хвоста Листозірка покликала до себе вояків і, похитуючись, рушила за Рудкою та Гарлі.

— Що ти витворяєш? — заверещала руда кішка, ставши над батьком.

Не розтискаючи кігтів на шкурі Ошуста, Палимон зиркнув угору, на мить зосередивши погляд на доньці.

— Визволяю тебе! — загарчав він.

— Але ж я не бранка!

Коти навколо них припинили битися, немовби визнаючи, що головний поєдинок відбувається саме тут. Палимон відскочив від Ошуста, зіп’явся на лапи й обернувся до доньки. Ошуст сів і почав зализувати рани, кидаючи гнівні погляди на котів, які напали на його табір.

— Що з тобою сталося? — виклично спитала Рудка у батька.

— Ошустові коти, відколи прийшли сюди, тільки те й роблять, що крадуть і грабують, — засичав Палимон. — Тут був наш дім! Але вони забрали нашу здобич, наші кубла і зрештою тебе!

Рудка хотіла щось заперечити, але Гарлі її випередив:

— Ніхто Рудки не викрадав, — загарчав сіро-брунатний кіт. — Невже ти так погано про неї думаєш? Вона прийшла сюди з власної волі.

— Ні, — нявкнула Рудка, обернувши голову до Гарлі. — Я прийшла сюди тому… тому, що люблю тебе. І ніхто не змусить мене звідси піти.

Очі Палимона перетворилися від гніву на чорні бездонні озера.

— Це не любов! Ти задурив її! — зарепетував він і підскочив до Гарлі з випущеними кігтями.

Звиваючись, як змія, Рудка перетнула шлях Палимонові. Його кігті глибоко ввійшли її у горло. Палимон одразу відскочив, але було вже запізно. Рудка осіла біля його лап, з її горла заструменіла кров.

Палимон спантеличено витріщився на свої закривавлені кігті й розпанахане горло доньки.

— Ні… ні… — зашепотів він.

На мить лапи Листозірки ніби примерзли до землі, а тоді вона кинулася до Рудки.

— Швидко несіть павутину! — наказала провідниця.

Листозірка навіть не встигла договорити, як Вишнехвоста уже підійшла до неї зі жмутком павутиння. Провідниця притисла його до Рудчиної рани.

Землезуб приніс із рівчака стебла підмаренника.

— Ось, спробуй ще це, — порадив він.

Листозірка намагалася обв’язати ними рану поверх подушечки з павутини, але кров не спинялася. Шерсть Рудки стала багряною, як схід сонця позаду неї, немовби її життя витікало в небо.

— Рудко… залишайся зі мною, — Гарлі схилився над рудою кішкою, палко лижучи її вуха. — Пам’ятаєш, як ми хотіли кошенят… таких самих як ти, впертих кішечок? Пам’ятаєш, як ми казали…

— Такого не буде, — загарчав Палимон.

Ошуст зірвався на лапи:

— Тільки зачепи волосок на шкурі Гарлі — матимеш справу зі мною.

Палимон різко розвернувся, люто зиркаючи на нього:

— Я вб’ю тебе першим.

Він присів, щоб стрибнути, але Гострокіготь кинувся до нього збоку і повалив на землю — притиснув лапами і не давав підвестися.

— Досить! — зашипів воєвода Небесного Клану. — Вже і так пролито багато крові! Ти просив нас допомогти вигнати котів, а не повбивати їх.

Палимон зіп’явся на лапи і, примруживши очі, зиркнув на Гострокігтя.

— Усе інше для них ознака слабкості, — засичав він.

Листозірка підвелася і стала біля воєводи.

— Тоді ти так нічого і не зрозумів із вояцького правильника, — нявкнула вона. Провідниця роззирнулась: її вояки перемогли всіх Ошустових котів. — Битву закінчено, — провадила вона. — Ошусте, залиш цих котів у спокої, або ми знову прийдемо і битимемося з тобою. Палимоне, захищай свої мисливські угіддя, бери приклад з Небесного Клану — борони свою здобич і свої кубла. Використовуй хоча б те з вояцького правильника, що допоможе тобі жити без кровопролиття.

Палимон нічого не відповів, лише важко дихав і не зводив із Листозірки викличного погляду. Але Куцань і Кора, які стояли позаду нього, перезирнулися і згідливо закивали. «Вони таки чогось навчилися і використають свої знання, щоб поліпшити своє життя».

— Що? — Ошуст вийшов наперед, його очі палали гнівом. — Думаєш, тобі це так просто зійде з лап? — загарчав він до Палимона.

Листозірка повернулася, показуючи хвостом на розпростерте тіло Рудки. Смертельно поранена кішка не зводила очей з Гарлі. За мить вона судомно затряслася і знерухоміла, її лапи та хвіст обм’якли. Гарлі застогнав, схилив голову і притулився до рудого хутра партнерки.

— Думаєш, що зможеш покарати Палимона ще суворіше? — тихо спитала в Ошуста провідниця. — Тут місця вистачить для вас усіх. Треба тільки справедливо поділитися. Якщо продовжуватимеш битися на смерть, то тільки втратиш усе те, що найбільше любив.

Помахом хвоста Листозірка зібрала навколо себе Небесних вояків. Вона з полегшенням зауважила, що, незважаючи на поранення, вони твердо стояли на лапах.

До неї підійшов Гострокіготь. Провідниця обмінялася з ним довгим поглядом, і воєвода поважно кивнув.

— Ходімо. Час вертатися додому, — сказала вона.

Востаннє подивившись на Ошуста і Палимона, Листозірка повела Небесних вояків з розтрощеного табору через рівчак до гаю. Під деревами їх наздогнала Кора.

— Дякую, — сказала засапана кішка, біжучи біля Листозірки. — За все.

Провідниця кивнула.

— Такою була наша доля.

Кора обернулася й подріботіла назад на територію Двоногів, а серце Листозірки стиснулося від жалю. «Якби все склалося інакше, то ми залишилися б друзями, — подумала вона. — Кора обрала свій шлях. Вона допомагатиме друзям розпочати нове життя після спустошливої битви. Така її доля. А ми творимо свою».

* * *

Того дня Небесні коти просувалися дуже повільно. Кожен із них отримав якесь поранення. Найгірше почувалася Вишнехвоста з глибокими подряпинами на обох боках і кровоточивою раною на шиї. Землезуб шкутильгав, відколи втратив кіготь, але гордо йшов з піднесеною головою. Шугай мав роздерте вухо, а на шкурі Горобцешуба бракувало кількох клаптів хутра.

Листозірка вирішила розбити табір раніше й заночувати під корінням дерев. Разом з Гострокігтем та Осовусом, які постраждали найменше, вона вирушила на полювання й назбирала павутини, щоб прикласти до рани на шиї Вишнехвостої.

— Скоро будемо вдома і передамо тебе в лапи Луноспівої, — заспокоїла провідниця поранену воячку.

Черепахова кішка махнула хвостом.

— Не хвилюйся, Листозірко. Усе буде добре.

Наступний світанок видався погожим, теплий легіт шурхотів у травах і куйовдив хутро котів. Листозірка вдоволено поглянула на вояків, які знову вирушали в дорогу. Попоївши й відпочивши, вони мали свіжіший вигляд. Лапи Листозірки ніби самі несли її додому, але вона вповільнила крок, пам’ятаючи про поранених.

У полудневу спеку коти зупинилися на відпочинок біля річки. Листозірка пожувала листя нагідок і зробила припарку для Вишнехвостої. Решта котів допомагали одне одному замащувати подряпини та забої. Шугай знову витягнув з води рибу, поділився з усіма уловом, а тоді заходився вчити риболовлі Рінесмерка. Між двома котами зав’язувалася міцна дружба.

«Небесний Клан після всіх цих випробувань стане ще сильнішим», — з гордістю подумала Листозірка.

В останній день подорожі Гострокіготь наздогнав Листозірку і пішов поруч. Вона давно чекала цього моменту і дивувалася, що воєвода так довго не наважувався підійти. «Гострокіготь хоче знову кинути виклик моєму провідництву», — подумала Листозірка.

— Попереджаю тебе: я боротимуся до кінця свого останнього з дев’яти життів за те, щоб залишатися на чолі Небесного Клану, — тихо нявкнула вона, не давши йому промовити і слова. — Не тому, що вважаю себе достойною бути провідницею, але тому, що віддана своєму Кланові й передовсім вояцькому правильникові.

Гострокіготь здивовано витріщив очі. Голос Листозірки став різкішим:

— Вояцький правильник каже, що слово провідниці — закон, і коти у Клані мають бути віддані мені. Якщо комусь це не подобається, то нехай покидає Небесний Клан.

Гострокіготь кивнув.

— Звісно. Хіба може бути якось інакше? — запитав він.

— Що? — розлютилася Листозірка. — А нащо ти тоді завжди суперечиш мені? Чому ти без мого відома водив уночі котів на територію Двоногів? А коли…

— Я ніколи не оспорював того, що ти наша провідниця, — перебив її Гострокіготь. — Я вірив тобі, відколи Вогнезір відвів тебе на Небесний Камінь і ти отримала дев’ять життів. Так, я суперечив тобі. Але тільки для того, щоб переконатися, що ти йдеш у правильному напрямку, що ти робиш правильний крок. — Його зелені очі спалахнули. — Небесному Кланові найбільше потрібна провідниця, яка має віру в себе. Тільки тоді в неї повірить увесь Клан.

Листозірка ошелешено дивилася на воєводу. «Я думала, що Гострокіготь — зрадник! А він насправді хоче, щоб наш Клан жив і процвітав!»

— Тоді мусиш змиритися з денними вояками, — сказала вона, збираючись із думками. — Вони наші однокланівці, тому повинні мати такі самі права, як і решта. — Усвідомивши, наскільки глибко вона вірить у те, що говорить, Листозірка додала: — Веснянколапка стане новачкою Луноспівої, бо вона цього дуже хоче, а ми проводитимемо нічні тренування для всіх котів, а не тільки для тих, що живуть в улоговині.

— Навіть на території Двоногів? — запитав Гострокіготь із хитринкою в очах.

Листозірка наїжачила хутро, але в глибині душі вона раділа новим стосункам, що складалися між нею та воєводою. «Можливо, мені не треба було сподіватися на велику повагу від нього, коли я й сама його не надто поважала».

— Мені треба подумати. Але ти поважатимеш денних вояків і залучатимеш їх до всіх обов’язків у Клані. Вони варті того.

Гострокіготь скоса зиркнув на провідницю. Його тон став різкішим:

— Ну, тоді така наша доля.

Листозірка спинилася й обернулася до нього. Коти, минаючи їх, кидали на провідницю та воєводу здивовані погляди.

— Доля Небесного Клану полягає в тому, щоб ніколи не жити відособленим життям, — нявкнула вона. — Ми не лісові коти. Ми не можемо відгородитися від кицюнь чи самітників. Маємо радіти всім гостям.

— Як отим із території Двоногів? — допитувався Гострокіготь.

Листозірка пригадала розгардіяш, який Палимон і його друзі мало не спровокували у Клані.

— Ні, мають бути усталені правила.

Листозірку несподівано охопило радісне збудження. Вона усвідомила, що розширює настанови вояцького правильника і робить його придатним для умов, у яких житиме Небесний Клан. «Невже це і є глибоке коріння, про яке йшлося у пророцтві?»

— Коти, що гостюватимуть у нас, повинні будуть щодня ходити на полювання, — вела вона далі. — І ми не проводитимемо для них бойового навчання, доки вони не проживуть у нас повню. А якщо наражатимуть наш Клан на небезпеку, то будуть змушені покинути улоговину. Небесний Клан більше не надаватиме послуг як бойова сила, — вона підвела голову. — Ми гордий незалежний Клан з власним вояцьким правильником.

Гострокіготь зітхнув, а тоді кивнув і торкнувся підборіддям маківки Листозірки.

— Пишаюся, що я воєвода у твоєму Клані, — нявкнув Гострокіготь.

Він поглянув на неї своїми іскристими очима, а тоді побіг наздоганяти вояків.

«Гострокіготь ніколи не стане слухняним котом, який сліпо виконуватиме мої накази, — подумала Листозірка, проводжаючи його поглядом. — Він завжди буде впертим і задерикуватим воєводою, що стоятиме поруч і матиме на все власну думку. Ніколи він не втомиться від суперечок. Попереду в нас достоту багато сварок, але це навіть добре».

Дивлячись на патруль, який ішов понад річкою, Листозірка примружила очі. «У моєї долі є ще одна стежина, якою я маю піти». Сповнена енергією, провідниця, не гаючи часу, помчала навздогін Біллішторму.

Рудо-білий кіт обернувся і, побачивши її, засяяв від радості. Листозірка насолоджувалася усвідомленням його близькості. Він такий сильний, хоробрий і відважний у бою… Вона знала, що він її любить, але змирився з тим, що для нього вона лише провідниця Небесного Клану. Біллішторм був готовий іти в бій пліч-о-пліч з нею і торувати шлях для інших денних вояків, які схочуть узяти з нього приклад.

Але Листозірці бажалося значно більшого. Якщо вона може обирати долю для Клану, то, значить, може обрати і свою власну. Вона має воєводу й медикішку, яким довірятиме всі вісім наступних життів. Навіть якщо доведеться відмовитися від провідництва, щоб вигодувати й виховати кошенят. Вояцький правильник її Клану не заборонятиме провідниці мати партнера і власну долю.

— Може, трохи пройдемося? — запитала Листозірка в Біллішторма. — Нам треба поговорити…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Громадянство

Небесний Клан

Провідниця

Листозірка — ніжно‑бура смугаста кішка з бурштиновими очима.

Воєвода

Гострокіготь — темно‑рудий кіт.

Медикішка

Луноспіва — срібляста смугаста кішка із зеленими очима.

Вояки

(дорослі коти і кішки без кошенят)

Клаптеніг — чорно‑білий кіт.

Пелюстконоса — світло‑сіра кішка.

Горобцешуб — темно‑коричневий смугастий кіт.

Вишнехвоста — струнка плямиста кішка.

Осовус — сіро‑білий кіт.

Землезуб — худий чорний кіт.

Чорнодряпка — дуже гарна чорна кішка.

Біллішторм — рудо‑білий кіт.

Гарвімун — білий кіт.

Макґайвер — чорно‑білий кіт.

Крапохвістка — чорний кіт.

Стрибожар — рудий кіт.

Дрібнохмарка — маленька біла кішка.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Полинолап — світло‑сірий кіт.

М’ятолапка — сіра смугаста кішка.

Крутьколап — чорно‑білий кіт.

Веснянколапка — плямиста світло‑коричнева кішка.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротка — світло‑коричнева кішка, мати Кролика, Кропивка, Сливуні та Струмка.

Конюшинохвоста — світло‑коричнева кішка з білим животом і лапами; чекає на кошенят від Клаптенога.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Мохошубка — сіра ряба кішка.

Ковтюх — кошлатий кіт‑самітник.

Коти поза Кланами

Шугай — кремовий кіт‑самітник.

Гутч — темно‑коричневий кіт.

Палимон — брунатний кіт із жовтими очима та розірваним вухом.

Кора — чорна кішка.

Вугіль — чорний кіт.

Куцань — коричневий кіт із бурштиновими очима й обрубаним хвостом.

Сніжинка — біла кішка.

Персі — темно‑сірий смугастий кіт.

Рудка — темно‑руда кішка.

Ошуст — темно‑коричневий смугастий кіт.

Шкіпер — імбирно‑білий кіт.

Гарлі — сіро‑брунатний смугастий кіт.

Міша — кішка кремового кольору.

Цибулька — сріблясто‑чорна кішка.

Оксамитка — срібляста кішка.

Старий Небесний Клан

Хмарозір — блакитноокий світло-сірий кіт із білими плямами.

Сарноніжка — світло-коричнева смугаста кішка (медикішка, коли Небесний Клан залишив ліс).

В’юнка — світло-коричнева смугаста кішка з довгою пухнастою шерстю і бурштиновими очима.

Мишохапка — кішка з хутром пісочного кольору.

Нічкошуб — чорний кіт.

Дубокрок — сірий смугастий кіт.

Павукозір — темний смугастий кіт (останній провідник древнього Небесного Клану).

Медолистка — руда смугаста кішка (остання воєвода древнього Небесного Клану).

Орлякосердий — коричневий смугастий кіт (останній медикіт древнього Небесного Клану).

Ластівколіт — чорний вояк.

Небостраж — темно-сірий кіт із блідо-блакитними очима (жив в улоговині до того, як Вогнезір відновив Небесний Клан).

Дощошуб — світло-сірий кіт із темно-сірими плямами (загинув у битві зі щурами).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.