Серія «Коти-вояки»

Перекладено за виданням:

Erin Hunter

WARRIORS

Omen of the Stars

Book One: The Fourth Apprentice

Переклад з англійської Ольги Чалої-Піддубняк

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Цикл «Знамення Зореклану»

Книга перша: Четвертий новак

© Working Partners Limited, 2009

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2024

© mrgaser, e-pub, 2024

ISBN 978-617-8229-91-7

Аннотація

Угіддя Кланів спіткало лихо: триває нечувана посуха. Від неї потерпає все живе. А за давнім пророцтвом, силу зірок тримають у своїх лапах Троє обраних. І лише вони спроможні зарадити загибелі вояцького світу. Двоє з Трійці вже відомі, і тепер вони чекають на знамення Зореклану. Але хто ж третій? І як саме здійсниться передбачене?

Особлива подяка Черіт Болдрі

«Я марю?» — здивувався сліпий кіт.

Бубконоса не було й знаку, але біля стіни ясел сиділо троє інших котів. Кожна шерстинка на шкірі Сойкопера затретмтіла від жаху, коли він побачив м’язисті смугасті постаті Тигрозора й Шулікокрига: один дивився на нього блискучими бурштиновими очима, другий — крижано-синіми. Третім був великий бурий кіт із загнутим хвостом. Сойкопер ніколи раніше його не бачив, але впізнав запах кота, який напав на нього біля Місячного Ставу під час бійки з Бризошубом.

Усі троє примарних котів хижо та жадібно дивилися на новонароджених кошенят.

— Щось наближається, — прошепотів Сойкопер. — Наближається битва між Зоряним Кланом і Темним Лісом, і кожному воякові доведеться стати до бою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідник

Вогнезір — рудий кіт із полум’яним хутром.

Воєвода

Ожинокіготь — темно-брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Медикіт

Сойкопер — світло-сірий смугастий кіт.

Вояки

(дорослі коти і кішки без кошенят)

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда кішка із зеленими очима.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Карохвістка — черепахово-біла кішка з бурштиновими очима.

Хмарохвіст — довгошерстий білий кіт із блакитними очима.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Вивіркострибка — темно-руда кішка із зеленими очима.

Листоплеса — світло-кара смугаста кішка з бурштиновими очима, колишня медикішка.

Косариконіг — довголапий чорний кіт із коричневим животом і жовтими очима.

Березопад — світло-коричневий смугастий кіт.

Бубконіс — кіт кремового кольору.

Ліщинохвоста — маленька сіро-біла кішка (виховниця Цвітолапки).

Мишовус — сіро-білий кіт (виховник Джмільолапа).

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка.

Левожар — золотавий смугастий кіт.

Лисостриб — рудий смугастий кіт.

Кригохмара — біла кішка.

Жабокрок — чорно-білий кіт.

Ружопелюстка — темно-кремова кішка.

Міллі — смугаста кішка зі сріблястим хутром.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Тернолапка — темно-коричнева кішка з небесно-блакитними очима (учениця Шипокігтя).

Цвітолапка — черепахова кішка з білими плямами у формі пелюсток (учениця Ліщинохвостої).

Джмільолап — світло-сірий кіт із чорними смугами (учень Мишовуса).

Голуболапка — пухнаста сіра кішка з блідо-зеленими очима (учениця Левожара).

Плющолапка — сіро-біла смугаста кішка (учениця Попелюшкосердої).

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — блідо-сіра (з темнішими плямами) кішка із зеленими очима.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка.

Білокрила — біла кішка із зеленими очима, мати кошенят від Березопада: Голубки (Голуболапка, новачка Левожара) та Плющинки (Плющинолапка, новачка Попелюшкосердої).

Маколеда — черепахова кішка, що очікує кошенят від Бубконоса.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий смугастий кіт із чорними смугами, рано став жити на спочинку через незрячість.

Мишошубка — маленька темно-коричнева кішка.

Мурко — пухнастий смугастий кіт, колишній самітник із сірою мордою.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кішка.

Медикіт

Дрібнохмар — дуже маленький смугастий кіт (виховник Жаролапа).

Вояки

Дубошуб — маленький коричневий кіт (виховник Тхоролапа).

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Яблукошубка — ряба коричнева кішка.

Крукомороз — чорно-білий кіт.

Щурошрам — коричневий кіт із довгим шрамом на спині (виховник Соснолапки).

Снігопташка — сніжно-біла кішка.

Вохрошубка — черепахова кішка із зеленими очима (виховниця Шпаколапа).

Оливоноса — черепахова кішка.

Совокіготь — світло-коричневий смугастий кіт.

Кротоніжка — сіра кішка з чорними лапками.

Жеврошуб — темно-сірий кіт.

Багроверб — рябий буро-рудий кіт з широкою головою.

Тигросерд — темно-коричневий смугастий кіт.

Світошубка — кішка з кремовим хутром.

Новаки

Жаролап — рудий кіт (учень Дрібнохмара).

Тхоролап — кремово-сірий кіт (учень Дрібношуба).

Соснолапка — чорна кішка (учениця Щурошрама).

Шпаколап — рудий кіт (учень Вохрошубки).

Королеви

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить навсібіч.

Плющохвоста — черепахова кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довголапа світло-коричнева смугаста кішка.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгою шерстю, сліпа на одне око.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Вояки

Воронопер — темно-сірий кіт.

Совопух — світло-коричневий смугастий кіт (виховник Вусолапа).

Білохвістка — маленька біла кішка.

Ночехмара — чорна кішка.

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт з білими лапами.

Зайцестриб — біло-коричневий кіт.

Листохвіст — темний смугастий кіт з бурштиновими очима.

Мурахошуб — брунатний кіт з одним чорним вухом.

Вугленіг — сірий кіт, дві передні лапи в якого чорні.

Вересохвістка — світло-коричнева смугаста кішка з блакитними очима (виховниця Верхолапки).

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима (виховник Гальколапа).

Шевловуса — світло-коричнева смугаста кішка.

Діжкохвоста — темно-сіра кішка.

Сонцемітка — черепахова кішка з великою білою міткою на лобі.

Новаки

Вусолап — світло-коричневий кіт (учень Совопуха).

Верхолапка — сіро-біла кішка (учениця Вересохвістки).

Гальколап — великий світло-сірий кіт (учень Бризошуба).

Старійшини

Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.

Клаптевух — смугастий кіт.

Річковий Клан

Провідниця

Леопардозірка — незвичайно плямиста золотисто-смугаста кішка.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішки

Мільгокрила — золотиста кішка із поцяткованим хутром (виховниця Вербоясої).

Вояки

Шуваровус — чорний кіт (виховник Дірколапа).

Брижохвіст — темно-сірий смугастий кіт.

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка (виховниця Пструголапки).

М’ятошуб — світло-сірий смугастий кіт.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Мілкохвоста — темно-сіра кішка (виховниця Мохолапки).

Ріненіг — рябий сірий кіт (виховник Очеретолапа).

Ружоніс — світло-коричневий смугастий кіт.

Вільшанокрил — черепахово-білий кіт.

Звисловусий — коричнево-білий смугастий кіт.

Хутропелюстка — сіро-біла кішка.

Травошкір — світло-коричневий кіт.

Дощешторм — плямистий сіро-блакитний кіт.

Королеви

Смеркошубка — коричнева смугаста кішка.

Мохошубка — черепахова кішка з блакитними очима.

Новаки

Вербояса — сіра смугаста кішка (учениця Мільгокрилої).

Дірколап — темно-коричневий смугастий кіт (учень Шуваровуса).

Пструголапка — світло-сіра смугаста кішка (учениця Сіромрячки).

Мохолапка — коричнево-біла кішка (учениця Мілкохвостої).

Очеретолап — світло-коричневий смугастий кіт (учень Ріненога).

Старійшина

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — маленький брунатний смугастий кіт.

Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Рябоноса — ряба сіра кішка.

Стрибохвіст — рудо-білий кіт.

Коти поза Кланами

Димок — м’язистий сіро-білий кіт, який живе в сараї на конюшні.

Пушинка — маленька сіро-біла кішка, яка живе на конюшні.

Гай — довголапий кіт із кудлатим коричневим хутром і жовтими очима, самітник.

Кицюні
(коти, які живуть із Двоногами)

Проліска — маленька на зріст біла кицька.

Помаранч — яскраво-рудий котик з блискучими жовтими очима.

Лобзик — товстий чорно-коричневий смугастий котик.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Вода плавним вигином збігала з кам’яного уступу та з ревом спадала в прірву. Далеко внизу стрімкий бурхливий потік ставав озерцем. Промені західного сонця створювали у водяних бризках безліч веселок, що танцювали в повітрі.

Троє котів сиділи на березі річки вище за течією водоспаду. Вони спостерігали, як до них наближалася четверта кішка, м’яко ступаючи берегом річки по пухнастому моху. Зоряні лелітки виблискували з-під її гладеньких лап і вкривали туманом синьо-сіре хутро.

Новоприбула кішка зупинилась і поглянула на котів, які на неї чекали, блакитним крижаним поглядом.

— Заради всіх Кланів, чому ви вирішили зустрітися тут? — запитала вона, роздратовано смикаючи передньою лапою. — Занадто сиро, а гуркоче так, що я не чую навіть власних думок.

Кішка з розтріпаною сірою шерстю піднялася до неї.

— Годі скаржитися, Синьозірко. Я тому й обрала це місце, бо тут сиро та шумно. Не хочу, щоб інші коти підслухали те, що я хочу розказати.

Золотавий кіт поманив її хвостом.

— Сідай біля мене. Тут є суха місцинка.

Синьозірка підійшла до нього й сіла, презирливо наморщивши ніс.

— Якщо це сухе місце, Левосерде, то я миша, — буркнула вона. Повернувшись до сірої кішки, додала: — То що, Жовтоікло? Про що ти хотіла говорити?

— Пророцтво не здійснилося, — нявкнула Жовтоікла. — Нарешті зійшлися разом Троє, але двоє не можуть упізнати третю.

— Ти впевнена, що цього разу зібралася правильна Трійка? — різко запитала Синьозірка.

— Ти сама знаєш, що так, — м’яко відповіла їй замість Жовтоіклої інша кішка — вродлива черепахова з білими лапами. Вона ніжно схилила голову до колишньої провідниці Клану. — Хіба ж ми не бачили однаковий сон тієї ночі, коли народилася Перша з Трьох?

Синьозірка махнула кінчиком хвоста.

— Можливо, ти маєш рацію, Плямолистко. Але так багато пішло шкереберть, що тепер важко чомусь йняти віри.

— Власне, так. — Жовтоікла смикнула вухами. — А проте, якщо Сойкопер і Левожар не впізнають Першої з Трьох, проблем може бути більше. Я хочу послати їм знак.

— Що? — Синьозірка знову підвелася, велично махаючи хвостом, наче досі мала владу над старою медикішкою. — Жовтоікло, чи ти забула, що це пророцтво навіть не наше? Втручатися в нього може бути небезпечно. Думаю, ми повинні його облишити.

Плямолистка спантеличено закліпала очима.

— Небезпечно?

— Як ви гадаєте, чи варто мати в Кланах котів, які могутніші за котів Зоряного Клану? — з викликом вигукнула Синьозірка, зиркаючи на кожного кота. — Які могутніші за нас, їхніх пращурів-вояків? — Вона обвела хвостом ліс, населений вояками. — Що станеться з Громовим Кланом, якщо…

— Ти маєш вірити, Синьозірко, — лагідно урвав Левосерд. — Це добрі та гідні коти.

— Еге ж. Так само ми думали й про Падуболистку! — відповіла Синьозірка.

— Ми більше не схибимо, — нявкнула Жовтоікла. — Хай звідки прийшло до нас пророцтво, ми маємо йому довіряти. І маємо довіряти нашим воякам із Громового Клану, котрі нині живуть біля озера.

Плямолистка вже розтулила була пащу, аби щось сказати, але різко обернулась, коли почула, як крізь зарості вище за течією хтось пробирається. Аж ось звідтіля вискочила кішка зі сріблясто-сірим, сяючим зоряними лелітками хутром і помчала до них.

— Перохвоста! — вигукнула Синьозірка. — Що ти тут робиш? Ти за нами шпигувала?

— Тепер ми в одному Клані, — нагадала їй колишня воячка Річкового Клану. — Я здогадалася, чому ви збираєтеся, тож…

— Тобі до цього зась, Перохвосто. Це справа Громового Клану, — зазначила Жовтоікла, загрозливо вишкіряючи гострі жовті зуби.

— Ні, це не так! — відрубала Перохвоста їй у відповідь. — Сойкопер і Левожар наполовину належать до Вітряного Клану, адже вони сини Воронокрила. — Її блакитні очі були сповнені страждання. — Мене хвилює, що з ними відбувається. Маю наглядати за ними. І я сумую за Падуболисткою, як і ти.

Плямолистка підняла хвоста й торкнулася плеча сріблястої кішки.

— Вона має слушність. Нехай залишається.

Жовтоікла знизала плечима.

— Вони не твої сини, Перохвосто, — сказала вона несподівано лагідно. — Ми можемо наглядати за ними, але врешті-решт вони торуватимуть свій шлях.

— Таж усі діти так роблять, Жовтоікло, — сумно додала Синьозірка.

На кілька ударів серця вираз обличчя Жовтоіклої спохмурнів, а її помаранчевий погляд було спрямовано кудись у небесну далечінь, ніби вона бачила там ціле життя, повне болісних спогадів. Сонце сідало за обрій, червоні смуги на хмарах повільно вицвітали, і небо набувало відтінків індиго. В озерці під водоспадом у тіні блідо сяяли хмари піни.

— То що нам тепер робити? — порушив мовчанку Левосерд. — Жовтоікло, ти казала, що хочеш подати знак.

— Я й далі вважаю, що нам не варто втручатися, — наполягала Синьозірка, перш ніж Жовтоікла встигла відповісти. — Перша з Трьох вже сильна й розумна, навіть якщо ми не знаємо, у чому полягає її особлива сила. Якщо вона гідна кішка, то хіба не добере сама, що й до чого?

— Ми не можемо сидіти осторонь склавши лапи! — запротестувала Перохвоста, впиваючись кігтями у вогку землю. — Ці молоді коти потребують нашої допомоги.

— Я теж так думаю, — погодився Левосерд, кивнувши в бік сріблястої кішки. — Якби ми вчасно втрутилися, — він поглянув на Синьозірку, — може, й не втратили б Падуболистку…

Хутро на шиї Синьозірки настовбурчилося.

— Падуболистка вирішила для себе, як чинити. Молоді коти мають жити своїм життям. Ніхто за них цього не зробить.

— Так, але ми можемо спрямовувати їх, — нявкнула Плямолистка. — Я згодна із Жовтоіклою. Думаю, ми повинні надіслати знак.

— Я бачу, що ви все вирішили, — зітхнула Синьозірка. Хутро на шиї стало на місце. — Нехай так, робіть що хочете.

— Я надішлю Знамення. — Жовтоікла схилила голову; і на якусь мить за сплутаною шертю та грубими манерами інші коти побачили глубоку мудрість колишньої медикішки. — Знамення Зореклану.

— То котрому з котів ти його надішлеш? — запитала Синьозірка. — Левожарові чи Сойкоперові?

Помаранчевий погляд Жовтоіклої засяяв тихим світлом, коли вона повернулася до колишньої провідниці Клану.

— Ні тому й ні тому, — нявкнула вона. — Я пошлю його Першому з Трьох.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Повний місяць плив у безхмарному небі, на острів відкидалися густі чорні тіні. Гарячий вітерець шелестів листям Великого Дуба. Левожар, затиснутий між Карохвісткою і Сіросмугом, відчув, що йому забракло повітря.

— І хто сказав, що вночі прохолодніше? — пробурчав він.

— Еге ж, — зітхнув Сіросмуг, який незручно горзався на сухій запиленій землі. — Цей сезон дедалі спекотніший. Я навіть не пам’ятаю, коли востаннє падав дощ.

Левожар витягнувся, намагаючись розгледіти поверх голів інших котів свого брата Сойкопера, який сидів із медикотами. Однозір щойно повідомив про смерть Короморда, і Борелап, єдиний медикіт, який залишився у Вітряному Клані, дуже нервував, адже вперше самостійно представляв свій Клан.

— Сойкопер каже, що Зоряний Клан нічого не сказав йому про посуху, — нявкнув Сіросмугові Левожар. — Цікаво, чи хтось з інших медикотів…

Він замовк, тому що Вогнезір, провідник Громового Клану, який доти сидів на гілці, чекаючи своєї черги промовляти, нарешті звівся на лапи. Провідниця Річкового Клану Леопардозірка поглядала на нього з нижньої гілки. На розгіллі, на кілька хвостів вище, сидів Однозір, провідник Вітряного Клану. А провідник Тіньового Клану Чорнозір приховався серед купчастого листя просто над ним, і його було помітно лише за блиском очей.

— Як і решта Кланів, Громовий Клан потерпає від спеки, — заговорив Вогнезір. — Але попри це ми даємо собі раду. Двоє наших учнів стали вояками й дістали свої вояцькі імена: Жабокрок і Ружопелюстка.

Левожар схопився на лапи.

— Жабокрок! Ружопелюстка! — заревів він.

Решта Громового Клану приєдналася до нього разом із кількома котами з Вітряного та Тіньового Кланів, хоча Левожар помітив, що вояки Річкового Клану мовчать і позирають на них із ворожістю в очах.

«Що то за мишача холера їх ухопила?» — дивувався він. Якщо цілий Клан відмовлявся вітати нового вояка на Зборищі, це вважали ганьбою. Кіт смикнув вухами. Він не подарує їм цього, особливо тоді, коли їхня провідниця Леопардозірка оголосить про нові призначення в Річковому Клані.

Двоє нових вояків Громового Клану збентежено похилили голови, дарма що очі в них знову заяскрилися, коли їх стали вітати інші Клани. Хмарохвіст, колишній виховник Жабокрока, аж роздувався від пихи, тоді як Вивіркострибка, наставниця Ружопелюстки, дивилася на молодих вояків очима, які блищали від сліз.

— Дива та й годі: Вогнезір знову дозволив Вивіркострибці бути виховницею, — пробуркотів собі під ніс Левожар. — А надто після того, як вона набрехала всім, що ми її діти.

— Вогнезір знає, що робить, — відповів Сіросмуг.

Левожар здригнувся, коли зрозумів, що сірий вояк почув його бурмотіння.

— Він довіряє Вивіркострибці й хоче довести кожному в Громовому Клані, що вона вправна воячка й цінна для свого Клану, — провадив сірий кіт.

— Авжеж, ти маєш слушність, — сумно кліпнув очима Левожар.

Колись він дуже любив і шанував Вивіркострибку, вважав її своєю матір’ю, але тепер, дивлячись на неї, відчував холод і порожнечу. Вона зрадила його та весь Клан надто ганебно, щоб це пробачити. Чи він усе ж таки помилявся?

— Ви закінчили? — Леопардозірка перекричала останні вітальні вигуки та звелася на лапи, пильно дивлячись на Вогнезора. — Ще має звітувати Річковий Клан.

Вогнезір люб’язно нахилив голову до провідниці Річкового Клану, відступив назад і знову сів, обгорнувши лапи хвостом:

— Слухаємо тебе, Леопардозірко.

Провідниця Річкового Клану була останньою, кому дали слово. Левожар бачив, як смикався з нетерплячки її хвіст, поки звітували інші провідники. Тепер вона зиркала навсібіч на котів, котрі юрмилися на галявині, а шерсть на її шиї люто настовбурчилася.

— Браконьєри! — прошипіла вона.

— Що таке? — Левожар схопився на лапи, його переляканий вигук загубився в галасі, коли інші коти з Громового, Вітряного та Тіньового Кланів підскочили, протестуючи.

Леопардозірка витріщилася на них, вискаливши зуби. Навіть не намагалася вгамувати галас. Інстинктивно Левожар глянув угору, але там не було жодної хмаринки, що могла б заступити Місяць — отже, Зоряний Клан не виявляв аніякого гніву на обурливе звинувачення. «Ніби хтось з інших Кланів направду захоче вкрасти оту слизьку, смердючу рибу!» — здивовано подумав Левожар.

Він уперше помітив, як схудла провідниця Річкового Клану: здавалося, вона світить ребрами скрізь поцятковане хутро. Левожар озирнувся навколо та збагнув, що решта вояків Річкового Клану була така сама — навіть худорлявіша за Левожарових побратимів і вояків Тіньового Клану, ба й за котів Вітряного Клану, які зі своєї природи були кощавими, навіть коли їли донесхочу.

— Вони голодують… — пробурмотів Левожар.

— Ми всі помираємо з голоду, — відповів Сіросмуг.

Левожар зітхнув. Сірий вояк казав правду. У Громовому Клані вони були змушені полювати й тренуватися на світанку та в сутінках, поки не наставала денна спека. А днювали коти, згорнувшись калачиком і дрімаючи в благодатній тіні біля підніжжя кам’яної западини. Увесь цей час між Кланами панував мир, попри те що Левожар підозрював: це лише тому, що всі були надто слабкі, щоб битися. Окрім того, через посуху жоден Клан не мав дичини, за яку варто було боротися.

Вогнезір знову став на лапи й підійняв хвіст, закликаючи до тиші. Ґвалт поступово стихнув, і коти посідали, сердито поглядаючи на провідницю Річкового Клану.

— Я впевнений, що в тебе є вагома причина звинувачувати нас усіх, — нявкнув він, коли його стало чутно. — Хочеш пояснити?

Леопардозірка хльоснула хвостом.

— Ви всі тягаєте рибу з озера, — прогарчала вона. — А ця риба належить Річковому Кланові.

— Ні, не належить, — заперечив Чорнозір, висунувши голову з-під листя. — Озеро межує з усіма нашими територіями. Ми маємо таке саме право на рибу, як і ви.

— А зараз і поготів, — додав Однозір. — Ми всі страждаємо від посухи. Здобичі мало на всіх наших теренах. Якщо не їстимемо рибу, то помремо з голоду.

Левожар здивовано витріщився на двох провідників. Чи справді вояки Тіньового й Вітряного Кланів такі голодні, що ладні були їсти оту рибу? Мабуть, усе геть погано.

— Але це нам дуже шкодить, — наполягала Леопардозірка. — Члени Річкового Клану, на відміну від вас, харчуються лише рибою, тож уся риба має належати нам.

— Годі грати вар’ята! — Вивіркострибка підскочила на лапи, люто стукаючи по землі пухнастим рудим хвостом. — Ти стверджуєш, що вояки Річкового Клану нічого не можуть їсти, окрім риби? Тож ти визнаєш, буцімто твої вояки такі безкебетні, що навіть мишу зловити не можуть?

— Вивіркострибко! — владно сказав Ожинокіготь, воєвода Громового Клану, піднявшись із кореня дуба, де сидів разом з іншими воєводами. Його голос був холодно ввічливим. — Тобі слова не давали. А втім, — додав воєвода, дивлячись на Леопардозірку, — вона має рацію.

Левожар здригнувся через тон Ожинокігтя, але вочевидь відчув крихту співчуття до Вивіркострибки, коли та слухняно сіла на місце, схиливши голову, наче новачка, якій виховник на виду в усіх завдав прочуханки. Навіть шість повень по тому Ожинокіготь не пробачив колишній подружці брехні. Річ у тому, що вона забрала до себе та виховала кошенят своєї сестри Листоплесої, а Ожинокігтеві сказала, що це їхні з ним діти. Левожар досі відчував приголомшення, коли згадував, що Ожинокіготь і Вивіркострибка не справжні його батьки. Він із братом Сойкопером були синами колишньої медикішки Громового Клану Листоплесої і вояка Вітряного Клану Воронокрила. Відколи правда вийшла назовні, Ожинокіготь і Вивіркострибка майже не розмовляли одне з одним, і Ожинокіготь, дарма що ніколи не мстився Вивіркострибці, не давав найскладніших завдань та не доручав найнебезпечніших патрулів, проте дбав про те, щоб їхні шляхи ніколи не перетиналися.

Те, що Вивіркострибка напустила на всіх ману, і так було пропащим ділом. Але геть усе пішло шкереберть, коли вона зізналася в тому, що вчинила. Кішка відкрилася Золошубові, коли відчайдушно спробувала врятувати малюків від його вбивчої люті. Золошуб дуже ревнував її і не міг пробачити, що вона віддала перевагу Ожинокігтеві за кілька повень до того, як народилися Левожар, його брат Сойкопер і сестра Падуболистка. Згодом Падуболистка вбила Золошуба, щоб не дати йому розкрити на Зборищі цю таємницю, але правда однаково тепер як на долоні. А потім Падуболистка зникла, наче її лизень злизав. Подейкували, вона хотіла втекти через тунелі, щоб розпочати нове життя, але втрапила під обвал. Тепер братам довелося визнати, що вони належать до обох Кланів і що їхній батько, Воронокрил, не хоче мати з ними нічого спільного. До того ж дехто з його Клану досі зиркав на них зизом, від чого шкура Левожара іскрилася від люті. «Ніби ми аж раптом зрадимо Клан лише через те, що дізналися, що наш батько — вояк Вітряного Клану! — міркував він. — Наче ми самі схотіли б жити з тими сухорлявими кроликами!»

Левожар спостерігав за Сойкопером, гадаючи, чи той думає про те саме, що й він. Блакитні невидючі очі сліпого брата були звернені до Ожинокігтя, вуха його були нашорошені, але важко було втямити, що коїлось у нього в голові. Левожар полегшено відзначив, що решта котів, здавалося, зосереджені на словах Леопардозірки й не звернули уваги на пересварку між Ожинокігтем і Вивіркострибкою.

— Риба в озері належить Річковому Кланові, — провадила Леопардозірка тонким і високим голосом, наче вітер дув крізь очерет. — Кожен кіт, який спробує на неї зазіхнути, відчує на собі наші кігті. Відтепер я даю вказівку прикордонним патрулям охороняти прибережні території з усіх боків озера.

— Ти не маєш права так чинити! — Чорнозір плечем відсунув від себе листя й зістрибнув на нижчу гілку, звідки міг грізно дивитися на Леопардозірку. — Прибережні території ніколи не належали до озера.

Левожар уявив собі те озеро. Колись його хвилі м’яко плескались об береги. Береги ці майже цілком поросли травою, тільки де-не-де було видно вузькі смужки піску й гальки. А тепер озеро дуже пересохло. І невелика калюжа в його центрі була оточена широким ореолом багнюки, яка висихала й тріскалася на безжальному зеленому сонці. Леопардозірка напевно не цю багнюку мала на увазі, коли говорила про прибережні території, на які претендує її Клан.

— Якщо будь-які патрулі Річкового Клану вторгнуться на нашу територію, — гаркнув Однозір, вискалюючи зуби, — нехай нарікають на себе.

— Леопардозірко, послухай. — Левожар бачив, що Вогнезір намагався зберігати спокій, хоча хутро на його шиї та плечах стало пушитися. — Якщо ти отак продовжуватимеш, то спричиниш війну між Кланами. Багато котів постраждає. Ми й так маємо купу проблем, а тут ще й це!

— Вогнезір правий, — прошепотіла Карохвістка Левожарові на вухо. — Треба намагатися допомагати одне одному, а не розпушувати шерсть, провокуючи бійку.

Леопардозірка присіла на задні лапи, безмовно загарчавши й висунувши кігті, наче хотіла стрибнути на інших ватажків.

«І це під час перемир’я? — подумав Левожар, розширивши очі від жаху. — Провідник Клану нападає на Зборищі на інших котів? Де ви таке бачили?»

Вогнезір напружився, готуючись протистояти, якщо Леопардозірка кинеться на нього. Натомість вона з лютим шипінням стрибнула на землю, закликаючи своїх вояків зібратися навколо неї.

— Тримайтеся якнайдалі від нашої риби! — відрубала вона й стала продиратись крізь кущі, які оточували галявину, до дерев’яного мосту, щоб піти з острова.

Члени її Клану рушили слідом, кидаючи ворожі погляди на інших котів, коли проходили повз них.

Коли вони пішли, залунало шепотіння: коти обговорювали те, що сталося, та робили якісь припущення, аж поки не пролунав голос Вогнезора, який перекрив той шум:

— Зборище добігає кінця! Ми повинні повернутися на наші території до наступної повні. Хай Зореклан освітлює наші шляхи!

* * *

Левожар простував за провідником разом із рештою котів Громового Клану, які рушили вздовж краю озера до своєї території. Воду ледве видно, було помітно лише сріблясте виблискування вдалечині — то бліде місячне світло відбивалося від поверхні бруду, що висихав. Левожар зморщив носа, відчувши запах гнилої риби. «Коли ця риба така смердюча, то хай Річковий Клан їсть її сам», — подумав він.

Попереду нього поряд із Вогнезором плентався Ожинокіготь, а з другого боку від провідника прямували Порохошуб і Папоротехмарка.

— Що робитимемо? — запитав воєвода. — Леопардозірка розставить свої патрулі. Як мусимо вчинити, якщо побачимо їх на нашій території?

Вогнезір смикнув вухами.

— Маємо поставитись до цього обачно, — нявкнув провідник. — Чи вважати нашою територією оголене дно озера? Нам це й на гадку ніколи не спадало, доки воно було вкрите водою.

Порохошуб пирхнув.

— Якщо суша межує з нашою територією, то тепер вона наша. Річковий Клан не має права там полювати чи патрулювати.

— Але вони такі голодні на вигляд, — тихо нявкнула Папоротехмарка. — І Громовий Клан ніколи не полював у тому озері. Хіба ми не можемо дозволити їм надалі їсти ту рибу самим?

Порохошуб на мить торкнувся носом вуха своєї подруги.

— У нас так само мало дичини, — нагадав він.

— Ми не нападатимемо на вояків Річкового Клану, — вирішив Вогнезір. — Ну, якщо тільки вони не зайдуть на територію Громового Клану в межах наших міток — за три хвости завдальшки від берега, як ми й домовлялися, коли прийшли сюди. Ожинокігтю, перекажи це завтра патрулю, перш ніж він вирушить.

— Авжеж, Вогнезоре, — відповів воєвода.

Левожар відчував нервове поколювання під шкурою. Незважаючи на те, що він поважав думку Вогнезора, адже той був провідником, глибоко в душі молодий кіт не був упевнений, що цього разу ватаг здобувся на правильне рішення. «Річковий Клан може вважати нас слабаками, якщо ми дозволимо йому вештатися на нашому боці озера», — подумав він.

Хтось доторкнувся до нього хвостом. Від несподіванки Левожар підстрибнув навшпиньки, озирнувся й побачив, що його наздогнав Сойкопер.

— У голові Леопардозірки горобці цвірінькають, — заявив брат. — Їй це так не минеться. Рано чи пізно коти поб’ються.

— Атож, — погодився Левожар і, подумавши, додав: — Я чув, деякі коти з Тіньового Клану подейкували на Зборищі, що Леопардозірка нещодавно втратила два своїх життя. Це правда?

Сойкопер коротко кивнув йому:

— Саме так.

— Вона жодного разу про це не згадала, — задумливо нявкнув Левожар.

Брат зупинився, кинувши на нього такий проникливий погляд, аж Левожарові було годі повірити, що блискучі світло-блакитні братові очі нічого не бачать.

— Покрути мозком, Левожаре. Хто таке бачив, щоб провідники оголошували, що втратили життя? Це змусить їх мати вразливий вигляд. Котам не обов’язково треба знати, скільки життів залишилося в їхнього ватага.

— Можливо, твоя правда, — визнав Левожар.

— Одне життя Леопардозірка втратила через те, що подряпалася шипом, а рана загноїлася. А друге через якусь пропасницю, що її вона підхопила відразу після того. Леопардозірка відчувала жахливу спрагу та слабкість. Їй було так зле, що вона навіть не могла дійти до струмка, щоб напитися.

— Тобі все це розповіли Мільгокрила та Вербояса? — спитав Левожар, який здогадувався, що медикоти й медикішки довіряють одне одному, попри суперництво між Кланами, через яке вояки зазвичай остерігаються бовкнути зайвого.

— Байдуже, як я дізнався, — відповів Сойкопер. — Знаю та й квит.

Левожара всипало морозом. Звісно, він був свідомий того, що Сойкоперові феноменальні здібності походять із пророцтва, але його однаково лякало, що брат торував собі стежки, якими ніколи не ступав жоден, навіть медикіт. Сойкопер знав багато з того, про що ніколи не казали вголос. На це неспроможні були навіть коти Зоряного Клану. Ба більше, він міг входити в сни інших котів і дізнаватися їхні найпотаємніші таємниці.

— Я припускаю, саме тому Леопардозірка й встряла в оту халепу з рибою, — сказав Левожар, намагаючись не думати про братові здібності. — Бо хоче довести своєму Кланові, що вона й нині могутня кішка.

— Вона збилася з плигу, — категорично заявив Сойкопер. — Адже має знати, що не може примусити інші Клани танцювати, як вона скаже. Зрештою, котам Річкового Клану так буде гірше, ніж якби вони просто намагалися дати собі раду на власній території під час посухи, як усі ми.

Вони наближалися до струмка, що слугував кордоном між Вітряним і Громовим Кланами. Потік, який до початку зеленлисту з гучним ревінням стрімко падав до озера, тепер був завбільшки з вузесенький струмочок із зеленуватим слизом. Коти легко перестрибнули цей потічок, і Левожар зітхнув із полегшею, занурившись у зарості знайомих кущів на своїй території.

— Можливо, усе минеться, — з надією нявкнув він. — Леопардозірка може схаменутися, подумавши над тим, що їй сказали на Зборищі інші провідники.

Сойкопер зневажливо пирхнув:

— Радше рак на дуба вилізе та й свисне, ніж Леопардозірка відступиться. Ні, Левожаре, єдиний наш порятунок — це знову повнісіньке озеро.

* * *

Левожар пробирався крізь довгу соковиту траву, щоразу занурюючи лапи у воду. Прохолодний вітерець тріпав його хутро. Будь-якої миті він міг опустити голову й пити досхочу, вгамовуючи спрагу, що пекла його зсередини, мов кропива.

З очерету вискочила полівка, але не встиг Левожар стрибнути на неї, як щось тверде штовхнуло його в бік. Він прокинувся у своєму гнізді у вояцькому кублі, а над ним стояв Хмарохвіст. Хутро його було липким, а повітря пахнуло пилом.

— Прокидайся, — нявкнув кіт, ще раз штовхнувши Левожара. — Чи ти спанько?

— На якої мишачої холери? — жалібно сказав Левожар. — Я бачив такий чудовий сон…

— А тепер навіч ти зможеш вирушити в чудовий водний патруль.

Звісно, це Левожарові не сподобалося. Струмки, що живили озеро, висохли, тож єдиним джерелом води був неглибокий солонуватий ставок посеред озерного споду. Патрулі спускалися туди кілька разів на день, щоб набрати води для Клану. І це окрім їхніх звичайних полювання та патрулювання! Тому годі дивуватися, що ночі зеленлиста воякам здавалися коротшими, ніж усякі інші. Кожен кіт не відчував лап під собою через додаткові обов’язки.

Левожар широко роззявив пащу й позіхнув.

— Гаразд, гаразд. Іду вже.

Слідом за Хмарохвостом він вийшов із кубла, струшуючи з себе шматки моху. Срібносмуга була бліда від перших порухів світанку, і, дарма що сонце ще не зійшло, повітря віяло гарячим і важким. Левожар подумки застогнав, коли уявив іще один сухий, пекучий день.

Ліщинохвоста зі своєю новачкою Цвітолапкою, а також Бубконіс і Кригохмара сиділи поза межами кубла. Вони звелися на лапи, коли до них підійшли Хмарохвіст і Левожар. Нікого з цих котів не було минулої ночі на Зборищі, проте Левожар зрозумів за напруженими обличчями, що всі вони вже знають про погрози Леопардозірки.

— Ходімо. — І Хмарохвіст помахав хвостом у бік тернового тунелю.

Коли Левожар простував лісом за білим вояком, то випадково почув, як Бубконіс вихваляється Кригохмарі:

— Краще Річковому Кланові не задиратися з нами, коли дійдемо до озера. Я навчу всякого кота триматися мене чимдалі!

Кригохмара пробубоніла щось у відповідь, утім Левожар не почув, що саме. «Бубконіс вважає себе здоров’ягою, — міркував він. — Але зараз, коли кожному з нас несила битися, шукати собі приключок на хвіст просто безглуздо».

Хмарохвіст відвів патруль до підніжжя величезного дуба й наказав котам зібрати пучки моху, щоб потім намочити його в озері. Добре, що Бубконіс із повним ротом, набитим пухнастими зеленими клаптями, не міг далі виставляти себе перед Кригохмарою фантастичним вояком.

Коли всі підійшли до озера, Хмарохвіст ненадовго зупинився на краю, дивлячись на дно. З берега воно здавалося сухим і запиленим, посіченим зубчастими поперечними тріщинами. Лише середина виблискувала в блідому світанку. Левожар уважно вдивлявся вперед, намагаючись з’ясувати, де закінчується мул і починається вода; аж тут зауважив далеко посеред багнюки крихітні силуети чотирьох котів. Він відклав набік свій жмут моху й покуштував повітря — до нього долинув слабкий запах котів Річкового Клану, змішаний зі знайомим запахом мертвої риби.

— А тепер слухайте мене, — повів Хмарохвіст, відкладаючи набік свій мох. — Річковий Клан не може заперечувати проти того, щоб ми брали воду, а Вогнезір уже дав зрозуміти, що не хоче жодних бійок. Ти втямив це, Бубконосе? — і він суворо зиркнув на молодшого вояка.

Бубконіс знехотя кивнув.

— Харасд, — невиразно пробурмотів він ротом, повним моху.

— Сподіваюся, що ти цього не забудеш! — Хмарохвіст востаннє грізно зиркнув на кота й повів свій патруль через багнюку до далекого озера.

Поверхня мулу спочатку була твердою, але по мірі того, як патруль наближався до води, Левожар помітив, що його лапи щокроку занурюються дедалі глибше.

— Це огидно, — бубонів він, намагаючись струснути з лап блідо-коричневі краплі, але його слова приглушав мох. — Я ніколи не зможу змити це багно.

Коли вони підійшли до крайки води, він побачив, що коти Річкового Клану зібралися разом і чекають на них, заступаючи шлях: Шуваровус, Сіромячка, а також Видросерда та її новах Чмихолап. Усі були на вигляд схудлими й виснаженими, але очі блищали ворожнечею, а хутро щетинилося, наче вони збиралися кинутися в бій за кілька мишачих хвостиків.

Шуваровус ступив уперед.

— Ви хіба забули, що Леопардозірка сказала вам учора ввечері на Зборищі? — виклично кинув він. — Риба в озері належить Річковому Кланові!

— Ми тут не для того, щоб ловити рибу, — спокійно відповів Хмарохвіст, виплюнувши мох. — Ми хочемо лише набрати води. Ти ж не збираєшся нам у цьому відмовити?

— Хіба на вашій території немає струмків? — запитав Шуваровус.

— Струмки висохли, як тобі це чудово відомо. — Левожар побачив, як кінчик хвоста у Хмарохвоста роздратовано сіпнувся, коли той відповів; білому котові було важко контролювати свою запальну вдачу. — Нам потрібна вода з озера.

— І ми візьмемо її, подобається тобі це чи ні, — додав Бубконіс, випльовуючи мох і погрозливо ступаючи крок уперед.

Чотири коти Річкового Клану висунули кігті.

— Це наше озеро, — прошипіла Видросерда.

Очі Цвітолапки нажахано розширились, і Ліщинохвоста ступила вперед, затуляючи спиною новачку. Левожар підібрався та оголив кігті, ладний будь-якої миті стрибнути.

Хмарохвіст обернувся й огледів свій патруль.

— Візьми язик на гаплик! — наказав він Бубконосові.

— І ти дозволиш їм отак із нами розмовляти? — вигукнув Бубконіс. — Може, ти їх і боїшся, але я — ні!

Хмарохвіст ступив уперед та зустрівся носом до носа з молодшим вояком, очі його були схожі на шматочки льоду.

— Ще одне слово, і я тобі загадаю витягати кліщів у старійшин аж до наступної повні!

Левожар відчув, як його під шерстю наче памороззю обсипало. Хмарохвіст у свої найліпші часи був задиристим котом, утім Левожар ніколи не бачив, щоб той так лютував на одного з побратимів із Клану. Здавалося, водозбір бачився Хмарохвостові найважливішою справою у світі — можливо, так і було, адже його Клан ослабнув від спраги та безсилів далі. Левожер спитав себе, що станеться, якщо Річковому Кланові вдасться перешкодити іншим Кланам наблизитися до води. Невже три із чотирьох Кланів просто вимруть?

Не чекаючи відповіді Бубконоса, Хмарохвіст розвернувся й знову озвався до котів Річкового Клану.

— Перепрошую за свого вояка, — нявкнув він. Голос його тремтів від напруження. Левожар усвідомлював, яких зусиль він докладає, щоб залишатися чемним. — Мені здається, що йому сонце напекло голову. Особисто я був би вам щиро вдячний, якби ви дозволили нам набрати води.

На якийсь удар серця Шуваровус затихнув. Левожар відчув, як сверблять лапи від нестерпного бажання стрибнути в бійку. Хмарохвіст попередив їх: вони надто слабкі, щоб битися, таж він не знав, що Левожар був одним із Трьох і мав дар брати участь у найзапекліших битвах, не зазнаючи жодної подряпини. «Але ж у нас вдосталь проблем і без того, щоб ми тут усі перебилися», — подумав він, намагаючись себе опанувати.

Нарешті Шуваровус відступив, даючи решті свого патруля знак хвостом вчинити так само.

— Беріть воду, але не рибу, — гаркнув він.

«Таж ми тут не заради риби. Скільки маємо тобі це торочити?» — подумав Левожар.

— Красно дякую! — І Хмарохвіст підійшов до краю води.

Левожар пішов слідом, відчуваючи шкірою ворожі погляди котів Річкового Клану, які спостерігали за кожним його рухом. У ньому знову стала закипати лють. «Це ж просто дурість! — міркував собі кіт. — Чи вони гадають, що я тут, аби пачкарювати, тому виноситиму рибу просто під шкурою?»

Він бачив, що побратими теж сердяться. Кінчик хвоста у Хмарохвоста посмикувався, а очі Бубконоса знай спалахували, хоча йому вистачило тями припнути язика. Шерсть котів щетинилася, і вони, проходячи повз котів Річкового Клану, поглядали на них через плече кривим оком.

Левожар змочив свій мох в озерній воді та й сам відпив кілька ковтків. Тепла вода з присмаком землі та водоростей ледве втамувала його спрагу. Він змушував себе ковтати, дарма що здригався щоразу, коли рідина разом із піском протікала його горлянкою. Сонце зійшло, його різкі промені осяяли верхівки дерев, і від одного обрію до другого не було жодного натяку на хмарку.

«Скільки ще ми так протримаємся?» — подумав молодий вояк.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Сойкопер перебирав трави в глибині кубла медикотів у печері-сховищі. Листя та стебла здавалися сухими й хрусткими, а їх запах був затхлим. «Мені вкрай треба запастися листям, — міркував він. — Але ж як це зробити, коли немає свіжої порослі?»

Відповідальність через те, що він єдиний медикіт у Громовому Клані, тиснула каменем. Зі смутком тепер пригадував, як колись бурчав на Листоплесу через те, що вона знай давала йому вказівки. Тепер-то йому кортіло, щоб ця кішка ніколи не переходила жити до вояцького кубла. Листоплеса облишила посаду медикішки, коли всі дізналися, що вона народила кошенят. Сойкопер зітхнув. То й що з того, що в неї народилися кошенята? Хіба через це вона може втратити знання про трави й про те, як лікувати поранених котів?

Йому болісно було згадувати, що відбулося, коли кілька днів тому Тернолапка вихорцем увірвалася до табору й зупинилася перед кублом.

— Сойкопере! — задихалася вона. — Біжи вітром! Вогнезіра поранено!

— Що? Де?

— Його дістала лисиця! — Голос молодої новачки тремтів від страху. — На кордоні з Тіньовим Кланом, біля мертвого дерева.

— Гаразд, я йду. — Сойкопер був настраханий, але змусив себе говорити впевнено. — Іди, знайди тим часом Листоплесу і скажи їй.

Тернолапка здивовано зойкнула, але Сойкопер не мав часу запитати, чому. Схопивши кілька стебел хвоща, він помчав через терновий тунель і попрямував до кордону Тіньового Клану. Аж тоді згадав, що Листоплеса більше не медикішка.

Запах крові свого провідника він відчув раніше, ніж устиг дістатися мертвого дерева. Вогнезір лежав на боці серед купи папороті, його дихання було різким і поверхневим. Піскошторма та Сіросмуг сиділи над ним.

— Слава Зоряному Клану! — вигукнула Піскошторма, коли Сойкопер підбіг до них. — Вогнезоре, Сойкопер уже тут. Просто тримайся.

— Що сталося? — спитав Сойкопер, обережно проводячи лапами по боці Вогнезора.

Йому похололо в животі, коли він виявив довгу рану, з якої досі поштовхами виходила кров.

— Ми патрулювали, і на нас вискочила лисиця, — відповів Сіросмуг. — Нам вдалося її прогнати, але… — Його голос став хрипким.

— Знайди павутиння, — наказав Сойкопер. Він став жувати хвощ, щоб зробити примочку. «Де Листоплеса? — запитував він себе у відчаї. — Я не знаю, чи правильно лікую провідника».

Він притиснув примочку до рани на боці, прив’язавши її павутинням, яке Сіросмуг тицьнув йому в лапи, але, ще не закінчивши, почув, як Вогнезорове дихання чимдалі вповільнювалося, поки нарешті не зупинилося.

— Він втрачає життя, — прошепотіла Піскошторма.

Сойкопер заціпеніло далі кріпив примочку до рани, щоб Вогнезір, коли отямиться, не втратив більше крові. Здавалося, час неприродно розтягнувся, і Сойкоперові в голові завернуло, коли він намагався полічити, скільки життів залишилось у провідника.

«То ж було не останнє його життя, чи не так? Цього не може бути!» — перелякано думав він.

Він майже втратив надію, аж тут Вогнезір закашлявся, його дихання відновилося, і провідник звів голову.

— Дякую, Сойкопере, — нявкнув він слабким голосом. — Не переймайся. За кілька секунд зі мною все буде гаразд.

А проте, коли Вогнезір уже повертався до табору, спираючись на плече Сіросмуга та в супроводі Шипокігтя й нажаханої Піскоштормої, Сойкопер гибів від почуття провини: «Я не зміг нічого вдіяти без допомоги Листоплесої, а її тут не було». Його колишня виховниця так і не з’явилася, аж поки вони не дійшли до кам’яної западини. Вона полювала на кордоні Вітряного Клану, і Тернолапка весь цей час її шукала.

— Ти зробив усе можливе, — заспокоювала Сойкопера старша кішка, коли він розповів їй, що сталося. — Іноді це все, що ми можемо зробити.

Але Сойкопера це не переконало: він знав, що Листоплеса врятувала б Вогнезора, якби була там.

«Мій провідник втратив через мене життя, — гірко сказав він собі. — Який із мене медикіт?»

Він закінчив перебирати трави, набрав повний рот якобеї та рушив до кубла старійшин. Коли пірнув під крайні гілки ліщинового куща, то побачив Мишошубку, яка згорнулася біля стовбура калачиком і тихенько хропіла. Далі Довгохвіст і старий самітник Мурко сиділи пліч-о-пліч у тіні скелястої стіни.

— Тож цей борсук, бач, наживав собі клопоту, і я вистежив його… — Мурко урвався, коли Сойкопер увійшов до кубла. — Вітаю, юначе! Як ся маєш?

— Я вам приніс трави. — Сойкопер виплюнув стебла якобеї та акуратно розділив їх на три частини. — Це якобея, вона підтримає ваші сили.

Він не міг бачити, але почув свистяче Муркове дихання, коли старий самітник підійшов і відштовхнув трави лапою.

— Якби ж то так! Як на мене, це скидається на якусь дурню!

— Байдуже, на що це скидається, — прошипів Сойкопер і сердито заскреготів зубами. — Просто візьми та з’їж. І ти теж, Довгохвосте.

— Що ж. — Сліпий старійшина підійшов і злизав трави. — Ну ж бо, Мурко, — нявкнув він, коли проковтнув. — Ти й сам знаєш, що вони дадуть тобі пожиток. — Голос його був хрипким, а кроки невпевненими. Кожна шерстинка на Сойкоперовій шкурі тремтіла від тривоги. Весь Клан був голодний і спраглий, але Довгохвіст, здавалося, особливо потерпав. Сойкопер підозрював, що старий віддавав Мишошубці свою частку води та їжі.

«Треба буде розпитати про це Мурка, коли залишимося сам-на-сам», — подумав він.

Мурко недовірливо крякнув, але Сойкопер почув, як той жує якобею.

— На смак просто гидота, — поскаржився старий самітник.

Сойкопер підібрав решту стеблинок і поплентався до Мишошубки. Стара вже прокинулася, розбуджена голосами.

— І чого тобі треба? — накинулася вона на медикота. — Хіба пристойна кішка не може спокійно поспати?

Вона розмовляла так само роздратовано, як завжди, і це запевнило Сойкопера, що принаймні їй вдається давати собі раду цими страшними спекотними днями. Коли Мишошубка розмовлятиме чемно й мило, отоді варто справді захвилюватися!

— Якобея, — нявкнув Сойкопер. — Мусиш це з’їсти.

Мишошубка зітхнула.

— Ти ж не відчепишся від мене, аж доки я не з’їм. Ну гаразд, я з’їм, а ти мені тим часом розкажеш, що було на Зборищі минулої ночі.

Сойкопер дочекався, поки літня кішка стала гризти трави, а потім заходився розповідати про Зборище.

— Що? — Мишошубка вдавилася листком якобеї, коли Сойкопер дійшов до того місця, де Леопардозірка оголосила своїми озеро та всеньку рибу. — Хто ж таке робить?

Сойкопер знизав плечима.

— Вона зробила. Сказала, що Річковому Кланові має дістатися вся риба, тому що його коти не можуть їсти іншу дичину.

— І Зоряний Клан дозволив, щоб їй так просто все минулося? — прошипіла Мишошубка. — Хмари не заступили Місяць?

— Саме так. Якби це сталося, Зборище розійшлося б.

— Що собі думають наші пращури-вояки? — гаркнула Мишошубка. — Як вони могли стояти осторонь і дозволити тій коростявій кішці вирішити, що інші Клани не можуть користуватись озером?

Сойкопер не міг їй відповісти. Він не отримував жодних знаків від Зоряного Клану, аж відколи настала спекотна погода. «Листоплеса вже напевно одержала б передвістя від Зоряного Клану, — подумав медикіт. — Вони сказали б їй, що робити, аби допомогти побратимам».

Залишивши Мишошубку похмуро собі бурмотіти над рештками якобеї, Сойкопер вибрався з кубла старійшин і попрямував на галявину. Проходячи повз новацьке кубло, він потягнув носом повітря. Нехай медикіт нічого не бачив, але ж за запахом безпомилково міг відчути, що там відбувалася якась чудасія. Яка саме, не міг збагнути, і це його дратувало.

Він пройшов до кубла й просунув голову крізь папороть, що затуляла вхід. Почув приглушений шепіт і шурхіт серед моху й папороті новацького кубла.

— Голубко! Плющинко! — гаркнув Сойкопер. — Нумо геть звідтіля! Вам туди не можна, бо ви ще не новачки.

Двійко зовсім юних кішечок вибігли з кубла. Ледве стримуючи хихотіння, вони зупинилися біля Сойкопера та струсили шматочки моху зі свого хутра.

— Ми тільки роздивлялися! — виправдовувалась Голубка. — Завтра-позавтра ми станемо новачками, тому хотіли вибрати хороші місця для наших нових гніздечок.

— Щоб спати пліч-о-пліч, — додала Плющинка. — Ми збираємося тренуватися разом.

— Еге ж, — нявкнула Голубка. — І патрулюватимемо теж разом.

Сойкопер пирхнув, не знаючи, гніватися йому чи сміятися.

— Щось ви замріялись, малі. Старші новаки покажуть вам, де спати. А ваші виховники пояснять, коли та з ким іти патрулювати.

Кішки помовчали кілька ударів серця. Відтак Голубка заявила:

— Та байдуже! Нумо, Плющинко, гайда зізнаймося Білокрилій, що ми були в новацькому кублі!

Сойкопер постояв, поки вони пухнастими кульками котилися до ясел. Йому стало тісно в грудях, коли він згадав, як сам був кошеням і вірив, що має за мати Вивіркострибку, якою пишався. Тепер він знав, що його справжня мати Листоплеса.

Як-то кажуть, про вовка промовка. Аж тут до нього долинув запах матері, і медикіт зрозумів, що вона саме вийшла з тернового тунелю разом з іншими котами мисливського патруля. Принюхавшись, Сойкопер збагнув, що Порохошуб, Орлякошуб і навіть новак Джмільолап несуть свіжу дичину, тільки Листоплеса нічого не вполювала.

Губи Сойкопера скривились у презирливій посмішці. «Вона годна ловити лише бліх! — подумав він. — Позаяк вона медикішка, а не воячка. Мала б залишитися та допомагати мені, а не намагатись уникати свого минулого життя, нехай навіть назовні вийшла всенька правда».

Він чув, як м’які лапи Листоплесої наближаються до нього, але не хотів до неї говорити. Відвернувся, дарма що відчув її смуток, коли кішка проходила повз. Не намагалася заговорити, але він міг уловити її самотність і смиренність так гостро, ніби вони були його власні. Вона просто відмовилася боротися.

Сойкопер також відчув, що між усіма котами в патрулі панувала ніяковість, ніби вони не знали, як тепер поводитися з Листоплесою. Вона так довго була їхньою медикішкою, якій вони безперечно довіряли, що не хотіли дорікати їй за те, що вона покохала кота з Вітряного Клану, — а втім, надалі ставитися до неї як до любої та відданої посестри їм теж було не до снаги.

Мисливський патруль став складати здобич на кагат свіжини. За ними з тернового тунелю вийшла Ясносерда. Сойкопер вловив смак деревію, який вона несла.

— Чудово, Ясносердо, — сказав він. — Я не був певен, чи ти щось знайдеш. У нас уже майже не залишилося трав.

— Біля старого гнізда Двоногів є кілька рослин, — пробурмотіла Ясносерда з набитим стеблами ротом, прямуючи до кубла медикота.

Багато сезонів тому колишня медикішка Попелюшка навчила Ясносерду основ використання трав і того, як лікувати незначні рани та хвороби. Відколи Сойкопер став єдиним медикотом Громового Клану, Ясносерда допомагала йому, збираючи трави та лікуючи прості травми. Він знав, що кішка ніколи не погодиться стати його ученицею — вона була старша за віком і віддана вояцькій справі, — але він був удячний за підтримку.

Крім того, йому ще не на часі було обирати учня. Для цього він був замолодим медикотом. Сойкопер відчував безліч повень, котрі чекали на нього попереду, стукотіли під його лапами, наче стародавні сліди, якими він ходив біля Місячного ставу. І, звісно, потрібно було ще виконати пророцтво, перш ніж настане його черга приєднатися до Зоряного Клану. «Має скластися Трійка… тих, хто тримає силу зірок у своїх лапах».

Сонце вже стояло високо над деревами та пекло так, що Сойкоперові здавалося, ніби його хутро палає. Він майже відчував запах диму!

Аж ось його ніс сіпнувся. Їдкий запах, що лоскотав ніздрі, справді був запахом диму. У кота від страху душа пішла у хвіст. На два удари серця він завмер, куштуючи повітря, і переконався, що запах лине з краю улоговини, зовсім близько до кубла старійшин.

— Горимо! — зойкнув Сойкопер, кидаючись на запах гару.

Але майже відразу зашпортався, бо Голубка, яка мчала на середину галявини, влетіла простісінько в нього.

— Пожежа! — скрикнула вона. — Клан горить!

Сойкопер був уражений тим, що вона так швидко відчула запах диму. Він завжди вважав, що його нюх найтонший у Клані! Але зараз не було часу про це думати. Він мав знайти вогнище й загасити його, поки полум’я не поширилося на решту табору.

Коли Сойкопер біг до куща ліщини, позаду почувся ще більший ґвалт. Він відчув запах Орлякошуба, який мчав поряд, і різко кинув:

— Витягни старійшин із їхнього кубла!

Рудий вояк повернув до входу. Сойкопер мчав далі повз кубло на запах диму. Наблизившись до кам’яної стіни, почув тріск полум’я. Кота накрило хвилею гарячого повітря, і він зупинився. Відчай через власну сліпоту охопив його — лютий, як вогонь. «Я ж бо не знаю, з якого боку зайти!» — розгублено подумав медикіт.

Зненацька інший кіт відштовхнув його плечем. Сойкопер уловив запах Сіросмуга, а просто за ним — Вогнезора й Вивіркострибки.

— Нам потрібна вода, — різко нявкнув провідник. — Сойкопере, знайди котів, нехай спустяться до озера.

— Це забере забагато часу! — скрикнув Сіросмуг. — Кидаймо пил у вогонь, хутко!

Сойкопер почув потужне шкрябання, але дим і полум’я не вщухали. Він обернувся був бігти, збираючись виконати наказ Вогнезора, коли почув, що кілька котів мчать до вогню.

— Хмарохвосте! Левожаре! — вигукнув Вогнезір. — Слава Зоряному Клану!

Коли його брат і кілька інших котів промайнули повз нього, Сойкопер відчув запах мокрого моху. Почулося гучне шипіння, і їдкий дим раптом значно посилився. Він став у горлі руба, і кіт відступив, кашляючи.

За кілька хвилин до нього приєднався Левожар.

— Вогонь наближався, — сказав він, засапавшись. — Якби ми забарилися, увесь табір міг би спалахнути.

— Ви впевнені, що вогонь погашено? — спитав Сойкопер, кліпаючи запеклими від диму очима.

— Вогнезір зараз-таки це перевіряє. — Левожар протяжно зітхнув. — А тепер, гадаю, нам доведеться піти набрати ще води. Я дуже сподіваюся, що коти Річкового Клану вже забралися звідти.

— Річкового Клану? — Сойкопер відчув, як на його шиї дибиться хутро.

— Коли ми прийшли по воду, там стояв патруль, — пояснив Левожар. — Нам мало не довелося битися за кілька ковтків. Якщо коти Річкового Клану досі там, вони достеменно не зрадіють, що ми повернулись. — Його голос охрипнув від злості. — Вони так на нас дивилися, ніби рахували кожну краплю!

Сойкопер, опустивши хвоста, стояв біля брата серед кіптявих залишків багаття. Навколо нього коти заходилися виносити з табору згарятину; різкий сморід спричинив новий напад кашлю.

«Чи не такий кінець чекає на Клани? — із сумним здивуванням подумав він. — Такий невідступний і розпачливий, такий гіркий і болісний?»

Левожар торкнувся носом Сойкоперового плеча, намагаючись розігнати його сум.

— Згадай, ми знову зберемося в Трійку, — прошепотів він. — Кошенята Вивіркострибки теж родичі Вогнезора.

Сойкопер знизав плечима:

— Як ми можемо бути в цьому впевнені? Чому Зоряний Клан не надіслав нам жодного знаку?

— Таж нам невідомо, чи від них надійшло це пророцтво, — зауважив його брат.

— Але ж вони…

Голосне нявкання з іншого боку галявини не дало Сойкоперові договорити.

— Гей, Сойкопере!

Вуса медикота здригнулися, коли він упізнав голос найпихатішого кота в Клані.

— Ну що тепер, Бубконосе? — зітхнув він, прямуючи в його бік.

Бубконіс підійшов йому назустріч. Також Сойкопер відчув біля себе запах Маколеди.

— Маколеда при надії, — поважно оголосив молодий вояк. — Від мене.

— Вітаю, — сказав Сойкопер.

— Я хочу, щоб ти сказав їй, що вона має відпочити й подбати про себе, — вів далі Бубконіс. — Окіт може бути небезпечним, чи не так?

— Ну… інколи, — визнав Сойкопер.

— Власне, я чув, що кошенята можуть народитися зарано, або вони можуть народитися слабкими, або…

— Бубконосе, — перебила Маколеда, і Сойкопер за її голосом відчув, що вона в розпачі. — Я впевнена, що зі мною все буде гаразд.

— …або окіт триває занадто довго, — закінчив Бубконіс, наче не чуючи своєї подруги.

— Так, звісно, можуть виникнути проблеми, але ж… — Сойкопер просунувся вперед, щоб добряче понюхати Маколеду. — Вона здорова кішка, — вів далі він. — Немає жодної причини, чому вона не може просто зараз жити своїм звичайним життям.

— Ото вигадав! — Бубконіс обурився. — Ще б чого! Маколедо, йди-но до ясел просто зараз, і нехай Папоротехмарка й Маргаритка подбають про тебе.

— Справді немає потреби… — знову заговорила Маколеда, але Бубконіс уже штовхав її через галявину до входу в ясла.

Сойкопер далі стояв нерухомо, навіть коли звук їхніх кроків стихнув. «То навіщо звертатися до медикота, якщо не хочеш його слухати, мишомізкий?» — думав він.

Почуття поразки раптово величезною хвилею накрило Сойкопера. Яке пуття з того, що він має силу зір у своїх лапах, якщо його не слухають навіть коти з Клану?

— Я не знаю, чи зможемо ми чимось тут зарадити власноміць, — пробуркотів він собі під ніс. — Удвох чи втрьох…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Голубка нетерпляче вовтузилася, коли Білокрила заходилася її вилизувати навколо вух і шиї.

— Не крутися, — сердито сказала мати. — Ти ж не можеш піти на церемонію назовництва з таким виглядом, ніби тебе протягнули сюди й туди крізь терновий кущ.

Плющинка, яка сиділа біля входу в ясла, поглянула на них через плече.

— Коти вже збираються, — повідомила вона тремтливим голосом. — Гадаю, весь Клан прийде подивитися, як ми станемо новачками!

Голубка нарешті випручалася від мами й побігла вкритою м’яким мохом підлогою ясел до сестри.

— Гайда! — вигукнула вона.

— Таж іще не час, — сказала їй мати. — Треба почекати, поки Вогнезір скличе Клан.

— Але це буде дуже скоро, — пролунав із ясел ніжний голос Маргаритки.

Голубка розуміла, що Маргаритці ніколи не стати воячкою; вона й Папоротехмарка залишилися в яслах, щоб допомагати королевам окотитися та виховати кошенят.

Тепер Маргаритка згорнулася калачиком біля Маколеди, яка переселилася до ясел два сходи сонця тому. Животик її ніжно округлився котятками Бубконоса. Той був сином Маргаритки, тож ці кошенята мали стати її онуками.

— Ви прийдете подивитися на Церемонію назовництва? — спитала Голубка в кішок.

— Звісно. — Маколеда підвелася та швидко обтрусилася, скидаючи із себе прилиплі клаптики моху. — Ми б це нізащо не проґавили.

Голубка ще раз смикнула плечима, їй здавалося, що вона не може тримати лапи спокійно навіть протягом одненького удару серця. Вона була настільки схвильована, що майже забула, яка спрагла.

— Цікаво, хто буде нашими виховниками? — нявкнула вона.

Перш ніж Плющинка встигла відповісти, на горі з’явилася вогняна постать Вогнезора, і голос його пролунав над усім табором:

— Нехай усі коти, достатньо дорослі, щоб самотужки вполювати здобич, зійдуться сюди, під Високий Камінь, на Віче Клану.

Голубка підстрибнула, ладна вискочити на галявину, але мати хутко вхопила її хвостом за лапу.

— Ще зарано, — сказала Білокрила. — І ти підеш туди, як гідна новачка, а не як мале кошеня, котре не знає, як поводитися.

— Гаразд, гаразд, — пробуркотіла Голубка, намагаючись вгамувати непосидячку.

Плющинка луною повторила сестрині слова, а потім додала:

— Я думаю, що мені там стане зле.

— Ой, ні! — зойкнула Голубка. «І що про нас подумає Клан, якщо Плющинці стане зле на церемонії назовництва?»

— Ні, не стане, — спокійно нявкнула Білокрила. — Ви обидві поводитиметеся пристойно, щоб я могла вами пишатися. Дивіться, по вас прийшов батько.

Березопад з’явився біля входу в ясла, дивлячись на своїх дочок сяйливими очима.

— Ходімо, Клан чекає на вас, — сказав він.

Плющинка схопилася на лапи, Голубка випустила кігті, а Білокрила швидко почистила свою шкурку й підійшла до них. Увесь Громовий Клан уже зібрався на галявині під Високим Каменем. Голубка, виходячи з ясел поряд із Плющинкою, відчувала на собі погляди багатьох очей. Позаду йшли їхні батьки. Маргаритка, Папоротехмарка й Маколеда вийшли слідом й сіли скраєчку.

У Голубки так калатало серце, аж вона думала, що воно вирветься з грудей, але голову та хвіст тримала високо.

— Я просто знаю, що забуду, що робити, — прошепотіла їй на вухо Плющинка.

Голубка потерлась об сестрину шубку.

— З тобою все буде гаразд.

Білокрила провела їх до кола котів. Ті розступилися, щоб впустити майбутніх новачок. Голубка опинилася між сестрою та Вивіркострибкою, яка підбадьорливо їй кивнула.

— Я зібрав вас на один із найважливіших моментів у житті Клану, — повів Вогнезір. — Голубка і Плющинка досягли шостої повні, і їм час ставати новачками. Виходьте вперед! — І він поманив кошенят хвостом.

Голубка хотіла стрибнути з місця просто в середину кола, проте останньої миті згадала, як її напучувала мати, і змусила себе повільно піти вперед побіля сестри.

— Голубко, — нявкнув Вогнезір, — віднині й аж доки ти не дістанеш вояцьке ім’я, тебе зватимуть Голуболапка.

— Голуболапка!

Навколо неї лунали голоси побратимів із Клану, і її спиною пробігли сироти, коли вона вперше почула своє нове ім’я.

— Голуболапка!

— Зоряний Клане, я прошу вас напучати цю новачку, — вів далі Вогнезір, дивлячись на гарячі сині небеса над улоговиною. — Поставте її лапи на шлях вояка.

Голуболапка ледве стримала тремтіння, коли згадала про всіх зоряних котів, її пращурів-вояків. Вони дивилися на неї згори, поки Вогнезір розмовляв із ними.

— Левожаре. — Вогнезір махнув хвостом у бік золотавого смугастого вояка, який стояв біля повалених валунів, що вели до Високого Каменя. — Ти будеш виховником Голуболапки. Ти відданий вояк і маєш видатні бойові навички. Я впевнений, що ти передаси ці якості Голуболапці.

Левожар! Серце Голуболапки защеміло, коли вона поглянула на гожого золотавого кота на галявині.

— Я багато працюватиму, — пошепки пообіцяла вона йому.

— Я теж, — відповів Левожар. — Ми станемо чудовою командою.

Голуболапка гордовито стояла біля нього й слухала, як Вогнезір повторював церемонію для її сестри. Плющинка тепер здавалася самотньою посеред котячого кола, але мужньо тримала голову піднятою, погляд її був прикутий до провідника.

— Плющинко, — нявкнув Вогнезір, — віднині й аж доки ти не дістанеш вояцьке ім’я, тебе зватимуть Плющолапка. Нехай Зоряний Клан приглядає за тобою та скеровує тебе на шлях вояка.

Він зупинився на мить, щоб решта членів Клану назвала Плющолапку її новим ім’ям, а потім махнув хвостом у бік Попелюшкосердої.

— Попелюшкосердо, ти виявила мужність і витривалість під час навчання, і тепер я вірю, що ти напучатимеш Плющолапку взорувати на тебе.

Серед котів пройшов хвальний шепіт, коли Плющолапка побігла галявиною, щоб потертися носом об ніс Попелюшкосердої. Сині очі сірої воячки яскрили радістю, коли вона вітала свою нову ученицю.

— Голуболапка! Плющолапка! — вигукував Клан.

Коли коти зібралися довкруги, щоб привітати обох новачок, Голуболапці здалося, що вона ось-ось лусне від гордощів і щастя.

— І що нам тепер робити? — нетерпляче спитала вона Левожара.

— Боюся, нічого цікавого, — відповів він, ворухнувши вухами. — Але Кланові потрібна вода. Відтак треба назбирати трохи моху, а потім спуститися до озера, щоб його намочити.

Голуболапка трохи заспокоїлася.

— Це чудово! Я заразом огляну територію! — Озирнувшись у пошуках сестри, вона додала: — А Плющолапці й Попелюшкосердій можна з нами?

— Аякже, — відповіла Попелюшкосерда, підходячи до них. Плющолапка підстрибувала біля неї. — Але ми повинні стежити за Річковим Кланом. Вони можуть спробувати завдати нам неабиякого клопоту.

— А хіба Річковий Клан не має бути на іншому березі озера? — спитала Плющолапка, схиляючи голову набік.

— Уже ні, — прогарчав Левожар. — Ходімо, я все поясню дорогою.

Він провів усіх через терновий тунель і попрямував до озера. Голуболапка ніколи не була за межами табору далі, ніж на кілька лисячих хвостів, але її хвилювання від того, що вона побачить щось нове, змішувалося з обуренням через те, що їм розповідали Левожар і Попелюшкосерда.

— Але Річковий Клан не може просто так привласнити озеро! — запротестувала вона. — Чи може?

— Чому Вогнезір не бореться з ними? — нявкнула Плющолапка.

— Вогнезір не любить наживати нам клопоту, — пояснила Попелюшкосерда. — Він завжди намагається виходити з усіх халеп без війни. Почасти через це він чудовий провідник.

Голуболапка не була певна того, що правильно все зрозуміла. Попри те що допіру вже стала новачкою, вона знала, що Клани не порушують територію один одного. То була частина Вояцького правильника!

— Тримайтеся ближче до мене та Попелюшкосердої, — попередив їх Левожар. — І хай би що сталося, не зв’язуйтеся з котами Річкового Клану.

«Аби вони не задиралися зі мною чи Плющолапкою», — подумала Голуболапка.

Виховники відвели новаків до підніжжя величезного дуба, де всі зібрали з коріння клаптики моху, а потім рушили далі до озера. Коли вийшли з-за дерев на берег, Голуболапка від подиву роззявила рота, впустивши мох додолу.

— Таж я думала, що озеро величезне! — ахнула вона. — А в ньому лише трошки води.

Новачка відчула розчарування. І чому вояки здійняли такий галас довкола калюжі?

— Зазвичай воно доходить до того місця, де ми стоїмо зараз, — сказав їй Левожар. Він нахилив вуха вперед, туди, де вузька смужка камінців переходила в засохлу багнюку. — Воно так зменшилося через посуху.

— Але ж цього зеленлиста завдяки посусі сюди не дуже навідувалися Двоноги, — нявкнула Попелюшкосерда. — Тож не все так погано. — Здавалося, ніби вона намагалася переконати в цьому не тільки учениць, а й себе саму.

— А що, як озеро зовсім зникне? — запитала Плющолапка.

— Цього не станеться, — впевнено заявила Попелюшкосерда, дарма що погляд, яким вона обмінялася з Левожаром, свідчив про те, що не дуже вона й упевнена. — Незабаром має піти дощ.

— Тепер, коли ми тут, ви могли б роздивитися території, — нявкнув Левожар. — Зазвичай це територія Громового Клану, а там, — він показав хвостом, — Вітряного Клану.

Голуболапка простежила поглядом за загостреним хвостом туди, де гладка трав’яниста болотиста місцевість здіймалася до обрію.

— Там небагато дерев, під якими можна полювати, — зауважила вона.

— Так, але коти Вітряного Клану люблять відкриті простори, тому для них їхня територія ідеальна, — відповіла їй Попелюшкосерда. — А котам Тіньового Клану подобаються сосни, тому вони вибрали територію з іншого боку.

Голуболапка та Плющолапка розглядали темну смугу дерев, що межувала з озером потойбіч Громового Клану.

— Добре, що я не кішка Тіньового Клану, — нявкнула Плющолапка.

А її сестра на мить зосередилася, намагаючись запам’ятати все, про що могла розповісти тутешня природа. Вона побачила гурт котів із боку Тіньового Клану, які йшли безплідною землею до далекого озера, і глибоко вдихнула, щоб дізнатися їхній запах. З боку Вітряного Клану коти йшли навспак, і Голуболапка теж вдихала їхній запах.

— Плющолапко, — прошепотіла вона, змахуючи хвостом над вухом у сестри, — ти мала б також намагатися вловити запахи тих котів. Нам це стане колись у пригоді.

— Що?

Плющолапка кинула на неї спантеличений погляд, але не встигла Голуболапка пояснити, як її урвав гучний вигук Левожара.

— Що там коїться?

Голуболапка глянула на крихкий коричневий мул попереду й помітила патруль котів Громового Клану біля зрізу води. Здавалося, вони б’ються між собою: спини були вигнуті, а хвости розсікали повітря. Через кілька ударів серця один із вояків стрімголов помчав до берега, а коли підбіг ближче, вона впізнала Шипокігтя.

— Сталася халепа? — високим голосом нявкнув Левожар.

— Бубконіс і Косариконіг загрузли в багнюці, — задихаючись, сказав Шипокіготь, на мить зупинившись. — Мені потрібна гілка чи щось таке, щоб витягнути їх звідти.

— Зараз ми допоможемо, — сказала йому Попелюшкосерда. Хвостом вона підкликала двох учениць. — Гей, ви обидві. Хапайте свій мох і гайда з нами, тільки дивіться, куди ставите лапи.

Вийшовши на багнюку, Голуболапка озирнулася й побачила, як Шипокіготь витягнув з-під куща бузини на краю берега довгу палицю. Перш ніж він устиг її понести, із заростей з пучком зелені в щелепах вискочив Сойкопер.

— Агов, це моє! — запротестував він, плюючись листям. — Поклади назад!

— Чи ти своєї блекоти наївся? — зашипів Шипокіготь, не випускаючи патика. — Це ж лише палиця. А мені вона зараз вкрай потрібна.

— Це моя палиця! — Голуболапка аж здригнулася, побачивши, який схвильований був Сойкопер. Очі його палали вогнем, а хутро на шиї щетинилося так, ніби він збирався побитися з ворогом. — Якщо ти не повернеш її цілою, я… я…

— Та гаразд, поверну я тобі твій дурний патик, — прогарчав Шипокіготь. — Схаменися.

Він мчав назад по багнюці з палицею в щелепах. Голуболапка та Плющолапка рухалися повільніше, простуючи за наставниками. Голуболапка високо підіймала лапи, намагаючись якнайменше торкатися палючої землі. Їй здавалося, що, поки вона дійде до води, подушечки лап геть засохнуть.

— Чи, бува, сонце не напекло Сойкоперові голову? — прошепотіла Плющолапка сестрі. — Шипокіготь має рацію. Це ж лише палиця.

Голуболапка знизала плечима.

— Можливо, вона має цілющі властивості, і він ніс її для хворих котів.

— Сподіваюся, що це так. Бо що з нами буде, якщо медикіт зітреться з розуму?

Сестра їй не відповіла. Вони наближалися до краю озера, і Голуболапка бачила лискучі тіла мертвих риб, які лежали тут і там. Новачка мало не задихнулася, коли її накрило хвилею важкого смороду.

Раптом тверда земля зникла, замінившись блискучим теплим брудом, який присмоктувався до лап. Її ноги занурювалися глибше з кожним кроком, а поверхня тремтіла, ніби жадібно чекала на її лапу.

— Залишайтеся там, — наказав їм Левожар через плече.

Брунатно-сірий мул укрив його шкуру, хутро на животі зібгалось у жмут. Попереду, майже по самі черева в багнюці маячили Бубконіс і Косариконіг.

Воякам уже несила була рипатися, їхні шкури були геть укриті брунатним слизом. Здавалося, вони не загрузали глибше черева, але таки не могли спертися на лапи та вилізти.

— Добре, що вони не спатимуть в одному кублі з нами, — прошепотіла Голуболапка сестрі. — До наступної повні вони смердітимуть мулом і дохлою рибою!

Плющолапка кивнула.

— Закладаюся, що ніхто не погодиться спати з ними в одному кублі, доки вони не позбудуться цього жахливого смороду!

Вона відійшла, щоб подивитися на мертву рибу, яка лежала за кілька лисячих хвостів від неї. Голуболапка залишилася спостерігати, як Шипокіготь обережно наблизився до ковбані, тримаючи палицю за один кінець, а решту її витягнувши так, щоб побратими могли вхопити. Бубконіс уп’явся кігтями в палицю й подерся по ній, поки не дістався твердішої землі, де Левожар і Попелюшкосерда допомогли йому підвестися на лапи.

— Мишаче лайно! — вигукнув він, випльовуючи багнюку та струшуючись так, що липкі краплі полетіли на всіх.

Голуболапка відскочила, щоб її не забризкало. Тим часом Косариконіг поліз по палиці й, важко дихаючи, став на краю багнистої ями.

— Дякую, — нявкнув він Шипокігтеві. — Наступного разу я буду обережнішим та роздивлятимусь, куди ставити лапи.

Шипокіготь кивнув:

— Завжди будь ласка. А зараз повертайтеся до табору та опорядіться.

Косариконіг і Бубконіс почовгали геть. Їхні голови та хвости понуро звисали, а бруд лився з їхніх шкур за кожним кроком.

— А тепер я, мабуть, краще віднесу Сойкоперові його палицю, — повів далі Шипокіготь, — інакше він розлютиться більше, ніж скажений лис.

Він рушив до берега, але за кілька кроків зупинився, бо звіддаля з околиць озера хтось зі страшенним вереском прожогом біг йому назустріч. Голуболапка стривожено підвела очі. До них, розпустивши хвіст, мчав розлючений блакитно-сірий кіт. Поворушивши вусами, Голуболапка вловила незнайомий запах, схожий на запах риби, що лежала на мулі.

Це, мабуть, вояк Річкового Клану.

Шипокіготь знову впустив палицю.

— Гей, Дощешторме! — погукав він. — Який ґедзь на тебе напав?

Вояк Річкового Клану й вусом не повів. Не зважив і на решту котів, які скупчилися на кілька хвостів завдальшки від багнюки. Він прямував просто на Плющолапку, яка досі зацікавлено принюхувалася до мертвої риби.

— Браконьєрка! — заревів він. — Не чіпай це! Ця риба наша!

Плющолапка обернулася. Її хутро розпушилося, а очі розширилися від жаху, коли вона побачила дорослого вояка Річкового Клану, що ладний був кинутися на неї.

— Мишаче лайно! — сплюнула Попелюшкосерда, кинувшись перехопити Дощешторма, перш ніж він устигне напасти на її ученицю.

За нею мчали Голуболапка й Левожар.

Раптом Левожар зойкнув:

— Обережно, дивись лівобіч!

Голуболапка зрозуміла, що кіт Річкового Клану прямує просто до ковбані. Уся його увага була прикута до Плющолапки, тому він пустив позавіч попередження Левожара та шубовснув просто в багно. Його лапи з наскоку вгрузли глибоко в мул; він ошелешено нявкнув й аж тут зав’яз по саме черево.

— Рятуйте! — заголосив він. — Витягніть мене звідси!

— Катюзі по заслузі! — обурено вигукнула Попелюшкосерда, зупиняючись на краю ковбані й дивлячись вниз на вояка, який там борсався. — Хіба ти не бачив, що вона всього лише новачка? Це її перша вилазка за межі табору.

— Мені шкода, — стривожена Плющолапка риссю підбігла до них. — Слово честі, я не збиралася їсти вашу рибу.

— Я взагалі не думаю, що жодна пристойна кішка хотіла б її з’їсти, — додала Голуболапка, підходячи до сестри. — Це ж гидота!

Дощешторм не відповів. Він занурився в болото глибше, ніж двоє котів Громового Клану, які потрапили в пастку до нього; грязюка сочилася по його плечах, а несамовиті зусилля вилізти призводили лише до того, що він занурявся далі.

— Не талапайся, — нявкнув Левожар. — Ми тебе витягнемо.

Шипокіготь риссю підбіг із палицею та штовхав її багнюкою, доки Дощешторм не встромив у неї свої кігті. Але він не міг досить міцно вчепитися, щоб витягнутися, боротьба його геть знесилила. Голуболапка дивилася на це, щільно притиснувшись до Плющолапки. Через тривогу її били дрижаки. Попри те що цей вояк Річкового Клану збирався напасти на її сестру, вона не хотіла, щоб він тут пропав ні за цапову душу.

— Допоможіть… мені… — прохрипів Дощешторм.

— О, заради Зоряного Клану… — пробуркотів Левожар.

Він підкрався до самого краю ковбані, випробовуючи лапою кожен наступний крок, перш ніж перемістити туди свою вагу, і, нахилившись, впився зубами в Дощештормів загривок. Кіт сильно потягнув, і з гучним чваканням вояк Річкового Клану вихопився з налиплої багнюки та впав на бік. Груди його здіймалися, коли він важко хапав повітря.

— Вважай, тобі пощастило, — нявкнув Шипокіготь без тіні співчуття. — Тепер линяй звідсіля. Тобі взагалі не можна бути на цьому березі озера.

Дощешторм зашкрябав лапами, але, коли спробував підвестися, його ноги підкосилися, і він знову впав на багнюку.

— Отакої, і що тепер з ним робитимемо? — сердито нявкнула Попелюшкосерда. — Йому ж несила буде дібратися до Річкового Клану в такому стані.

Левожар зітхнув.

— Це все через те, що в них шпаки в голові. Чи не бачили ви неподалік когось із його Клану?

— Ген отам.

Шипокіготь вказав хвостом, і Голуболапка помітила котів Річкового Клану, що скупчилися вдалині неподалік від території Тіньового Клану. Вони допіру зіткнулися з патрулем Тіньового Клану, який, як вона бачила раніше, прямував до узбережжя. Голуболапка повела вусами та відчула, що вони сперечаються.

— Я не вдаватимуся в ті свари, — вирішив Шипокіготь. — Якщо підемо туди, то, боюся, нам доведеться битися як із Тіньовим, так і з Річковим Кланами. Нумо, — він ткнув Дощешторма лапою. — Якщо хочеш, можеш піти з нами до нашого табору, поки не зміцнієш. Це не так далеко, як твій табір.

— Дякую, — важко сказав Дощешторм.

Він заточився, але цього разу йому вдалося втриматися. Левожар підійшов до нього й підставив плече, щоб той сперся.

— Попелюшкосердо, ти постежиш за новачками, поки вони наберуть воду? — спитав він. — А я тим часом допоможу Шипокігтеві провести Дощешторма до табору.

— Звісно, — відповіла кішка.

Голуболапка спостерігала, як двоє вояків Громового Клану рушили по багнюці, підтримуючи Дощешторма, який усе ще невпевнено тримався на лапах.

— Гей! — гукнула вона їм услід. — Не забудьте палицю!

Шипокіготь повернувся, роздратовано змахуючи хвостом.

— Навіть гадки не маю, що сталось із Сойкопером, — знервовано прогарчав він, дістаючи з багнюки палицю.

— З тобою все гаразд, Плющолапко? — спитала Попелюшкосерда, турботливо дивлячись синіми очима на ученицю.

— Так, усе гаразд, — відповіла Плющолапка. — Вибачте, що я прошпетилася з тією рибою. Якби я не підійшла до неї, Дощешторм не провалився б у багнюку.

— Ти не винна! — Голуболапку охопило обурення. — Він поводився просто жахливо.

— Голуболапка має рацію, — нявкнула Попелюшкосерда. — Йому не треба було вриватись отак сюди. А тепер візьміть свій мох, і ми підемо набрати води. Мені вже кортить повернутися до кубла й дізнатися, що на все це скаже Вогнезір.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Левожар зупинився посеред галявини й відпустив Дощешторма. Той відразу опустився на землю та завалився на бік, сяк-так підібгавши ноги. Вояк Річкового Клану мав хтозна-який вигляд, хутро на запалих боках заліпила багнюка. Було видно, який він кощавий, аж кістки світилися, наче жодного разу не поїв досхочу від минулої повні. Левожарові було його шкода.

«У Річковому Клані, напевно, великі проблеми, якщо вони аж так сердяться через дохлу рибу».

Шипокіготь стрибками став здійматися по валунах до Вогнезорового кубла. Левожар залишився чекати разом із Дощештормом і Сойкопером. Медикіт долучився, коли вони дісталися берега, й супроводжував їх до табору. Левожарові плечі боліли через те, що він майже тягнув на собі Дощешторма від самісінького озера, а в роті йому пересохло зі спраги. Був сонцепік, і в улоговині тремтіло розпечене повітря. Бруд на Дощештормовому хутрі вже запікся.

«Якби ми не встрягли в цю халепу, то вже давно повернулися б із водою, — подумав Левожар. — Коти повинні відпочивати в такі спекотливі години».

Більшість котів Громового Клану повисипала зі своїх кубл, зацікавлено розглядаючи вояка Річкового Клану.

— Що він тут забув? — спитала Цвітолапка, яка саме винесла з кубла старійшин величезну кульку моху, який вона хотіла поміняти на чистий. Від подиву кішка впустила ту кулю та навскач перетнула галявину, щоб роздивитися вояка ближче. — Ви його взяли в полон?

— Ні, він втрапив у халепу, — пояснив Левожар. — Він повернеться до Річкового Клану, коли відпочине.

— Я не розумію, чому він має відпочивати саме тут. — Слідом за новачкою вийшла Мишошубка, яка спиралася хвостом на плечі Довгохвоста. Позаду них плентався Мурко. Вона підозріло понюхала Дощешторма: — Тьху! Він смердить гнилою рибою!

— А де наша вода? — додав Мурко.

— Дощешторм поранений? — співчутливо запитала Ясносерда. — Сойкопере, може, я збігаю по трави?

— Ні, він просто знеможений, — відповів Сойкопер.

Левожар заходився пояснювати, що сталося біля озера. Кіт пропустив той факт, що Дощешторм кинувся на Плющолапку; він сподівався, що вояк Річкового Клану насправжки не наважився б скривдити таку малу новачку, тож було безглуздо роздмухувати ворогування між членами двох Кланів.

— Треба приставити якогось кота, щоб приглядав за ним, — нявкнув Ожинокіготь, коли Левожар закінчив розповідати цю сумну історію. — Не можемо ж ми дозволити йому тинятися табором.

— Щось не дуже схоже на те, наче він зможе десь тинятися найближчим часом, — поворухнувши вухом, саркастично зазначила Піскошторма.

Балачки вщухнули, коли показався Вогнезір. Поруч ішов Шипокіготь. Провідник пробрався крізь натовп котів і зупинився перед вояком Річкового Клану. Дощешторм намагався сісти й звести до нього обличчя. Левожар співчутливо подумав, що це потребувало від сіромахи чималих зусиль.

Вогнезір із холодною ввічливістю схилив голову до кота Річкового Клану.

— Вітаю, Дощешторме, — нявкнув він. — Шипокіготь розповів мені, яке лихо тебе спіткало.

— Еге ж, я… — Дощешторм завагався, наче слова душили його, а потім таки нявкнув: — Я вдячний вашим воякам за порятунок.

— Ми допомогли б усякому котові, котрого спіткало лихо, — відповів Вогнезір. — Ти краще полеж тут до заходу сонця, а потім, коли стане прохолодніше, підеш додому. Левожар покаже тобі тихе місце, де ти зможеш поспати.

— Я стерегтиму його, — додав Ожинокіготь.

— Гарна ідея, — нявкнув Вогнезір, а кілька інших котів Громового Клану пробуркотіли, що погоджуються.

— Чи можна йому дати трошки свіжини? — спитала Папоротехмарка, яка ніжним поглядом співчутливо втупилася в Дощешторма.

— А дзуськи! Нам самим бракує, — різко відказав Шипокіготь, не чекаючи відповіді провідника Клану. — Вогнезоре, у мене виникла ідея, коли ми волочили його сюди. Ми ж бо врятували його нещасну шкуру, то чому б Громовому Кланові не повернути це на свою руч?

Вогнезір обернувся та здивовано подивився на кота.

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, у нас тут один із вояків Річкового Клану. Чому б не надіслати Леопардозірці повідомлення, що ми його повернемо аж тоді, коли вона дасть нам трохи риби?

— Що? — обурився Дощешторм. — Ти не посмієш цього зробити!

— Ми сміємо робити те, що нам заманеться, коростява шкуро, — відповів Шипокіготь, випускаючи кігті. — Хіба ти не вважаєш, що ми заслуговуємо винагороди за те, що врятували тебе?

— Саме так! — вигукнув якийсь кіт із глибини гурту.

— Ти що, мишомізкий? — гаркнув Сойкопер, повертаючись до кота, який нявкнув. — Що ми робитимемо з тією рибою Річкового Клану? Не їсти ж її? Вона огидно смердить.

Озирнувшись довкола, Левожар побачив, що кілька котів начебто погоджувались із Шипокігтем, незважаючи на те, що сказав Сойкопер. «Чом би й ні? — зважив він. — Ми всі аж задосить голодні». Але від думки про те, щоб тримати в полоні вояка іншого Клану, у нього сироти на шкірі повиступали.

— Що ти на це скажеш, Вогнезоре? — спитала Піскошторма, притишивши голос.

Вогнезір мовчав, а схвильований Дощештормів погляд переходив від одного кота до іншого, ніби він міг прочитати свою долю в їхніх очах.

— Я думаю, що Шипокіготь має рацію, — до них проштовхнувся Косариконіг, засохлий бруд досі обліплював його шкуру. — Можливо, це навчить Річковий Клан триматися подалі від нашого боку озера.

— І перестати вказувати іншим Кланам, що вони мають робити, — додав Хмарохвіст. — Леопардозірка аж зі шкури пнеться, щоб довести всім Кланам, яка вона поважна.

— Таж ні, це вони від розпачу, — заперечив Орлякошуб. — Ця спека…

— Тут теж задуха, — відрізала Мишошубка.

— Вогнезоре? — Ожинокіготь підійняв хвіст, закликаючи котів до тиші. — Як ми вчинимо?

Нарешті Вогнезір похитав головою.

— Вибач, Шипокігтю. Я знаю, що ти хочеш вчинити якнайкраще для Клану, і визнаю, що мені самому не подобається відмовлятися від додаткової їжі для котів. Але у Вояцькому правильнику нічого не сказано про те, що ми можемо брати котів з інших Кланів у заручники для таких угод.

— Авжеж, — додала Вивіркострибка, підступаючи до батька. — Так ситуація ще погіршиться.

Шипокіготь розтулив щелепи, ніби хотів посперечатися, але потім знову стулив, знизавши плечима.

— Як скажеш, Вогнезоре, — пробуркотів він.

— Ожинокігтю, покажи Дощештормові, де він може відпочити, — наказав Вогнезір. — Пізніше, коли стане прохолодніше, ти збереш патруль, щоб супроводити його додому до Річкового Клану.

* * *

Левожар прокрався в тінь скелі й примудрився трохи поспати. Його сни були темними та плутаними, а коли він прокинувся, то почувався майже таким самим утомленим, як і тоді, коли тільки згорнувся калачиком.

Довгі тіні тягнулися галявиною, коли він підходив до жалюгідно маленького кагату свіжини, а небо над деревами було всіяне багряним кольором. Палюча сонячна спека зникла, але повітря далі було важким і затхлим.

«Можливо, мені вдасться зібрати котів для мисливського патруля», — подумав він.

— Агов, Левожаре!

Левожар розвернувся, почувши голос Ожинокігтя. До нього біг воєвода Клану, а за ним повільно плентався Дощешторм. Лапи вояка Річкового Клану тепер ступали впевненіше, попри те що він досі здавався виснаженим.

— Я збираю патруль, щоб доставити Дощешторма додому, — пояснив Ожинокіготь, підходячи до Левожара. — Я хочу, щоб ти йшов із нами.

— Атож. Чи можна взяти із собою Голуболапку? Вона могла б набути певного досвіду.

Ожинокіготь кивнув, і рудий кіт озирнувся, шукаючи ученицю, а тоді помітив її біля новацького кубла разом із Плющолапкою та Попелюшкосердою. Поманив їх хвостом, і всі три кішки підбігли до нього риссю.

Тим часом Ожинокіготь пірнув у вояцьке кубло й майже відразу вийшов із нього разом з Орлякошубом і Карохвісткою. Левожар помітив, що він не покликав жодного з котів, котрі хотіли залишити Дощешторма в заручниках та вимагати в Річкового Клану рибу.

— Ми з тобою йдемо до Річкового Клану відводити Дощешторма, — сказав Левожар Голуболапці, коли вона підійшла.

— Чудово! — Голуболапка підскочила від хвилювання. — Я побачу ще більше нових територій.

— Хіба нам не можна з ними? — запитала Плющолапка, розчаровано дивлячись на Попелюшкосерду.

— Вибач, але ні, — твердо відповіла Попелюшкосерда. — Вам обом доведеться звикати виконувати свої обов’язки окремо, — пояснила вона пригніченій новачці. — Натомість ми підемо на тренувальну галявину, і я навчу тебе перших бойових рухів.

— Ах, як чудово! — Плющолапка враз повеселішала, її очі заблищали. — Дивись, Голуболапко, я дам тобі наминачки, коли повернешся!

Сестра кінчиком хвоста лупнула її по носі.

— Ану-ну!

Ожинокіготь зібрав свій патруль, змахнув хвостом і повів котів терновим тунелем. Щойно рушили в ліс, як Левожар зметикував, що вони прямують у бік території Тіньового Клану.

— Чи не безпечніше піти іншим шляхом, повз Вітряний Клан? — запропонував він.

Ожинокіготь кинув на Левожара короткий задумливий погляд бурштинових очей.

— Останнім часом ми мали клопіт із Вітряним Кланом чи не менший, аніж із Тіньовим, — відповів він. — Крім того, так довше йти, а я непевний у тому, чи сіромаха Дощешторм витримає такий шлях. Гадаю, якщо ми прямуватимемо просто через мул, залишаючись точно посередині між тим, що залишилося від озера, і територією Тіньового Клану, то доберемося без жодних пригод.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — сказав Левожар.

Вони вийшли з-за дерев неподалік від струмка, який позначав кордон із Тіньовим Кланом. Левожар тривожливо глянув на оголений мул на дні.

— Колись цей струмок був повний до краю, — сказав він Голуболапці, коли та підійшла до нього і, ставши поруч, зацікавлено вдивлялася в пересохле джерельце. — Вода постійно текла до озера, але тепер від неї майже нічого не залишилося.

— Саме тому озеро зменшилося? — запитала Голуболапка, схиливши голову набік.

— Почасти, — відповів Левожар.

— То чому потік зник?

— Жоден кіт не знає. Мабуть, через спеку.

Голуболапка дивилася вгору за течією туди, де річище вигиналося, ховаючись під зів’ялими купами папороті. Її вуса тремтіли, а кігті то випускалися, то знову ховалися в подушечках лап.

— Ми тут нічим не зарадимо, — сказав їй Левожар. — Ходімо далі.

Аж раптом Голуболапка перелякано підскочила, наче вжалена. Левожар ошелешено подивився на неї, не розуміючи, що її нажахало.

— Що… — заговорив він, але цієї миті його урвав крик:

— Левожаре! Ти з нами чи ні?

Ожинокіготь, який уже вивів решту котів на висохле озеро, зупинився й озирнувся, шукаючи Левожара.

— Перепрошую! — крикнув у відповідь Левожар. Він помчав на твердий бурий бруд. Голуболапка не відставала. Вони зупинилися біля патруля. — Тримайся мене, — попередив він Голуболапку. — І якщо ми побачимо вояків Тіньового Клану, то мовчи, з ними розмовлятиме Ожинокіготь.

— А якщо вони нападуть на нас? — збуджено спитала Голуболапка.

Вона мала радше схвильований вигляд, аніж настрашений.

— Не думаю, що нападуть. Але якщо вони це зроблять, — попередив її Левожар, — Тримайся якомога подалі. Ти ще не вмієш битися. Вояк Тіньового Клану зуміє з тебе однією лапою зробити поживу для ворон.

— Не зуміє, — пробубоніла Голуболапка собі під носа, але так, щоб виховник її почув.

Левожар не сердився. Він досі пам’ятав, як то воно — бути новаком, який відчайдушно прагне довести, що гідний навчитися всіх вояцьких навичок. Йому подобалася ця юна кішка: вона була сміливою та до всього цікавою, і він здогадувався, що з неї буде пуття.

«Може, то ти Перша з Трьох? — дивувався він подумки, спостерігаючи, як Голуболапка цілеспрямовано хлюпає багнюкою і водночас зиркає навсібіч, ніби перевіряє, чи не наближаються коти Тіньового Клану. — Або ж таки твоя сестра? Хотів би я, щоб Зореклан надіслав нам знамення».

На його полегшу, ознак патрулів Тіньового Клану не було. Щоправда, Левожарові кілька разів здавалося, ніби на нього з хмизу на березі дивляться ворожі очі, але ж самих котів не було видно.

Останні сонячні промені тьмяніли, і над деревами вже підійнявся місяць, коли патруль урешті-решт досягнув краю території Річкового Клану.

— Тепер ти йди перший, — нявкнув Ожинокіготь Дощештормові. — Веди нас до свого табору.

— Вам нема потреби наближатися до нашого табору, — відповів Дощешторм. Тепер, коли повернувся на свою територію, він почувався впевненіше, і в голосі зазвучали зухвалі нотки. — Я прекрасно дійду сам.

— Ет, ні. Я хочу, щоб Леопардозірка почула нашу версію того, що сталося, — відповів Ожинокіготь. Він розмовляв цілком спокійно, і лише легенький помах кінчика хвоста підказував Левожарові, що воєвода роздратований. — І якщо вона запропонує нам рибу за те, що ми з тобою вовтузилися цілісінький день, то ми не відмовимося.

— Ми не маємо стільки здобичі, щоб ділитися нею з іншими Кланами, — різко сказав Дощешторм, розвернувшись і повівши котів берегом угору на територію Річкового Клану.

Коти Річкового Клану розбили табір на клаптику землі між двома потоками. Раніше вода здебільшого була висока, але тепер земля повністю висохла. Буйна рослинність, яка зазвичай обрамляла потік, зів’яла та зібгалася, оголивши нагрітий сонцем ґрунт. Запах гнилої трави та мертвої риби шугав у повітрі, мов дим.

Левожар відчув, що йому аж у п’ятах закололо від хвилювання. Вони вторглися на територію іншого Клану, і дарма, що вважали, начебто в них були на це вагомі причини: коти Річкового Клану могли мати про це іншу думку.

— Чи вони не гнатимуть нас звідси гоном? — задумливо прошепотіла Голуболапка.

Левожар напружився. Сам він зробив усе можливе, щоб приховати своє хвилювання від новачки й не очікував, що вона буде такою проникливою.

— Не без того, — прошепотів він у відповідь. — Якщо встрягнемо в халепу, будь поряд зі мною. І дивися на обидва ока.

Коли Дощешторм провів патруль Громового Клану через висохле річище струмка та берегом угору, з іншого боку із заростей виступила срібляста пухнаста кішка. Левожарова тривога дещо вгамувалася, коли він упізнав Мрячконіжку, воєводу Річкового Клану. Мрячконіжка була розумною кішкою і колись дружньо ставилася до Громового Клану.

Але зараз у вигляді Мрячконіжки не було нічого доброзичливого. Вона обвела патруль холодними блакитними очима.

— Що ви тут робите? — вимогливо спитала вона. — І що з Дощештормом?

— Ці коти тримали мене у своєму таборі… — розпочав був Дощешторм.

— Ми дозволили йому залишитися в нашому таборі, — урвав Ожинокіготь. — Він ускочив у халепу по самі вуха. Левожар і Шипокіготь урятували його, коли він упав у мулисту яму на березі озера. Якби не вони, він тепер полював би із Зоряним Кланом.

— Це правда? — запитала в Дощешторма Мрячконіжка.

Вояк Річкового Клану схилив голову.

— Так. І я їм вдячний за це. Але потім вони сказали, що не відпустять мене додому, якщо Леопардозірка не дасть їм трохи риби.

— Справді?

Мрячконіжка смикнула вухами й звернула запитливий погляд на Ожинокігтя.

— Ми обговорювали це, — зніяковіло зізнався Ожинокіготь. — Але Вогнезір сказав, що це буде порушенням Вояцького правильника. Тож ми дозволили Дощештормові відпочити в найгіршу спеку, а тепер допровадили його додому. Чи можемо ми поговорити з Леопардозіркою? — чемно додав він.

— Леопардозірка зайнята. — Тон Мрячконіжки несподівано став різким, і Левожар задумався, чи не приховує вона чогось. — Я вдячна вам за допомогу, — провадила вона, — і якби ми мали зайву рибу, я радо дала б вам трохи, але в нас її нема.

Двоє воєвод ще кілька ударів серця дивились одне на одного. Левожар здогадався, що Ожинокіготь розмірковує, чи варто наполягати на зустрічі з Леопардозіркою. «Відступись, Ожинокігтю, — подумав Левожар. — Ти не візьмеш гору просто тут, у таборі Річкового Клану!»

Біля нього стояла Голуболапка з нашорошеними вухами. Вуса її ворушилися, а блискучий золотистий погляд, здавалося, наскрізь просвічував зарості, що затуляли табір Річкового Клану.

«От якби вона справді бачила, що там діється, — подумав Левожар. — Здається, Мрячконіжка нам чогось недоговорює».

Зрештою Ожинокіготь опустив голову.

— Тоді попрощаймося, Мрячконіжко. Перекажи, будь ласка, Леопардозірці вітання від Вогнезора. І нехай Зоряний Клан освітлює вам шлях.

Було помітно, що Мрячконіжці відлягло від серця.

— Навзаєм, Ожинокігтю, — відповіла воєвода. — Дякуємо за допомогу нашому воякові.

Поманивши Дощешторма хвостом, вона повернулася й зникла в підліску, прямуючи до центру табору. Дощешторм незграбно кивнув котам Громового Клану, буркнув «дякую» і пішов за нею.

— Оце добре! — вигукнула Карохвістка. — Він міг би виказати дещо більше вдячності! Розмовляє таким тоном, ніби ми відірвали йому хвоста.

Ожинокіготь знизав плечима.

— Жоден кіт не любить зізнаватися, що йому довелося просити допомоги чужого Клану. Гайда додому.

Він помчав назад, через висохлий струмок, швидко прямуючи до краю території. Орлякошуб і Карохвістка не відставали, а Левожар і Голуболапка трусили позаду, вряди-годи озираючись через плече, щоб переконатися, що за ними не женуться коти Річкового Клану.

— Левожаре, — уривчасто спитала Голуболапка, намагаючись встигати своїми короткими лапами за виховником, — ця срібляста кішка — воєвода Річкового Клану?

— Так, її звати Мрячконіжка. Вона чудова.

— Вона дуже хвилювалася, чи не так?

Левожар був трохи здивований коментарем учениці. Він і сам здогадувався, що є щось, про що Мрячконіжка не захотіла їм казати, але ж сам не помітив жодного хвилювання з її боку.

— Кожен кіт нині переймається через посуху й брак здобичі, — зазначив він.

Голуболапка похитала головою.

— О, я гадаю, там є ще щось, хіба ні? Гадаю, вона хвилювалася через оту хвору кішку.

Левожар зупинився на краю мулистого споду озера й вибалушився на неї.

— Яку ще хвору кішку?

— У таборі Річкового Клану є дуже хвора кішка, — нявкнула Голуболапка, її блідо-зелені очі розширилися від здивування. — Хіба ти не казав?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Чийсь доторк до самісінького вуха розбудив Голуболапку. Не розплющуючи очей, вона роздратовано хльоснула по тій лапі.

— Відчепися, Плющолапко! Я хочу спати.

Майже повня минула після Церемонії назовництва, і напередодні виховники вперше випробували новачок аж на краю території. Голуболапка не могла пригадати, щоб колись була така втомлена. Вона ніколи не усвідомлювала, як діють на нерви невидимі очі, які спостерігають за кожнісіньким її рухом.

Лапа знову притиснула її вухо, легенько, але вже було чути кігті.

Голуболапка розплющила очі.

— Плющолапко, якщо ти не зупинишся, я…

Вона замовкла. Над нею стояв хтось, кого вона ніколи раніше не бачила: кішка зі сплутаною сірою шерстю та помаранчевими очима. Її щелепи були розтулені, немов вона збиралася загарчати. За ними було видко два ряди жовтих зубів.

Голуболапка присіла, ладна дати відсіч дивній кішці, яка зуміла пробратися до табору Громового Клану.

— Хто ти? Чого ти хочеш? — щосили гаркнула новачка, прагнучи, аби голос не тремтів.

— Тебе, — відповіла дивна кішка.

Намагаючись не панікувати, Голуболапка окинула очима новацьке кубло. У місячному світлі, яке просочувалося крізь папороть, що вкривала вхід, було видно Плющолапку та решту товаришів, які згорнулися калачиком і міцно спали.

— Плющолапко! — Голуболапка добряче штовхнула сестру. — Прокинься! Допоможи!

Та не ворухнулася. Голуболапка звела очі на дивну кішку, переляк перетворився на гнів.

— Що ти з нею зробила?

— Нічого, — відповіла кішка, і в помаранчевих очах спалахнула журба. — А тепер іди за мною. Нумо, роби, як тобі сказано.

Голуболапка хотіла запитати, навіщо їй робити те, що наказала кішка, але щось змусило підвестися й вилізти з новацького кубла. «Хай буде що буде», — подумала вона. Галявина здавалася зовсім тихою в місячному сяйві, на сріблястому тлі чорніли тіні. Жабокрок, який стояв на чатах біля тернового тунелю, був нерухомий, наче кам’яний, і навіть вусом не поворухнув, коли таємнича кішка вивела Голуболапку в ліс.

«Що за чуднота, — подумала Голуболапка. — Що ж зі мною відбувається?» Навіть ліс не здавався знайомим: зазвичай рідкий, зморщений підлісок зараз був пишним, а трава під лапами — прохолодною та свіжою.

— Куди ми йдемо? — гукнула вона, зашпортавшись через повалену гілку, що лежала в тіні ожини. — Ох, не варто мені було отак вислизати вночі. Ох, утраплю я в халепу…

— Припини скиглити, — кинула сіра кішка. — Скоро про все дізнаєшся.

Вона повела Голуболапку між деревами; поступово підлісок рідшав, і крізь нього пробивалося більше місячного сяйва. Подув свіжий легіт, приносячи із собою запах води. Голуболапка зупинилася на мить, щоб дати йому скуйовдити її хутро, і раділа такій прохолоді після стількох днів невблаганної спеки.

— Ну ж бо. — Кішка зупинилася під деревом за кілька лисячих хвостів попереду. — Підійди й подивися на це.

Голуболапка підскочила й здивовано витріщилася. Дерева поступилися місцем смузі грубої трави. За травою вода простягалася майже так далеко, як можна було сягнути оком, її ребристу поверхню сріблило місячне сяйво. Ніжний плескіт наповнював вуха Голуболапки, ласкавий і розмірений, наче язик королеви, яка облизує в яслах кошенят.

— Ось, ось це озеро! — охнула Голуболапка. — Але воно повне! Я ніколи не бачила стільки води. Я сплю?

— Нарешті втямила! — глузливо відповіла кішка. — Невже виховники набивають голови новаків половою? Звісно, ти спиш.

Голуболапці вперше впало в очі слабке мерехтіння зоряного сяйва навколо кішчиних лап.

— Ти із Зоряного Клану, — прошепотіла новачка.

— Саме так, — відповіла кішка. — А колись, як і ти, була кішкою Громового Клану.

— О, тоді ти, певно, можеш щось вдіяти, аби допомогти Громовому Кланові? — запитала Голуболапка. Через страх і хвилювання її голос тремтів. — Адже нам так тяжко…

— Тяжка година надходить у кожен Клан кожного сезону, — відповіла стара сіра кішка. — Вояцький правильник не обіцяє легкого життя. Буде багато суперечок і боротьби…

— Боротьби? Тобто бійок? — урвала нажахана Голуболапка, а потім ляснула себе хвостом по роті. Відтак пронявкала: — Вибач.

— Кров проливається в кожному поколінні, — вела далі кішка. Її помаранчевий погляд пом’якшав, і Голуболапка помітила за грубою зовнішністю глибоку доброту. — Проте завжди є надія, так само, як завжди сходить сонце.

Постать кішки стала танути. Ось уже крізь її сірувату шерсть Голуболапка могла бачити срібні води озера…

— Не йди! — благала вона.

Сіра кішка зблідала чимраз дужче, аж поки геть зникла. Коли розтанули останні сліди, Голуболапці здалося, що вона знову чує голос, який ніжно шепоче їй на вухо: «За гостроокою сойкою та левовим риканням на лагідному голубиному крилі надійде мир».

* * *

Голуболапка стрепенулась і під калатання серця стрімким рухом схопилася на лапи. «Я тут, у своєму кублі! — подумала вона, — Отже, це був сон…» Передранішнє світло просочувалося крізь папороть біля входу, і вона чула, як коти й кішки перегукувались одне з одним на галявині, готуючись до нового дня.

Біля неї Плющолапка смикнула вухом і кліпнула, розмруживши очі.

— Що сталося? — пробуркотіла сестра сонним голосом. — Чому ти так гасаєш?

З-за спини Голуболапки долинуло роздратоване нявкання Джмільолапа:

— Ти розумієш, що робиш? Ти щойно закидала мене мохом!

— Вибач! — ахнула Голуболапка.

Вона спала в кублі новаків майже цілий місяць, але ще не звикла до того, що там тісно, аж києм не протиснеш.

Сновиддя уже розпадалося на клаптики, що розвівалися за вітром, як листя під час падолисту, щойно вона намагалася їх ухопити. Була стара сіра кішка… воячка Зоряного Клану. Й озеро знову було повноводним. Голуболапка збагнула, що її лапи дуже важкі від утоми й болять так, ніби вона справді йшла до озера і назад посеред ночі. «От я мишомізка, — подумала кішка. — То ж був просто сон!»

Але у сні було щось дуже важливе. Воячка Зоряного Клану переказала їй повідомлення. Голуболапка глибоко впилася кігтями в мохову підстилку, намагаючись пригадати слова, проте вони зникли. Новачка злегка пирхнула, їй водночас було смішно та прикро. «За кого ти себе маєш? — спитала вона себе. — За медикішку? Навіщо воячці Зоряного Клану приходити переказувати тобі повідомлення?»

Розтягнувши щелепи у величезному позіханні, Голуболапка викинула сон із пам’яті та проштовхнулася крізь папороть на галявину. Зі сходом сонця небо дедалі яскравішало. Голуболапка побачила, що вже пішли перші патрулі. З місця, де вона стояла, небагато було видно, але завдяки якомусь шостому чуттю прекрасно знала, що де відбувається. Тож вона на певний час затримала погляд на Орлякошубі й Карохвістці, які відстежували здобич аж біля струмка на кордоні з Тіньовим Кланом. Настромивши вуха, новачка почула, як Карохвістка стрибнула на білку, що намагалася втекти на дерево, а Орлякошуб тут-таки підійшов до неї і лагідно торкнувся носом її вуха. «Чудова здобич», — промуркотів він.

«Краще далі вже не слухати», — збентежено подумала Голуболапка, намагаючись не чути люб’язного муркотіння закоханої Карохвістки. Натомість вона зосередилася на криках шпаків, які галасливо сварилися на гілках сухого дерева. Потому подумки пішла далі, розкинувши свої відчуття зоддалік над територією. І там почула болісне виття, що линуло від світанкового патруля на кордоні Вітряного Клану. Після цього пролунав Бубконосів голос: «Мишача холера! Я наступив на будяк!»

Голуболапка трохи потішилася, уявляючи зарозумілого кремового кота, який обурено стрибає на трьох лапах, намагаючись зубами вирвати колючки. Наскільки вона знала Бубконоса, то була певна того, що той у всьому звинувачує будяк. «О,  Зоряний Клане, дай мені терпіння! — почула вона сердитий голос Порохошуба. — Ти можеш посидіти спокійно, доки якийсь кіт тобі не допоможе? Ружопелюстко, порятуй його, коли твоя ласка, бо ми тут застрягнемо на цілісінький день».

— Просто ще одна звичайна днина в Громовому Клані, — прошепотіла собі Голуболапка.

«А як щодо твого сну?» — мовив голос у її думках.

— А що сон? — буркнула Голуболапка, знову рішуче відганяючи спогади.

Проскочивши назад у кубло, вона різко штовхнула Плющолапку в бік.

— Прокидайся, ледащице! Годі лежні справляти! Гайда, знайдімо Попелюшкосерду та Левожара й попросимося з ними на полювання.

* * *

Здавалося, гордощі пронизували Голуболапку від вух до кінчика хвоста, коли вона кинула свою здобич — мишу й дрозда — до кагату свіжини перед очима вояків, які зібралися поруч.

— Молодець, — нявкнув Сіросмуг, відводячи погляд від полівки, яку він їв на двох зі своєю подругою Міллі. — Так ти швидко станеш одним із найліпших мисливців у Клані.

— І це ж вона навчається менше повні, — додав Левожар, підводячись, щоб покласти власну здобич на кагат. — Вона, здається, знає, що здобич збирається вчинити, ще до того, як про це дізнається сама здобич, — пожартував виховник.

Білокрила, яка неподалік розмовляла з Березопадом, схвально замуркотіла:

— Чудово. Я рада чути, що ти наполегливо тренуєшся.

Голуболапці стало ніяково.

— Не така я вже й хороша, — запротестувала вона, кидаючи свою дичину. Їй не подобалося, коли її хвалили перед Плющолапкою. А сьогодні й поготів, коли сестра зуміла вполювати лише одненьку землерийку. — Просто в мене чудовий виховник.

Вона знову зніяковіла, бо злякалася: раптом хтось подумає, що вона критикує Попелюшкосерду. Сіра кішка, здається, і не помітила нічого поганого, коли вони з Плющолапкою складали свою здобич, а втім, Плющолапка кинула на сестру заздрісний погляд.

— Не засмучуйся, — прошепотіла Голуболапка. — Раз на раз не випадає. Тобі просто не поталанило сьогодні, тому ти й проґавила ту білку.

Плющолапка сердито знизала плечима.

— Неталаном не наїсися…

— Кожен із вас може вибрати по шматку свіжини, — нявкнула Попелюшкосерда двом ученицям. — Ви багато працювали сьогодні вранці.

— Дякую!

Голуболапка вибрала з кагату полівку, а Плющолапка, повагавшись, узяла свою землерийку. Голуболапка відчувала, що, попри сильний голод, сестра не хоче брати понад свого внеску.

У Голуболапки теж бурчало в животі, але коли вона присіла, щоб поїсти, то змусила себе не накидатися на їжу, а намагатися розтягнути задоволення. Сонце допіру зійшло над верхівками дерев, його проміння нещадно пекло, тож до заходу більше не буде полювання.

— Я не знаю, скільки ще може тривати ця посуха, — зітхнула Міллі, доїдаючи до цурки свою порцію полівки та проводячи язиком по вусах. — Скільки ще буде бездощових днів?

— Це тільки Зоряний Клан знає, — відповів Сіросмуг, втішно погладивши хвостом плече подруги.

— Тоді Зоряний Клан повинен зробити все, щоб нам допомогти! — Косариконіг звів очі зі свого місця по інший бік кагату свіжини, де сидів поруч із Ліщинохвостою та Мишовусом. — Чи вони сподіваються, що ми виживемо без води?

— В озері майже нічого не залишилося, — сумно додала Ліщинохвоста. — І струмок між нами й Тіньовим Кланом геть пересох.

— То куди поділася вся вода? — спитав Мишовус, роздратовано ворухнувши вухами.

Голуболапка спантеличено завмерла.

— Ти не знаєш, чому струмок пересох? — запитала вона, перш ніж знову відкусити від своєї полівки. — Хіба ж не через брунатних тварин, які не дають змогу воді текти до нас?

Косариконіг вибаньчився на неї.

— Яких іще брунатних тварин?

Голуболапка проковтнула шматок.

— Тих, що тягнуть стовбури дерев і гілки в потік.

Озирнувшись навколо, вона зрозуміла, що всі коти біля кагату свіжини втупилися в неї очима. Полівка, яку вона щойно з’їла, раптом стала в животі дуже важкою. Чому вони такі розгублені?

Здавалося, тиша розтягнулася на цілий сезон.

Зрештою Левожар тихо спитав:

— Голуболапко, про що саме ти нявкаєш?

— Великі брунатні тварини, — затинаючись, мовила Голуболапка. — Вони роблять бар’єр у потоці, він схожий на наш терновий бар’єр біля входу в табір. Це заважає воді текти. Ними керують Двоноги.

— Пхе-пхе, Двоноги! — Мишовус весело пирхнув. — А, часом, ці Двоноги не мають крил? Може, вони ще літають собі над струмком?

— Не клей дурня! — огризнулася Голуболапка. — Вони стежать за тваринами і вказують… на щось, на якісь свої Двоножі речі. Можливо, саме за наказом Двоногів тварини й перегороджують струмок.

— А можливо, і їжаки літають, — зітхнувши, нявкнув їй у тон Косариконіг. — Левожаре, тобі не завадило б сказати своїй новачці, щоб вона не вигадувала нісенітниць. Це анітрохи не смішно, коли ми всі бідуємо.

— Отож-бо, — додала Білокрила. Схвалення в її очах змінилося роздратуванням і збентеженням. — Голуболапко, що з тобою сталося? Можеш гратися зі своєю сестрою скільки заманеться, але навіщо це робити перед Кланом?

Голуболапка схопилася на лапи. Вона була така розгнівана, що навіть забула доїсти.

— Це не гра! І я не вигадую! Ви маєте знати, що я кажу правду.

— Я нічого такого не знаю, — відповів Косариконіг. — Двоноги та великі брунатні тварини? Скидається на казочку для кошенят.

— Хіба ти їх не чуєш? — запитала Голуболапка.

Решта котів дивилася на неї стурбовано, і їй було важко з ними ззиратися.

— Будьмо вибачливими до неї. — Сіросмуг махнув хвостом Косариконогові. — Ми всі бавилися в різні ігри, коли були новаками.

— Можливо, вона заплуталася, — ласкаво додала Міллі. — А може, й перегрілася. Чи, може, тобі наснився сон? — запитала вона Голуболапку.

— Мені це не наснилося і це не гра! — Гнів Голуболапки змінювався розпачем.

Чому вони вдають, що не знають про струмок?

— Годі. — Ліщинохвоста встала й потягнулася. — Знайдімо затінене місце та подрімаймо. Можливо, нам усім насняться великі брунатні тварини.

Вона пішла до краю галявини, а за нею послідували Косариконіг і Мишовус. Березопад обійшов кагат свіжини й зупинився перед Голуболапкою. Його очі були серйозні.

— Якщо ти вигадуєш щось заради розваги, то припини це й перепроси перед усіма, — нявкнув він. — Якщо тобі зле, то йди попроси в Сойкопера якісь трави. Але годі докучати воякам, у яких є важливіші справи, ніж слухати дитячі казки.

— Це не дитяча казка! — Голуболапка геть розгубилася.

Навіть рідний батько пристав на бік решти!

Березопад перезирнувся з Левожаром, а потім пішов геть разом із Білокрилою. Сіросмуг і Міллі попрямували до вояцького кубла.

Попелюшкосерда звелася на лапи та сказала:

— Тепер відпочивай, Плющолапко. Коли буде прохолодніше, я відведу тебе на бойовий вишкіл.

— Дякую, — нявкнула Плющолапка, проводжаючи поглядом виховницю, яка йшла за іншими вояками. Вона сильно штовхнула Голуболапку: — Годі хизуватися.

Голуболапка витріщилася на неї недовірливо.

— Але ж, Плющолапко, ти…

— Ти робиш це для того, аби привернути увагу, — прошипіла Плющолапка.

Перш ніж Голуболапка встигла відповісти, сестра відскочила геть і зникла в кублі новаків.

Голуболапка сиділа біля кагату свіжини, понуривши голову. Почувалася цілком розчавленою. Кожен кіт у Клані став зневажати її лише тому, що вона знала про брунатних тварин. Чому вони вдають, що не знають? Принаймні Левожар мав їх чути, адже він був поруч із нею, коли вона почула їх далеко вище за течією на кордоні з Тіньовим Кланом. Можливо, то був великий секрет, про який новаки не мали знати? «Тоді не варто було вести мене до того пересохлого струмка!» — сердито подумала кішка.

Через кілька секунд вона відчула легкий дотик носа до свого вуха, звела очі й побачила виховника, який дивився на неї. Його бурштинові очі були непроникними.

— Іди за мною, — нявкнув Левожар.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Голуболапка пройшла за Левожаром через терновий тунель на галявину біля табору. «Невже він також сердиться на мене?» — дивувалася вона.

Левожар зупинився в тіні ліщини на краю галявини й повернувся до учениці.

— Скажи мені, що ти чуєш, — нявкнув він.

Голуболапка стрепенулася. Оце таким було її покарання?

— Хвилі хлюпають край озера, — відповіла вона. — І світанковий патруль повертається. — Трохи пожвавішавши, додала: — А раніше Бубконіс наступив на будяк. Він намагався втриматися на трьох лапах, поки зубами виривав колючки.

— Сьогодні? — перепитав Левожар. — І де саме це сталося?

— На кордоні з Вітряним Кланом, біля кладки через струмок.

Поки Голуболапка говорила, з папороті потойбіч галявини Порохошуб вивів свій патруль. За ним ішли Ружопелюстка, Лисохвіст і Бубконіс. Кремовий кіт накульгував.

— Гей, Бубконосе! — гукнув Левожар. — Що з тобою сталось?

Бубконіс нічого не відповів, тільки зітхнув.

— Він наступив на будяк, — роздратовано сказав Порохошуб. — Уяви, влаштував трагедію через якусь колючку в лапі.

Левожар мовчав, поки патруль не зник у тунелі. Потім повернувся до Голуболапки. Її шерсть ворушилася під його напруженим поглядом.

— Зачекай тут, — наказав він.

Голуболапка присіла, а кіт пішов за патрулем у тунель. У животі її неприємно крутило. «Я не розумію, до чого це все!» — подумала кішка.

Через декілька ударів серця Левожар повернувся. Голуболапка напружилася, коли побачила, що з ним Сойкопер. «Невже Левожар також вважає, що я хвора? Він думає, що мені потрібен медикіт?»

— Сподіваюся, це важливо, — бурчав Сойкопер, перетинаючи галявину разом із Левожаром. — Я саме готував примочку з деревію.

— Важливо, — запевнив його Левожар, зупиняючись перед Голуболапкою. — Я думаю, що вона та Перша з Трьох.

— Перша що? — Від нервування голос Голуболапки став різким. — Не говоріть про мене так, ніби мене тут немає!

Левожар не звернув на це уваги.

— Вона щось чує, — пояснив він Сойкоперові. — Не Зоряний Клан. Я маю на увазі, вона чує дуже далеко. — Звернувшись до Голуболапки, він додав: — Розкажи Сойкоперові про брунатних тварин, які стримують струмок.

Голуболапка неохоче повторила історію, яку вона розповіла однокланівцям біля кагату свіжини. Коли закінчила, то чекала, поки Сойкопер познущається з неї, як решта. «Чому Левожар знову змушує мене все це переживати?» — обурено подумала новачка.

Сойкопер якусь мить мовчав. Коли заговорив, то звернувся до Левожара:

— Ти гадаєш, вона каже правду?

Розпач Голуболапки нарешті вихлюпнувся назовні. Перш ніж Левожар устиг відповісти, вона схопилася на лапи й стала навпроти Сойкопера.

— Я не розумію, чому кожен кіт думає, що я це вигадала! Є тварини, які перегороджують потік. Ти хочеш сказати, що й ти їх не чуєш?

Сойкопер відповів їй на це іншим запитанням:

— Ти їх просто чуєш?

Голуболапка заперечно похитала головою. Потім згадала, що Сойкопер не бачив її жестів.

— Ні, я також знаю, які вони на вигляд. — Її охопила розгубленість. — Я не маю на увазі, що бачу їх так, ніби вони стоять переді мною. Але знаю, які вони на вигляд. Вони брунатні, з жорсткою шерстю та плоскими хвостами. О, в них здоровезні передні зуби, якими перерізають гілки.

— Вона ще бачила, як Бубконіс наступив на будяк, — додав Левожар. — Поки його патруль був на іншому кінці кордону з Вітряним Кланом.

Сойкоперові вуса здригнулися.

— Отже, ти бачила його та чула, — міркував медикіт. — А що ще? Ти відчула його біль?

— Ні, — відповіла Голуболапка. — Але бачила, як він зашпортався, і чула, як бідкався через колючки в лапі. І я знала, що він намагався їх дістати зубами.

— Не схоже на повідомлення від Зоряного Клану, — зауважив Сойкопер, повертаючись до брата. — Радше скидається на те, що вона може бачити й чути те, чого не можуть бачити й чути інші коти.

— Треба її випробувати, — нявкнув Левожар.

— Ви маєте на увазі, що я відрізняюся від інших котів? — спитала Голуболапка. Мозок їй закрутився. Хіба не всі коти можуть розповісти, що відбувається на їхній території? Як тоді вони знають, коли настане біда? Вона відчула, як її хутро запушилося. — Ох, зі мною щось не так?

— Ні, — запевнив її Левожар, заспокійливо торкнувшись плеча кінчиком хвоста. — Це означає, що ти особлива.

— Чи може Плющолапка відчувати те саме? — запитав Сойкопер.

Голуболапка знизала плечима.

— Ми ніколи про це не говорили. Але… можливо, ні.

Тепер, коли вона подумала про це, то згадала, що це саме вона завжди коментувала те, що відбувалося далеко, а не сестра. Черв’ячок страху заповз у її живіт. «Я ж бо думала, що кожна кішка все бачить і чує так само, як я. Не хочу бути особливою».

— Треба її випробувати, — повторив Левожар. — Ти ж не заперечуєш? — швидко додав він, бачачи, що Голуболапка знову стала щетинитися.

Вона зустріла його бурштиновий погляд, усвідомлюючи, що за останні кілька хвилин щось змінилося. Левожар більше не був її виховником, наставником, який навчав її і вказував, що вона має робити. Натомість у його очах світилася повага, а можливо, навіть благоговіння.

«Дивно», — подумала вона.

— Я згодна на випробування, — нявкнула кішка вголос. — Просто покінчімо з цим, і тоді, можливо, життя повернеться в нормальне річище.

— Я піду і дещо зроблю, — сказав їй Левожар. — Коли повернуся, я хочу, щоб ти сказала мені, що я зробив.

Голуболапка знову здвигнула плечима.

— Що ж, гаразд.

Левожар кинувся між деревами, прямуючи до кордону з Вітряним Кланом. Голуболапка почувалася трохи дивно, залишившись на галявині наодинці із Сойкопером. Вона знала медикота не так добре, як вояків, хоча багато чула про його гострий язик. Але йому, здавалося, було не до балачок, він просто присів, підібгавши лапи, тож Голуболапка зосередила свою увагу на лісі.

Поступово вона осмислила сум’яття шуму, який долинав з-за дерев. Патруль Тіньового Клану вивчав запах лисиці біля кордону; вояки Річкового Клану метушилися на липкому мулі край висохлого озера, де Мрячконіжка лаяла новака. А далі, уже на межі можливостей її чуттів, одна з тих великих брунатних тварин додавала ще одну гілляку до завалу в струмку.

Новачка підстрибнула від несподіванки, коли до неї заговорив Сойкопер:

— Ти можеш сказати, чим зайнятий Левожар?

Голуболапка повернула вуха в той бік, куди пішов Левожар, до кордону Вітряного Клану. Але її виховника там не було й знаку! Куди ж він міг подітися? Вона подумки зазирнула в покинуте гніздо Двоногів та на тренувальну галявину, де вловила звуки Попелюшкосердої і Плющолапки, які відпрацьовували бойові рухи. Там не було Левожара.

Новачка зосередила свої відчуття на березі озера. Так! Ось він! Вона чула його й відчувала його запах. Він прямував до галькового берега озера. «Чи він думав, що зможе мене обдурити, якщо водитиме манівцями?» — весело подумала вона.

Кроки Левожарових лап тупотіли по засохлій багнюці. Зупинившись, він роззирнувся, а потім підскочив до гілки, що впала з дерева, й потягнув її на гальку. Голуболапка чула скрегіт, коли Левожар підтягував гілляку вище. Видобувши її аж на траву, він висмикнув із найближчої хащі вусик ожини й поклав на гілку.

— Левожаре, що ти робиш? — почула Голуболапка здивований голос Піскошторми й помітила рудувату кішку, яка з’явилася на краю хащі.

За нею йшли Листоплеса, Тернолапка та Джмільолап. Усі четверо несли жмути моху.

— О, привіт, Піскошторма, — Левожарів голос був дещо наляканий. — Я… е-е… просто ставлю експеримент.

— Ну, то не заважатиму тобі.

Піскошторма, здавалося, була спантеличена. Але просто махнула хвостом і вивела двох новаків на багнюку, тож вони попрямували до води, що виднілася віддалік.

Коли Піскошторма пішла, Левожар побіг крізь дерева назад і, важко дихаючи, зупинився біля котів, що їх нещодавно покинув.

— Ну? — захекано спитав він. — Де я був і що робив?

— Ти намагався мене обдурити, чи не так? — нявкнула Голуболапка. Вона почувалася так упевнено, що відчувала кожну шерстинку на власній шкірі. — Ти вирушив нібито до Вітряного Клану, але потім спустився до озера. І там ти знайшов гілку…

Провадячи далі, вона побачила, як Сойкопер слухав, нахиливши голову набік і нашорошивши вуха. Він анічого не казав, аж поки вона не закінчила.

— Чи вона має рацію?

— Так, вона точно розповіла про кожну дрібницю, — відповів Левожар.

Раптом повітря довкруж трьох котів ніби затріщало. Голуболапка хрипко зітхнула.

— Це не має ані найменшої ваги, — запротестувала вона. — Я впевнена, кожна кішка або кіт може зрозуміти, що відбувається, навіть якщо це відбувається не просто перед їхніми очима. Усі ми маємо хороший слух і чутливі вуса, еге ж?

— Не такі чутливі, — нявкнув Левожар.

— Слухай. — Сойкопер нахилився вперед, ніби хотів роздивитися її ясними блакитними незрячими очима. — Існує пророцтво, Голуболапко, — повів він. — Має зійтися Трійка, яка складатиметься з родичів твоїх родичів, котрі триматимуть у своїх лапах силу зірок. Це пророцтво давнезне, воно колись було даровано Вогнезорові котом з іншого Клану й стосується трьох котів, які будуть могутнішими за всякого іншого в усіх Кланах — могутнішими навіть за Зоряний Клан. Левожар…

— Але яким боком ми до цього причетні? — урвала Голуболапка.

Раптом вона відчула, що насправді не хоче знати відповідь на це запитання.

— Ми з Левожаром — двоє з тих трьох котів, — нявкнув Сойкопер, рухаючи вухами. — І ми віримо, що третя кішка — це ти.

— Що? — Жах і недовіра охопили Голуболапку. Її голос пролунав, як писк зляканого кошеняти. — Я? — Обернувшись, вона поглянула на виховника. — Левожаре, це не може бути правдою! Будь ласочка, скажи мені, що це неправда!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Сойкопер здригнувся, коли відчув, яка нажахана Голуболапка. Кішка ніяк не могла змиритися, що відрізняється від решти котів її Клану і що їй судилося більше, ніж навіть котам Зореклану. «Не те, щоб ми знали, що нам судилося…» Він почув зітхання Левожара, якого вона благала сказати, що це неправда.

— Я не можу тобі цього сказати, Голуболапко, — нявкнув брат. — Адже це правда. Мені часто й самому хотілося б, аби це була неправда, повір.

— Ми з Левожаром маємо особливі здібності, — додав Сойкопер. — Його не можна перемогти в бою, а я… ну, я маю більше навичок, ніж інші медикоти. «Мовчи, Сойкопере, — сказав він собі, — у жодному разі не можна їй казати, який саме в мене дар. Принаймні наразі не можна».

— А ти маєш особливо сильні відчуття, — сказав їй Левожар. — Ти можеш сказати, що відбувається дуже далеко. Мені стало цікаво ще того дня, коли ми пішли до Річкового Клану і ти сказала мені, що в таборі є дуже хвора кішка. Я нічого такого не відчував. Ти краща мисливиця, як на свій вік і взагалі, з огляду на те, що ще й повня не минула, як ти стала новачкою. І жоден інший кіт анічого не знає про цих тварин, котрі, як ти кажеш, перегороджують потік. Тепер, коли ти так точно розповіла, що саме я зробив, я ладен думати, що ти мала рацію й щодо них.

Голуболапка мовчала кілька ударів серця. Сойкопер чув, як її кігті виривають траву.

— Це мишача бридня! — вибухнула вона нарешті. — Казна-що! Я тобі не вірю. Я не хочу бути іншою!

— Те, чого ти не хочеш… — почав був Сойкопер, аж раптом замовк, почувши нявчання кішок, які пробивалися крізь папороть.

Перед вела Піскошторма, за нею йшла решта кішок — їхні запахи майже потонули у вогкому запаху багнюки.

— Як мені це набридло, — скаржилася Піскошторма. Її слів було майже не розібрати через розмоклий мох, який вона несла в щелепах. — Річковий Клан поводиться так, ніби ми мусимо питати їхнього дозволу щоразу, коли хочемо підійти до води.

— А я вся в багнюці, — жалібно пронявкала Тернолапка.

— Та ми всі в цьому бруді. — Голос Листоплесої був утомлений. — Коли віднесемо воду нашим побратимам, то зможемо нарешті відпочити й почистити шкурки.

— Гидота! — вигукнув Джмільолап.

Звуки патруля вщухли, коли кішки попрямували до тернового тунелю.

— Ми не можемо тут розмовляти, — роздратовано нявкнув Сойкопер. — З тим самим успіхом можна просто розповісти про все Кланові та й край!

— Тоді підемо далі в ліс, де нас не почують коти, — запропонував Левожар.

Сойкопер попрямував старою стежкою аж до покинутого гнізда Двоногів. Його зустрів аромат котячої м’яти. Це стишило хвилювання та сповнило його глибокого задоволення. «Якщо Громовий Клан колись знову потерпатиме від зеленого кашлюка, ми матимемо ліки», — подумав він.

— Твоя котяча м’ята процвітає, — зауважив Левожар, коли троє котів йшли до зарослого Двоногового саду. — Дивно, що вона так добре росте під час посухи.

— Еге ж! Звісно, це було б дивно, — насмішкувато погодився Сойкопер. — Та я постійно ношу сюди розмочений мох, щоб її поливати. Ми ж бо не можемо дати їй засохнути.

На мить відволікшись від проблеми, через яку вони сюди прийшли, Сойкопер впевнено переходив від рослини до рослини, керуючись сильним запахом котячої м’яти. Він обережно понюхав кожен корінь, аби переконатися, що тендітні пагони набирають сили.

— Ти вочевидь розумієш так само, як я, що відбувається в усенькому лісі, — сказала Голуболапка з викликом у голосі. — Адже знаєш, де росте кожна з цих рослин, навіть якщо їх не бачиш.

Це було так несподівано, що Сойкопер смикнув вухами.

Левожар зніяковіло почав був казати:

— Голуболапко, це ж інше…

— Усе гаразд, — перебив його Сойкопер. Приємно зустріти кішку, яка не намагалася вдавати, що не помічає його сліпоти. — Голуболапка має слушність. Я свідомий того, що інші коти дивуються, коли я знаю, де що розташоване. У мене дуже добре розвинені нюх і слух, — вів далі медикіт. — Припускаю, це компенсує те, що я не можу бачити. Але я не можу сказати, що відбувається по той бік лісу. Твій дар значно потужніший, ніж мій, — додав він із несподіваною образою в голосі.

— Але я не розумію! — Сойкопер відчував, що Голуболапка дуже намагалася говорити спокійно. — Навіщо мені цей дар? Що означає те пророцтво?

— Ми поки не впевнені, — відповів Левожар. — Спочатку ми почувалися так само, як і ти. Ми щосили намагалися це збагнути, але…

— Що тобі не так? — урвав його Сойкопер. — Як ти можеш не хотіти бути могутнішою за побратимів? Не хотіти, щоб тобі більше судилося, щоб ти могла розгадати таємницю? Як можна не хотіти бути однією з Трьох?

— Але ж нас не троє, а четверо! — розвернулася до нього Голуболапка. — А як щодо Плющолапки? Яка її особлива сила? Що про неї говорить пророцтво?

— Анічогісінько, — відказав їй Сойкопер. — Спочатку ми не знали, кого саме стосується пророцтво — тебе чи твоєї сестри. Утім ти досить чітко дала зрозуміти, що саме ти Перша з Трьох.

— Ти щойно сама сказала нам, що Плющолапка не може відчувати речі та події на відстані, як-от ти, — зауважив Левожар.

— Це правда, такого я ніколи за нею не помічала. Але із чого видно, що вона колись не зможе?

Сойкопер аж кігтями вп’явся в землю через упертий тон новачки.

— Окрім того, — вела далі Голуболапка, — вона моя сестра. Я нічого без неї не робитиму.

— Скільки хвостом не бийся, а робитимеш, — відрубав Сойкопер.

— Як гадаєш, ми просили цього пророцтва? — глибоко зітхнув Левожар. — Чи ти гадаєш, що я теж не бажаю бути звичайним вояком, який докладає всіх зусиль, аби стати своєму Кланові в допомозі?

— Ми змушені були це прийняти, — нявкнув Сойкопер.

Він почув шарудіння з боку Голуболапки. Йому здалося, ніби новачка ввігнала кігті в землю.

— А ось мені не потрібно це приймати, — буркнула вона збурено.

— Тобі доведеться. Через те, що ти показала сьогодні, — нявкнув Левожар. Сойкопер зрозумів, що брат напрочуд прихильний до своєї учениці. — Ти не показала б свого дару ще очевидніше, навіть якби оголосила про нього з Високого Каменя.

Тепер Голуболапка мовчала, і Сойкопер відчував, як її гнів згасає, а замість нього наростають невпевненість і страх. Він зітхнув, знаючи, що мусив сказати їй, хоча сподівався, що в цьому не буде потреби.

— Ти, мабуть, чула, що колись у нас була сестра, — знехотя повів медикіт. — Падуболистка. Ми… ми, звісно, думали, що саме вона була частиною пророцтва, однією з Трьох.

— Але ми помилялися. — Сойкоперові полегшало, коли Левожар підхопив історію. — Вона дуже старалася осягнути свою особливу силу й те, як може використовувати її, щоб допомогти своєму Кланові.

— То як ви зрозуміли, що вона не Перша з Трійки? — запитала Голуболапка.

Горе та сором охопили Сойкопера, такі само гострі, як тоді, коли він уперше дізнався, що Вивіркострибка й Ожинокіготь не його справжні батьки. Він знав, що його брат відчуває те саме. Що вони могли відповісти цій новачці, не роз’ятрюючи своїх сердечних ран?

— Як багато тобі відомо про Падуболистку? — запитав він Голуболапку.

— Небагато. — Голос юної кішки став допитливим. — Ну, я знаю, що вона була вашою сестрою і загинула під час обвалу в тунелі. Ми з Плющолапкою десь-колись чули, як дорослі коти про неї балакали, але вони завжди змінювали тему, тільки-но бачили, що ми нашорошили вуха.

«Я не здивований», — подумав Сойкопер.

— Хай там як, ми зрозуміли, що в пророцтві її немає, — категорично заявив Левожар тоном, який чітко попереджав Голуболапку, що подальші розпитування зайві.

— Виходить, ви помилилися! — непоступливо відповіла Голуболапка. — І звідки ти знаєш, що ви знову вчиняєте ту саму помилку? Вогнезір має купу родичів у Громовому Клані, а не лише Хмарохвоста й Білокрилу!

— Тому що… — заговорив Сойкопер.

— Та годі вже! Я не хочу цього слухати! — Голос Голуболапки був злим, і Сойкопер уявляв, як вона дивиться на нього, розпушивши хутро на шиї. Він також відчув у ній глибокий страх, який вона намагалася поховати під гнівом. — Мене не хвилюють особливі здібності, якщо тільки вони не допоможуть мені бути відданою воячкою Громового Клану. Я не хочу бути жодною частиною будь-якого пророцтва, а надто такого розпливчастого, що ви навіть не впевнені в тому, якої кішки воно стосується!

— Послухай, ти, дурне мале кошеня! — злостиво нявкнув Сойкопер. — Чи ти думаєш, що то ми хотіли, аби все було саме так? — Увесь його давній гнів і розпач вихлюпувалися зараз, як шторм, на цю маленьку кішку, але він навіть не пробував їх зупинити. — Ми не обирали собі такої долі — бути частиною пророцтва! Через це ми втратили сестру!

У нього так тремтіли лапи, що він вимушений був сісти. «Хто надіслав те пророцтво? — дивувався він уже вкотре. — І навіщо це, коли воно завдає стільки болю?»

— Ви-вибачте, — затинаючись, промовила Голуболапка. — Але якщо вам так важко було знайти третю кішку, чому ви просто не запитали про неї Вогнезора?

— Вогнезір ніколи не говорив із нами про це, — відповів Левожар. — Йому й невідомо, чи ми знаємо про те, що йому було даровано пророцтво.

— Тоді як?.. — розгублено спитала Голуболапка.

— Я заходив у його сни, — неохоче пояснив Сойкопер.

Він розумів, що ця частина його здібностей може неабияк налякати юну кішку. Їй буде важко прийняти цей темний бік дару. Але щось спонукало медикота, певний внутрішній голос, який, здавалося, попереджав, що нема часу чекати, поки вона все сама збагне. — Ми не знаємо, чого саме від нас вимагає пророцтво, — вів далі він, намагаючись, щоб голос звучав спокійно, — але нам треба бути напоготові. А це означає, що ми мусимо бути сміливими, аби бути годними протистояти нашим силам, хай би якими вони були.

Голуболапка далі терлася-м’ялася. Сойкопер відчував хвилі невпевненості, що ринули від неї.

— Хіба Зоряному Кланові не потрібно, щоб я спочатку вивчилася та стала воячкою? — нявкнула вона нарешті.

— Не знаю. Я навіть не впевнений, чи пророцтво надходить від Зоряного Клану. — Сойкоперові було неприємно це визнавати, але то була правда. Жоден вояк Зоряного Клану ніколи не підтвердив цього пророцтва.

— Але ти маєш слушність, Голуболапко, — схвально сказав Левожар теплим голосом. — Найкраще, що ти можеш зараз зробити, — це продовжити тренування та прагнути стати воячкою. Гайда ще трохи потренуємося в полюванні, перш ніж по нас вирушить пошуковий патруль.

— Авжеж!

Голуболапка відразу звеселіла. Сойкопер знав, що вона намагалася засунути думки про пророцтво подалі в підсвідомість.

— Вправляйтеся, — нявкнув медикіт. — Я залишуся тут і подбаю про свої рослини. Я помітив кілька засохлих листків, які можна зірвати.

Він почув, як стихають кроки Левожара, а за ним і Голуболапки. Але на краю саду вона зупинилася й повернула назад.

— Сойкопере, — нерішуче повела новачка. — Мені сьогодні наснився сон. У цьому сні кішка Зоряного Клану відвела мене до озера, і воно знову було повним води.

— Яка була на вигляд та кішка? — запитав Левожар.

— Страшна! У неї було брудне сіре хутро й помаранчеві очі. І всі зуби були жовті.

— Це була Жовтоікла, — сказав їй Сойкопер. — Колись вона була медикішкою Громового Клану, ще коли Клан жив у старому лісі.

— Вогнезір подеколи про неї розповідає, — заспокоїв Левожар свою ученицю. — Каже, що вона доброї вдачі. Геть не така страшна, якою здається.

— Вона сказала, чому прийшла до тебе? — спитався Сойкопер.

— Ні… — Голос Голуболапки знову став невпевненим. — Якщо й сказала, я не пам’ятаю.

— І це єдиний твій сон?

— Єдиний, що пов’язаний із Зоряним Кланом. Ти вважаєш його важливим? — нявкнула Голуболапка.

— Власне так, але я не знаю, чому саме. — Сойкопер пошкрябав лапою вологий запашний ґрунт. — Даси мені знати, якщо тобі ще щось таке насниться, гаразд? О, і ласкаво просимо до Трійки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Левожар проштовхнувся крізь терновий тунель і поплентався галявиною до кубла вояків. Щойно сонце сіло, Ожинокіготь покликав його патрулювати вздовж кордону Тіньового Клану, щоб із якнайбільшою користю провести прохолодніший вечір. Тепер Левожарові здавалося, що в нього відпадають лапи. Він був такий утомлений, аж навіть не був певен, чи зуміє дійти до свого кубла.

Місячне сяйво омивало галявину. Левожар здригнувся, коли подивився на Срібносмугу й побачив, як місяць розширився майже до повні. «Завтра ввечері відбудеться Зборище», — подумав він. Минула ціла повня, відколи Леопардозірка оголосила, що Річковий Клан має володіти всією рибою в озері. Відтоді справи пішли не на краще, а на гірше.

Величезними зусиллями він переміг свою втому та збочив із дороги від кубла вояків до повалених валунів, які вели до Високого Каменя. «Я маю поговорити з Вогнезором», — вирішив він.

На горі кіт на мить зупинився, зібравши думки докупи, а потім тихо гукнув, бо не знав, чи спить провідник.

— Вогнезоре?

— Прошу.

Голос у провідника був зморений, і коли Левожар зайшов у кубло, то був шокований, адже побачив, яким схудлим і стурбованим був провідник Клану. Той сидів у своєму гнізді серед моху й папороті, втупивши ясно-зелені очі у свої лапи. Він звів голову та повільно кліпнув, побачивши Левожара.

— Вибач, Вогнезоре, — затинаючись, промовив Левожар і позадкував. — Ти маєш утомлений вигляд, тож…

— Ні, зі мною все гаразд, — заспокоїв його провідник. — Якщо хочеш поговорити, зараз слушний час.

Трохи підбадьорений, Левожар поплентався в кубло й сів біля ватажкового гнізда, обкрутивши хвоста довкола лап.

— Як там вишкіл Голуболапки? — запитав Вогнезір.

— Е… добре.

Левожар задумався, чи не сам Вогнезір налагодив зв’язок між Голуболапкою і пророцтвом? Мабуть, йому переказали ту її історію про брунатних тварин, котрі перекрили струмок. Якщо так, чи повірив їй Вогнезір? І якби повірив, чи сприйняв би це як ознаку великої могутності юної кішки?

А вголос він сказав:

— Вона наполегливо працює. Гадаю, вона стане однією з найкращих мисливиць у Клані.

Вогнезір кивнув і нявкнув:

— У неї хороший виховник.

Левожар вдячно кивнув.

— Я докладу всіх зусиль.

Провідник Клану перевів свій ясний зелений погляд на Левожара, у його очах відбивалося місячне сяйво.

— Так само, як вчинив Ожинокіготь, — тихо сказав Вогнезір, — коли виховав тебе, немов свого сина.

Відсахнувшись, Левожар відчув, як у животі наростає гарячий стрижень люті, наче він проковтнув розжарений жолудь. «Чому Вогнезір знову згадує про це тепер? Я не хочу про це говорити!» — подумав він.

— Я знаю, що ви із Сойкопером розлючені, бо вам збрехали, — тихо провадив Вогнезір. — Я можу це зрозуміти. Але не варто забувати, що кращих матері й батька, ніж Вивіркострибка та Ожинокіготь, годі й шукати. Усе могло скластися геть інакше.

— Я не злий на Ожинокігтя, — відповів Левожар. — Він шляхетний кіт. Я пишався, що він мій батько. І він просто піддався на підмову та постраждав від брехні так, як усі ми.

— Листоплеса та Вивіркострибка зробили те, що вважали найкращим для вас із Сойкопером та вашої сестри, — нявкнув Вогнезір. — Невже з правдою вам було б легше жити?

— З нею все одно довелося жити, — зауважив Левожар, намагаючись не шмагати хвостом, — не тоді, так нині.

— Знаю, — зітхнув Вогнезір. — Правда як олива — завжди наверх сплива. Щоб ставати віч-на-віч із правдою, треба бути доволі мужнім. — Він замовк із задумливим виглядом, наче згадував щось давно минуле. — Тобі не слід карати Листоплесу більше, ніж її вже покарала доля, — повів далі провідник. — Вона втратила все, що любила. Та й Вивіркострибка втратила кохання. Гадаєш, їй це легко далося?

«Вони обидві дістали своє! По заслузі й шана!» — Левожарові знадобилося все самовладання, аби не прошипіти ці слова вголос. Гнів, що переповнював його, мало не виривався назовні. Зараз він не хотів думати про те, що там могла відчувати Листоплеса.

— Але ж я так розумію, що ти прийшов поговорити не про це? — спитав Вогнезір, схиливши голову набік.

Левожар ухопився за зміну теми, радий поговорити з провідником як вояк Громового Клану, а не як проблемний родич.

— Чи ти чув ту історію, яку розповідала Голуболапка, про брунатних тварин, котрі нібито перегороджують струмок, що тече на кордоні з Тіньовим Кланом? — Вогнезір кивнув. — Я вважаю, вона може мати слушність, — провадив Левожар.

Провідник Громового Клану здивовано кліпнув очима. Він розтулив був рота, щоб відповісти, але передумав та якійсь час роздумував мовчки. Відтак, як здалося, він уважніше поставився до Левожарових слів.

— Якщо так, то я не розумію, звідки вона знає, — нарешті відповів Вогнезір.

Його очі примружилися, і Левожар ледве стримував дрижаки під пронизливим зеленим поглядом. «Як багато Вогнезір знає про нас?» — подумав він.

— Я припускаю, що Зоряний Клан міг надіслати їй цей сон, — нявкнув Вогнезір за якусь мить. — Вона тобі, мабуть, про це казала, чи не так?

Левожарові дуже кортіло сказати «так». Це було б таким зручним поясненням… Але брехня провідникові Клану створила б більше проблем, ніж розв’язала.

— Ні, не казала, — відповів він.

— Хм… — Вогнезорові вуса затремтіли; він, очевидно, глибоко задумався. — Те, що вона говорить, має сенс, — зрештою провадив він. — Я не маю на увазі саме брунатних тварин. Але щось може стримувати потік і заважати воді до нас доходити.

— Достоту так, я такої самої думки. — І Левожарові полегшало, адже він і сам мав вагомі причини повірити Голуболапці.

Те, що провідник бодай частково пристав на бік Голуболапки, нехай навіть зі своєю версією історії, означало, що Левожарові не потрібно було розкривати правду про дар новачки.

— На нашій території нічого такого нема, — пробурмотів Вогнезір, немов звертаючись сам до себе. — І на території Тіньового Клану, звісно, теж анічого не може бути, інакше вони його давно розчистили б.

— Це, мабуть, далеко вище за течією, — нявкнув Левожар. — Дозволь мені зібрати розвідувальний патруль. Можливо, ми змогли б щось удіяти.

— Ні, ні, це надто небезпечно. — Вогнезір похитав головою. — Ми ж бо не знаємо, що могло спричинити затор. А ще для того нам треба проходити територією Тіньового Клану. Та Чорнозір нам вуха за таке повідриває, і я не можу залічити це йому на карб.

— То коти мусять гибіти без води? — виклично гукнув Левожар. — Сойкопер робить усе можливе, щоб підтримувати Клан, Вогнезоре, але ж є межа того, що може зробити будь-який медикіт. Ще трохи, і коти помруть від спраги.

— Та я знаю. — Довге зітхання Вогнезора чіткіше, ніж слова, передало Левожарові відчай провідника. — Але ж мандрувати вгору за течією… це занадто складно, а ми навіть не знаємо напевно, що струмок перегороджено.

— Тоді що ми робитимемо? Сидітимемо й чекатимемо на дощ? — Левожарова злість знову спалахнула, аж шерсть стала сторч. — Зоряний Клан не надсилав нам жодних повідомлень про те, коли посусі буде кінець. Нині слушний час узяти долю у свої лапи!

Він у розпуці шкрябав кігтями по кам’яній підлозі кубла. Йому дуже кортіло кинути провідникові в обличчя: «Адже ти знаєш, що я могутніший за Зоряний Клан! Чому ж ти не віриш, коли я кажу, що ми можемо із цим упоратися?» Утім Левожар не наважився вимовити ці слова вголос.

— Ну, гаразд, — утомлено відповів Вогнезір. — Якщо ти переконаний, що Голуболапка має слушність, я доручаю тобі дізнатися, що там і до чого. Здається, ми нічим більше не здатні зарадити. Але я однаково не дозволю патрулю котів Громового Клану подорожувати вгору в казна-яку далечінь самому. Ви ніколи не дістанетеся того затору, навіть якщо він існує.

— Але… — розпочав Левожар.

— Я сказав самому, — перебив Вогнезір. — От якби Тіньовий Клан приєднався до нас, то місія була б значно менш небезпечною. Насправді найліпше було б, якби ми могли сформувати патруль з усіх Кланів. Чотири Клани, які працюють спільно, набагато більше можуть зробити.

— Чи погодяться вони? — із сумнівом запитав Левожар.

— Ми всі потерпаємо від нестачі води. — Голос Вогнезора тепер звучав енергійніше, ніби через цей план у нього відкрилося друге дихання. — Тож чому б нам усім і не спробувати цьому зарадити?

Левожар знизав плечима. Йому було важко уявити, щоб Чорнозір, Леопардозірка та Однозір погодилися, аби їхні вояки подалися кудись наосліп, коли навіть життя навколо озера було важезним. Але, можливо, він помилявся, і в них стане відчайдушності на це. «І якщо це єдиний спосіб врятуватися від посухи, — вирішив він, — я впевнений, що я не єдиний кіт, який на це зголоситься».

— Я запропоную це на завтрашньому Зборищі, — рішуче нявкнув Вогнезір.

Коли Левожар зліз поваленими каменями на галявину, то побачив, що на нього, тупцюючи від нетерплячки, чекають Голуболапка та Сойкопер.

— Я чула, про що ти там розмовляв із Вогнезором! — прошепотіла Голуболапка. — То що він сказав?

— Якщо ти нас чула, то хіба не знаєш? — спитав Левожар, дещо збентежений усвідомленням того, що його учениця могла почути все, що вони обговорювали з Вогнезором.

— Я не підслуховую! — Голуболапка обурено порухала вусами. — Це було б негідно.

— То що він сказав? — повторив її запитання Сойкопер.

— Він хоче послати патруль з усіх чотирьох Кланів вище за течією, аби побачити, чи зможемо ми звільнити потік, — відповів Левожар. — Збирається згадати про це на Зборищі завтра ввечері.

— З усіх Кланів? — Очі Голуболапки розширилися від жаху. — Але… а якщо вони мені не повірять?

— Не хвилюйся. — Левожар поплескав ученицю хвостом по плечі. — Вогнезір не казатиме, що це твоя ідея.

— Він, мабуть, скаже решті Кланів, що ми повинні дослідити територію вище за течією, щоб дізнатися, куди поділася вода. — І Сойкоперові очі, на подив Левожара, заблищали.

Левожар не міг розділити братового захоплення. Здавалося, примушення Кланів до співпраці спричинить більше проблем, ніж він був ладен розв’язати.

— Бачу, ти вельми захопився цією ідеєю, — невдоволено прокоментував він.

— Таж звісно, — Сойкопер махнув хвостом. — Усі Клани бідують. Має сенс спільно долати посуху.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Левожар дивився на повний місяць, що висів над порожньою чашею озера. У сріблястому сяйві він бачив постаті котів Вітряного Клану, які прямували берегом до Зборища. Коти були худішими, ніж будь-коли, і тягнулися, понуривши голови й опустивши хвости. Здавалося, вони такі втомлені, що навіть переставляти лапи їм украй важко.

Левожар озирнувся на однокланівців і зрозумів, що вони так само виснажені. Енергійною здавалася тільки Голуболапка. Від хвилювання її шерсть розпушилася, і кішку брала така непосидячка, що вона вряди-годи пробігала кілька кроків уперед, а потім, тупцюючи на місті, чекала, поки її наздоженуть Попелюшкосерда та Левожар. Вуха її були нашорошені, а вуса тремтіли. Виховник гадав, чи не відчувала вона чогось просто зараз. Можливо, вже навіть чула шепіт, який долинав з острова.

Для того щоб перебратися через озеро на острів, можна вже було не дряпатися поваленим деревом. У вузькій протоці не залишилося води, і дно, всипане галькою та гілками, геть оголилося. Першим просто в річище протоки спустився Вогнезір. Він граційно перестрибував розкидані уламки гілляк і каміння, м’яко ступаючи лапами.

— Навіть не знаю, чому ми накинули коло, — пробурчав Лисостриб. — По пересохлому озеру ми могли перейти просто з нашої території.

— Так-то воно так, — погодилася Попелюшкосерда. — Але ми завжди переходили саме тут. Не варто порушувати усталені традиції.

Лисостриб знизав плечима, втомлено зітхнувши.

У місячному сяйві було видно озеро, позбавлене всієї колишньої пишноти. Посуха перетворила його на чашу з пилом й камінням. Левожарові було дивно йти сухою галькою там, де колись плюскотіла глибока вода. Коти рухалися просто під поваленим деревом, яким раніше перебиралися на острів. Левожар пригадав, як йому колись доводилось обережно балансувати на цьому дереві понад темним повноводним озером, що десь унизу жадібно хлюпало хвилями.

Підлісок на острові був коричневим і крихким аж до берега. Коти Громового й Вітряного Кланів впереміжку тихенько побрели через нього, прямуючи до галявини. Левожар помітив Золоніжку, воєводу Вітряного Клану, яка ступала поряд із Воронокрилом. Він раптом утямив, що воєвода була матір’ю Воронокрила, і його вразило усвідомлення: майже всі його власні родичі належали до Вітряного Клану.

Кіт відскочив, сподіваючись, що Золоніжка й Воронокрил його не помітили, і опинився позаду Вивіркострибки та Шипокігтя. Поряд із ним ішла Попелюшкосерда, з другого боку — Березопад, а позаду — Плющолапка й Голуболапка. Разом вони продралися крізь кущі, що оточували галявину, і виринули на відкриту місцину під холодне сяйво зірок. Коти Тіньового Клану вже прибули. Вони привітали вояків Громового та Вітряного Кланів стриманими кивками. Коли коти йшли, здавалося, що над землею проносяться тіні, легкі та тендітні, мов пале листя. Можливо, Левожарові лише здавалося, а можливо, коти справді тихіше ступали своїми ослаблими від голоду лапами.

Провідники Кланів Вогнезір й Однозір дряпалися на Великий Дуб, де на них уже чекав Чорнозір. Левожар також помітив Сойкопера, який підійшов до Дрібнохмара, медикота Тіньового Клану. Коти торкнулися носами, вітаючи один одного. Поруч сидів учень Дрібнохмара Жаролап зі своїм братом Тигросердом і сестрою Світолапкою.

Тигросерд скочив на лапи, щойно побачив Левожара.

— Привіт! — радісно вигукнув він, — Як справи?

— Добре, дякую, — коротко відповів Левожар. Відвертаючись, намагався не зважати на біль відчуження, що спалахнув в очах молодшого кота.

Кілька місяців тому, коли Тигросерд разом зі своїми братом і сестрою ще були зовсім юними новаками, кіт-самітник на ім’я Сол захопив у Тіньовому Клані владу. Тоді Вохрошубка, їхня мати, прийшла з ними жити до Громового Клану. Вона тут народилася й виросла, тому котів прийняли, дарма що поставилися до них з обережністю. Утім уся родина повернулася до Тіньового Клану, тільки-но Сола скинули.

«Я ж тоді думав, що вони мої родичі, — сумно міркував Левожар. — Адже Ожинокіготь — брат Вохрошубки… І вони мені всі подобалися, особливо Тигросерд. Але зараз…»

— Я волів би, щоб вони дали мені спокій, — пробурмотів уголос Левожар, звертаючись до Попелюшкосердої. — Вони вже знають, що я їм не родич.

Синій погляд Попелюшкосердої пом’якшав.

— Для того, щоб дружити, не обов’язково бути родичами, — зазначила вона. — І хіба не краще мати в іншому Клані друзів замість ворогів?

«Як Попелюшкосерда могла його зрозуміти? Її не зраджували батьки». Погляд Левожара зупинився на Тигросерді та Світолапці. «Цікаво, — подумав кіт, — Чи Тигрозір відвідував їх уві сні так само, як колись мене?» Тигрозір був батьком Ожинокігтя й Вохрошубки. Колись він обіймав посаду воєводи Громового Клану, але Синьозірка вигнала його, коли дізналася, що він планував її вбивство. Тоді Тигрозір став вояком Тіньового Клану. Ще за життя мріяв очолити всі чотири Клани, та й досі виношував цю затію, попри те що нині був приречений блукати Темним Лісом разом з іншими котами, яким заборонено долучатися до Зоряного Клану. Тигрозір являвся Левожарові вночі, називав його своїм любим онуком та обіцяв навчити мистецтва інтриг і маніпуляцій. Левожар охоче вчився, але щойно дізнався, що Тигрозір насправді не його дід, то зметикував: мертвий вояк використовував його у власних цілях.

Левожар зважився та поплентався лапа за лапу до молодих вояків Тіньового Клану, аби спробувати загладити свою непривітність. Але не встиг він ступити кілька кроків, як почув, що з Великого Дуба до котів звертається Однозір.

— Чи бачив хтось Леопардозірку та членів її Клану? — У відповідь на його запитання коти лише знизували плечима та хитали головами, тож він додав: — Ласкошубе, піди подивись, чи вони не йдуть?

Вояк Вітряного Клану проштовхнувся крізь кущі й за мить повернувся.

— Патруль у дорозі, — доповів він своєму провідникові. — Коти переходять озеро.

Усі сіли чекати, розмови вщухли. Левожар сидів біля Попелюшкосердої, винувато дивлячись через галявину на котів Тіньового Клану. «Можливо, мені вдасться поговорити з ними після Зборища», — подумав він.

Через кілька ударів серця Левожар знову почув шурхіт у кущах, і звідти вийшла Леопардозірка, що вела за собою патруль Річкового Клану. Коли він побачив, якою кощавою стала провідниця, то його хутро стало сторч від шоку: кожна її кістка виднілася під плямистою шкірою, а очі були тьмяними, мов озерний мул.

Тільки-но з’явилася Леопардозірка, Голуболапка випрямилася та широко розплющила очі від подиву. Нахилившись до Левожара, вона прошепотіла йому на вухо:

— Це ж та сама хвора кішка з табору Річкового Клану!

— Ти впевнена?

Левожар здригнувся. Адже це означало, що Леопардозірка хворіла майже цілий місяць! Голуболапка кивнула, і Левожар більше не ставив їй запитань. Не хотів, щоб інші коти підслухали їхню розмову.

Леопардозірка з високо зведеною головою плавно рухалася по галявині, за нею йшла Мрячконіжка, а потім решта однокланівців. Біля підніжжя Великого Дуба провідниця зупинилася, дивлячись угору, але стрибнути наче не наважувалася. Мрячконіжка щось їй пробурмотіла.

— Здається, Мрячконіжка пропонує її підсадити, — прошепотіла Попелюшкосерда на вухо Левожарові. — Леопардозірка, мабуть, справді недужа, якщо навіть не годна стрибнути на дерево.

Але саме тієї миті Леопардозірка рішуче похитала головою, зігнула ноги й стрибнула. Її передні лапи шкрябнули по найнижчій гілці, але вона встигла вп’ятися кігтями й після незграбного борсання зуміла підтягнутися. Кішка присіла на гілку й люто глянула на котів унизу недобрими жовтими очима, наче чекала, що хтось із них насмілиться прокоментувати її неоковирний стрибок.

Левожар перезирнувся з Лисострибом, який сидів поруч. Їм обом здалося, що Леопардозірка мала такий вигляд, ніби кожної миті може звалитися з гілки. Потім Левожар кинув погляд на брата, який сидів біля підніжжя дерева з іншими медикотами, і замислився, чи знає Сойкопер, яка слабка Леопардозірка.

Вогнезір підвівся на лапи й завив, оголосивши початок Зборища. Попри те що він був значно худішим, ніж зазвичай, все одно здавався значно здоровішим за Леопардозірку.

— Коти всіх Кланів, — повів він. — Ми всі потерпаємо від спеки та відсутності води.

— Інші новини є? — насмішкувато вигукнув Воронокрил із гурту вояків Вітряного Клану.

Вогнезір пустив це позавіч.

— Ситуація загострюється. Струмок між нашою територією та Тіньовим Кланом висох. Ми вважаємо, є імовірність того, що вище за течією утворився затор. Деякі коти з мого Клану хочуть дослідити й перевірити, чи це правда.

Поки він говорив, його зелений погляд зупинявся на Левожарові, ніби провідник хотів запевнити його, що не збирається називати ім’я Голуболапки. Не треба було повідомляти загалові, що кішка, якій спала на думку ця ідея, була лише новачкою. Левожарові лишалося сподіватися, що й решті котів, які почули історію Голуболапки біля кагату свіжини, стане клепки тримати язика на припоні.

Рудий вояк відповів провідникові ледь помітним кивком. Поглянувши на Голуболапку, він із полегшею зауважив, що вона слухає ватажка так само уважно, як решта котів, але не виказує, нібито знає більше, аніж каже Вогнезір.

— Якщо ваш патруль піде вгору за течією, то вторгнеться на територію Тіньового Клану, — гаркнув Чорнозір у відповідь на Вогнезорову пропозицію. — Я цього не дозволю.

— Річ у тому, що нам слід послати патруль, який складався б з котів усіх чотирьох Кланів, — пояснив свою думку Вогнезір. Він звів хвіст, закликаючи до тиші, аж тільки галявиною прокотилася хвиля здивування. — Пам’ятаєте, що сталося, коли Двоноги зруйнували нашу домівку в старому лісі? — повів далі кіт. — Патруль із шести котів вирушив на пошуки нових територій, і в тому патрулі були вояки всіх Кланів. Так ми вижили тоді. І саме так ми могли б вижити тепер.

Левожар відчув, як галявиною пролинув трепет хвилювання. Коти з розпушеними шкурами стрибком ставали на лапи, збуджено розмахуючи хвостами.

— Я піду! — зголосився Тигросерд.

— Я теж! — обізвалася Світолапка, сяючи очима. — Це буде ще одна Велика Подорож!

— Я ще не народився, коли Клани вирушили у Велику Подорож до Сонцеспаду, — нявкнув Лисостриб Ружопелюстці. — Але впевнений, що то була захоплива мандрівка.

— Цікаво, що ми там знайдемо. — У Ружопелюстки від збудження тремтіли вуса. — Закладаюся, що знов якусь каверзу Двоногів. Якщо помиляюся, то ладна ходити у світанкові патрулі до наступної повні.

— Або борсуків, — відповів Лисостриб. — Особисто я ставлю на борсуків.

— І я хочу піти, — прошепотіла Голуболапка Левожарові. — Як гадаєш, Вогнезір наважиться обрати новака?

— Не хвилюйся, — тихо пронявкав у відповідь Левожар. — Ти єдина кішка у всіх Кланах, яка обов’язково повинна піти.

— Ти справді думаєш, що ми зможемо повернути воду? — спитав Однозір. Голос його звучав обережно, але очі стали сповнюватися надії.

— Я думаю, варто спробувати, — відповів Вогнезір.

— А хто очолюватиме цей спільний патруль? — все ще войовничо запитав Чорнозір. — Ти?

Вогнезір похитав головою.

— Не думаю, що хтось із провідників взагалі має йти, — нявкнув він. — Ми потрібні тут нашим Кланам. До того ж під час Великої Подорожі нами не керував жоден кіт. Тоді ми навчилися співпрацювати, і не бачу причин, чому б ми не впоралися із цим знову. Що ви про це думаєте?

Чорнозір мовчав, тільки було чутно, як його кігті шкрябають кору на гілці.

Однозір перезирнувся зі своєю воєводою Золоніжкою, яка сиділа внизу на вилізлому із землі корені, а потім рішуче кивнув:

— Я згоден. Має сенс залучити всі Клани. Вітряний Клан із тобою, Вогнезоре.

— Ну, й Тіньовий Клан також піде. — Чорнозір проймав Вогнезора жорстким поглядом. — Бо вам доведеться мандрувати нашою територією, тож не завадить, якщо коти Тіньового Клану пильнуватимуть.

— Дякую вам обом.

Левожарові навіть здалося, що Вогнезір намагався приховати своє здивування — надто легко йому вдалося домогтися згоди двох провідників.

— Леопардозірко, а ти що скажеш? — спитав Вогнезір.

Провідниця Річкового Клану дивилася на галявину, ніби не чула, про що розмовляли коти над її головою.

За кілька ударів серця, протягом яких панувала незручна мовчанка, Дрібнохмар звівся на лапи.

— Якщо мені буде дозволено сказати, — почав він, ввічливо кивнувши провідникам, — нині ситуація не зовсім така, як минулого разу. Коти, котрі пішли у Велику Подорож до Сонцеспаду, були призначені пророцтвом.

Він перебіг оком по Кланах, поки не зустрівся поглядом з Ожинокігтем, Воронокрилом і Вохрошубкою. Усі троє кивнули. Левожарові здалося, він бачив мерехтіння спогадів у їхніх очах.

Вивіркострибка поглянула на Ожинокігтя, і в її погляді був глибокий жаль. Левожар знав: дарма що Зоряний Клан не обрав її тоді для мандрівки, вона однаково наполягла, щоб піти. Кішка, певно, сумувала за тими часами, коли між нею та Ожинокігтем ще не постали брехня й зрада.

— Зоряний Клан не просто так обрав по одному коту з кожного Клану, а діяв за пророцтвом, — вів далі Дрібнохмар. — А хто обиратиме котів тепер? — Він витримав паузу, щоб глянути на решту медикотів, а відтак додав: — Чи, може, Зоряний Клан дав комусь із вас знак?

Решта медикотів, навіть Сойкопер, похитали головами. Левожарові стиснуло живіт. Голуболапка добре знала, що великі брунатні тварини перегородили струмок. Зоряний Клан нічого їм не сказав. «Не чекати ж нам, коли наші предки-вояки врятують нас! — сердито подумав виховник. — Ба більше, вони знають про це менше, ніж ми!»

На мить Левожар злякався, що Вогнезір погодиться чекати на знаки. Аж тоді провідник Громового Клану нахилився до Дрібнохмара.

— Це важливий момент, — нявкнув він. — Але якби Зоряний Клан збирався надіслати нам знаки цього разу, я думаю, він їх уже надіслав би. Кожен провідник має право обрати, які вояки представлятимуть його Клан. Зоряний Клан довіряє нам, провідникам, робити все можливе для наших котів, саме тому ми й отримали по дев’ять життів.

На галявині здійнявся галас згоди. Левожар побачив, що Однозір і Чорнозір теж закивали.

— Вояки, котрі вирушають у подорож, мають бути сміливими та сильними, — вів далі Вогнезір. — Вони мають бути спроможними шукати те, про що мало знають, і готовими забути про ворожнечу заради однокланівців. Вірю, що всі провідники здійснять правильний вибір.

Левожар зітхнув із полегшею. Усе минуло значно простіше, ніж він очікував. Уже недовго потокові залишатися перегородженим! Аж раптом звела голову Леопардозірка.

— Знаю тебе як облупленого, Вогнезоре, — прохрипіла вона. — Завжди ладен придумати якийсь план. Гадаєш, я не знаю, що в тебе насправді на думці?

Вогнезір ошелешено подивився на неї зеленими очима.

— Я нічого не приховую, — запевнив він кішку.

— Лисяче лайно! — зі зневагою кинула Леопардозірка. Її тонка шкіра нервово щетинилася вздовж кістлявого хребта. — Це твоя клята каверза! Ти просто намагаєшся обманом загарбувати рибу Річкового Клану. Хочеш позбутися частини наших вояків, щоб послабити наші патрулі.

— Це нісенітниця. — Голос Вогнезора звучав не зле, а лише співчутливо. — Леопардозірко, я бачу, з тобою не все гаразд…

— Я не мишомізка, Вогнезоре, — прогарчала Леопардозірка у відповідь на жалість провідника Громового Клану. Насилу підхопившись на лапи, вона погойдувалась на гілці — здавалося, ось-ось заточиться й упаде. — Я знаю, що ти ладний дати Річковому Кланові голодувати, аби врятувати свій дорогоцінний Громовий Клан!

— Таж ні, він хоче допомогти, — запротестував Однозір. — Ми всі хочемо.

— Ви всі хочете нашої риби, — прогарчала Леопардозірка. — Але ви її не отримаєте. Річковий Клан не приєднається до цього патруля.

Решта троє провідників злякано перезирнулися, але не встиг ніхто з них і словом прохопитися, як Мрячконіжка заскочила на гілку до своєї провідниці. Вона присіла біля Леопардозірки й стала тихо щось казати їй на вухо.

Левожар напружився, щоб підслухати, й зумів розчути кілька фраз: «Вони теж стануть слабшими, якщо відішлють своїх найсильніших вояків… Ми дістанемо більше зиску, ніж інші Клани, якщо озеро знову наповниться».

На галявині, поки інші коти чекали на рішення Річкового Клану, зростало напруження. Левожар відчував на шкірі поколювання, неначе перед бурею. Леопардозірка раз чи два огризнулася на свою воєводу, але Мрячконіжка наполягала, м’яко доторкаючись кінчиком хвоста до плеча провідниці.

Нарешті Мрячконіжка підвелася, все ще обіймаючи хвостом Леопардозірку.

— Річковий Клан відрядить котів у цей патруль, — оголосила вона.

З боку вояків Річкового Клану почулося кілька протестувальних голосів.

— Це має сказати Леопардозірка, а не ти! — кинув Чорнокіготь, один зі старійшин.

— Вона вже вирішила, — додав Ружоніс. — А через тебе їй довелося змінити рішення, і вона тепер має слабший вигляд перед усіма!

Березопад, який сидів за кілька хвостів від Левожара, зневажливо чмихнув.

— Куди вже далі, — прокоментував він, — вона й так на вигляд слабша за мертву.

Мрячконіжка не намагалася сперечатись, вона просто чекала, поки вщухне галас. Тоді схилила голову перед Леопардозіркою та рештою провідників і знову зістрибнула на землю.

— Дякую, Леопардозірко, — нявкнув Вогнезір, знову ступаючи вперед. — Обіцяю, ти не пошкодуєш про це рішення.

Він витримав паузу, кілька разів задумливо облизнув шерсть на грудях, а потім повів далі:

— Кожен Клан має відрядити двох вояків до гирла висохлого струмка. Патруль вирушить на другому сході сонця. — Його зелені очі заяскріли в місячному сяйві, а голос задзвенів, лунаючи галявиною. — Ми знайдемо воду! Клани повинні вижити!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Сойкопер, щойно прокинувшись уранці після Зборища, відчув у таборі хвилювання — коти гули, наче бджоли, що вирвалися з вулика. Позіхаючи й намагаючись позбутися темних снів, які заважали йому спати, він підвівся на лапи й змахнув лист папороті, що причепився до його носа.

«Хіба вони не розуміють, що вояки, які вирушать у подорож, можуть ніколи не повернутися?»

Він сонно поплентався на галявину й відчув запах Вогнезора, який вийшов зі свого кубла на Високий Камінь. Клан, не чекаючи, поки він стане скликати їх, збирався навколо. Сойкопер відчув, як торкнувся його шкури Мишовус, і почув тупотіння, коли повз нього промчали Цвітолапка, Тернолапка та Джмільолап. Медикіт просунувся вперед та знайшов собі місце біля Левожара й Голуболапки.

— Коти Громового Клану, — повів Вогнезір, коли схвильоване бурмотіння вщухло. — Минулого вечора на Зборищі всі чотири Клани вирішили відрядити по двоє своїх котів, щоб дослідити струмок і з’ясувати, чи справді він перегороджений. Я вирішив, що Громовий Клан представлятимуть Левожар і Голуболапка.

Ще до того, як Вогнезір закінчив говорити, у тихому ранковому повітрі навперебивки здійнялися обурені зойки.

— Вона ж новачка! — запротестував Шипокіготь. — Ми мусимо послати сильного вояка, який зможе впоратися з небезпекою.

— Авжеж, що в ній такого особливого? — додав Бубконіс.

Утім усі несхвальні голоси були заглушені збентеженим вигуком Плющолапки:

— Чому тобі можна йти, а мені — ні? Чому Вогнезір обрав саме тебе?

— Це не тому, що я більше подобаюся Вогнезорові або щось на кшталт, — намагалася заспокоїти сестру Голуболапка. Сойкопер почув, як вона підійшла до Плющолапки й спробувала втішливо лизнути її вухо, але Плющолапка відсмикнулася геть. — Просто саме мені першій спало на гадку, що щось перегородило потік.

Сойкопер розумів: Голуболапка почувається винною через те, що мусить зберігати в таємниці від сестри свої особливі здібності та й решту, як-от те, що вона дізналася про пророцтво. «Що ж, — подумав він, — Їй доведеться до цього звикнути, та й по всьому».

— Знаю, — нявкнула Плющолапка. — Але ж я думала, що ми завжди все робитимемо разом!

— І я цього хочу, але ми не можемо, — відповіла Голуболапка.

— Годі вже! — Голос Вивіркострибки здійнявся над галасом протестувальників. — Так вирішив Вогнезір. Не нам сумніватися щодо його рішення.

— Саме так, — погодився Сіросмуг. — Ви довіряєте своєму провідникові чи ні?

Поступово галас вщухнув, і Вогнезір знову заговорив:

— Левожар і Голуболапка підуть зі сходом сонця. Віче закінчено.

Натовп котів розбився на групи, з кожної доносився гомін. На кілька секунд Сойкопер утратив слід Голуболапки, а потім знайшов її біля кагату свіжини разом із Кригохмарою та Лисострибом. Відчувши тривогу новачки, він поквапився її підтримати.

— Як так сталося, що саме тебе відрядили в подорож? — запитав Лисостриб саме тієї миті, як підійшов Сойкопер. — Звідки ти взагалі дізналася про струмок?

— Тобі наснився Зоряний Клан? — із цікавістю допитувалася Кригохмара. — Що вони тобі сказали?

Сойкопер бачив: Голуболапка запанікувала.

— То й що, якщо вона все-таки бачила сон? — махнув він хвостом у бік Кригохмари. — Це стосується лише її та Вогнезора. А тепер, якщо ви не маєте інших справ, можете прогулятися до озера й набрати води для старійшин.

Медикіт почув сердите Лисострибове шипіння, але обоє молодих вояків розвернулися й пішли геть, не сперечаючись.

— Розмовляє з нами так, наче він наш виховник, — пошепки поскаржилася Кригохмара, коли вони вже прямували до тернового тунелю.

— Сойкопере, я не знаю, що їм сказати! — нявкнула Голуболапка, коли коти не могли їх почути. — Я не бачила таких снів! Я чую тих брунатних тварин, відчуваю їх так само, як знала й відчувала, що робив біля озера Левожар.

Сойкопер посмикав вусами.

— Авжеж, — відповів він. — Але це зрозуміємо тільки ми з Левожаром. Для інших котів це був сон. Затямила?

Голуболапка завагалася.

— Мені не подобається брехати котам, — нявкнула вона.

Сойкопер відчував її збентеження й розумів, що надгострі чуття здавалися їй не дивними, а цілком природними. Але вона була надто вперта, а ще недосвідчена. Його вразило гострим, немов колючка, розпачем.

— Хіба ти не хочеш бути особливою? — запитав медикіт. — Хіба тобі не подобається бути обраною для ширшої долі, аніж у твоїх побратимів і посестер?

— Ні, не хочу! — кинула Голуболапка, а потім схаменулася, ніби згадала, з ким розмовляє. — Вибач, — пробурмотіла вона. — Я не люблю мати таємниці від своїх однокланівців, ото й усього.

— Тоді взагалі ні з ким не розмовляй про це, — порадив Сойкопер.

Він відчув, що новачка збиралася сперечатись далі, аж ось почув наближення Ясносердої. Голуболапка скористалася нагодою й побігла через галявину до кубла новаків, де сиділа її сестра.

— Привіт, Сойкопере, — привіталася кішка. — Хочеш, я піду назбираю трав для подорожного збору?

— Дякую, Ясносердо, це було б чудово, — відповів Сойкопер і затнувся, бо раптом йому голова пішла обертом.

Він знав: Ясносерда чекає, щоб він сказав, які саме трави треба шукати, але нічого не міг їй відповісти.

«Мишаче лайно! Я не впевнений, що можу правильно пригадати», — подумав Сойкопер.

Він уперше мусив самостійно готувати суміш подорожніх трав. Медикіт пробував згадати, які трави збирала Листоплеса, коли Ожинокіготь із вояками пішли шукати Сола. Проте постійно відволікався через іншу, глибшу тривогу. «От якби Левожар і Голуболапка не ходили в мандрівку, — думав він. — А раптом вони не повернуться? Пророцтво ніколи не здійсниться, якщо я залишуся сам!»

Медикіт відчув запах Листоплесої, яка саме проходила повз, прямуючи до кагату свіжини. Його аж під п’яти пекло — так кортіло запитати її про подорожні трави, але він змусив себе замкнути уста. Вона більше не медикішка! Вона відвернулася від цілительства, коли дозволила собі закохатись у Воронокрила.

— Вибач, — пробурмотів він Ясносердій. — Я маю подумати кілька хвилин.

Можна ще було попитати Попелюшкосерду, чи не має вона, часом, у своїх напівприхованих спогадах списку подорожніх трав. Ці трави вона збирала, ще коли була медикішкою Попелюшкою. Але це створило б більше проблем, ніж розв’язало б. Адже Попелюшкосерда навіть не підозрювала, що колись була медикішкою Громового Клану.

— Та не переймайся, — весело нявкнула Ясносерда. — Мені здається, я пам’ятаю цю суміш, адже сама їла подорожні трави перед тим, як вирушити в мандрівку до Місячного Каменя в старому лісі. Ну ж бо, поміркую… там щавель, еге ж? А ще маргаритка? Я запам’ятала, бо ненавиджу смак маргаритки!

— Саме так. — На полегшу Сойкопера, до нього поверталася пам’ять. — А ще ромашка…

— І чорноголовник! — тріумфально завершила Ясносерда. — Це все, чи не так? Я негайно піду збирати.

— Дякую, Ясносердо, — кивнув Сойкопер. — Найкращий щавель росте біля старої стежки Двоногів. І напевно в саду за гніздом Двоногів ти знайдеш ромашку.

— Чудово! — Кішка кинулася геть. — Лисохвосте! Цвітолапко! — погукала вона. — Чи не хочете піти зі мною шукати трави?

Коли коти зникли в терновому тунелі, Сойкопер відчув, що Листоплеса досі сидить, знітившись, біля кагату свіжини. Медикота струснув спалах емоцій, такий сильний, що мало не звалив із лап. Мимохіть він поринув у спогади Листоплесої.

Він дивився її очами й бачив, як вона поспішала крізь високу траву та зарості, відчував, як калатало її серце. У роті стояв гострий смак подорожніх трав. Запахи навколо неї були дивними для Сойкопера, і він зметикував, що цей спогад стосується її життя в старому лісі до того, як звідти вигнали Клани. Листоплеса боролася зі страхом, і Сойкопер відчував, що її думки цілком зосереджені на сестрі. Вона хотіла завадити Вивіркострибці зробити щось…

Аж тут він побачив у своїй уяві, як Листоплеса проштовхнулася крізь гілки куща й зіткнулася з Ожинокігтем і Вивіркострибкою. Сойкопер був здивований тим, наскільки меншими та молодшими були на вигляд усі коти. «То було перед Великою Подорожжю до Сонцеспаду. Листоплеса й Вивіркострибка, мабуть, були ще новачками».

Листоплеса підійшла й поклала листя перед сестрою та Ожинокігтем.

— Я принесла вам подорожні трави, — сказала вона. — Знадобляться вам у поході.

Очі Ожинокігтя розширилися від обурення, і він став дорікати Вивіркострибці, що вона видала сестрі їхню таємницю.

«Яку ще таємницю?» — здивувався Сойкопер.

— Таж ні, їй не треба було мені нічого розповідати, — запевнила його Листоплеса. — Я просто знаю, і край.

Сойкопер здригнувся. У Листоплесої і Вивіркострибки був зв’язок, на який він ніколи раніше не зважав, і тепер Листоплеса боялася, що її сестра піде хтозна-куди і що вони можуть більше ніколи не побачитися. «То був початок тієї Великої Подорожі! — зрозумів Сойкопер. — Коли шестеро котів пішли шукати борсучиху Північ, яка мала переказати повідомлення Зоряного Клану».

Він слухав вухами Листоплесої, як Вивіркострибка розповідала всю історію про сни Ожинокігтя й про зустріч із котами інших Кланів. Він усвідомлював дедалі глибший розпач Листоплесої, хаос її почуттів, у які не міг проникнути, неначе навіть у спогадах було щось, що вона приховувала. Листоплеса щосили вмовляла Вивіркострибку не йти, але Сойкопер розумів: вона знала, що не має надії змінити сестрину думку. Виходить, Вивіркострибка не дуже змінилася відтоді! Нарешті Листоплесій, на її прикрість, довелося змиритися з тим, що Вивіркострибка йде.

— Ти жодному котові не скажеш, куди ми пішли? — наполягала Вивіркострибка.

— Таж я не знаю, куди ти йдеш, та ти й сама не знаєш, — зауважила Листоплеса. — Але ж, звісно, я нічого не скажу.

Вивіркострибка та Ожинокіготь з’їли подорожні трави, а потім у раптовому пориві тривоги стали просити Листоплесу розказати про цілительство, якого вона вчилася в Попелюшки, щоб самим бути спроможними знайти зілля, помічне під час подорожі.

— Ми повернемося, — пообіцяла Вивіркострибка.

По тому спогад Листоплесої розчинився, і Сойкопер повернувся до дійсності, зрозумівши, що досі сидить на галявині. Він більше не вловлював емоцій Листоплесої і просто відчував, як вона дивиться на нього з кагату свіжини. Кіт зметикував, що вона навмисно подарувала йому ті спогади.

«Я знаю, як ти почуваєшся, — ніби хотіла сказати вона. — Я теж таке відчувала».

«Ні, то інше! — подумки сердито спалахнув у відповідь Сойкопер. — Ви з Вивіркострибкою не були частиною пророцтва. Якби вона не повернулася, можливо, для кожного з нас було б навіть краще».

Кішка підвелася на лапи й пішла геть, до кубла вояків. Повітря, щойно вона зникла, залишалося гострим від смутку. За кілька ударів серця Сойкопер мимовіль мало не відчув до неї прихильність. Спогади були такі чіткі, а емоції Листоплесої такі гіркі… Він похитав головою, намагаючись відкинути свою слабкість.

«Якби ти сказала правду від самого початку, то допомогла б нам із пророцтвом. Падуболистка могла залишитися тут, з нами, — думав він. — Але тепер її немає, і ми самі маємо давати всьому раду».

Сонце вже стояло над деревами, його промені падали просто в улоговину, і через те здавалося, що тут спалахнуло повітря. Сойкоперові кортіло щось робити, аж лапи свербіли, але Ясносерда вже пішла збирати трави, тож у нього не було причини залишити улоговину.

«Піду-но перевірю стіни — чи немає там змій, — вирішив він. — Зараз усі коти такі схвильовані, що годі їм пам’ятати про те, щоб пильнувати».

Ступаючи галявиною, він згадав той жахливий день, коли Медозелу вжалила змія, яка вислизнула з однієї з дірок у підніжжі скелі. Ні він, ні Листоплеса нічим не могли зарадити, щоб урятувати кішку від отрути, і вона померла, а її родичі довго сумували. Пізніше вони з Листоплесою начинили дохлу мишу отруйливими ягодами й заштовхнули в нору, сподіваючись, що змія її зжере та здохне. Проте гадюка не заковтнула наживку. Сойкопер підозрював, що тепер вона ховається неподалік, чекаючи ще однієї нагоди атакувати.

Пробираючись уздовж кам’яної стіни та перевіряючи, чи всі дірки надійно забиті камінням, Сойкопер відчув запах Мурка. Кіт зрозумів, що старий самітник угорі, на невеликому плато неподалік від того місця, де колись з’явилася змія. Він чув ритмічне хропіння старого, яке закінчилося раптовим пирханням, наче кроки Сойкоперових лап заважали йому дрімати.

— Агов! Пильнуй там, нагорі, — нявкнув Сойкопер, зупинившись біля скелі. — Адже ти знаєш, що змія…

— Я все знаю про змій, юначе, — перебив Мурко. — І тут нема жодних ознак цих бридких створінь. Я пильнував.

— Це чудово, Мурко. — Сойкопер утримався від коментаря про те, який був спритний Мурко, щоб стежити за зміями уві сні. — Але я все одно мушу перевірити.

— Ну, то я допоможу тобі. — Мурко важко зіскочив зі скелі, похитнувся, намагаючись знайти рівновагу, і підійшов до Сойкопера. — Вважаю, що тобі, юначе, не завадить дослухатися до досвідченого кота, який зможе показати тобі, що й до чого.

«Де ж пак», — подумав Сойкопер, далі шукаючи зміїні нори. Він витягав із дірок у скелі шматочки каміння та ретельно обнюхував кожну щілину, перш ніж притулити камінь назад і перевірити, чи надійно затулено дірку.

Мурко йшов поряд, пропонуючи корисні коментарі на кшталт «Ти там пропустив щілину» саме тоді, коли Сойкопер шукав камінь, який відповідав би за розміром тій щілині, або: «Ти впевнений, що добре понюхав цю дірку?»

Сойкопер скрипнув зубами.

— Цілком упевнений, Мурко, красно дякую. — І подумки додав: «О,  Зоряний Клане, допоможи мені не відірвати йому вуха!»

— Ти, мабуть, сумуватимеш за братом, — провадив Мурко. — Але ти й не зогледишся, як він повернеться, спом’янеш моє слово. Мабуть, знаєш, що так само було, коли Ожинокіготь і Вивірколапка пішли шукати борсучиху Північ.

— Вивіркострибка, — поправив Сойкопер старого самітника. «О,  прошу, не починай ще й ти! — додав він подумки. — З мене годі спогадів Листоплесої!»

— Я пам’ятаю, як уперше їх зустрів, — вів далі Мурко. — Вони були такі молоді й такі сміливі! Я подумав, що в усіх них у голові шпаки, хіба ж хтось при своєму розумі наважився б подорожувати так далеко? Але бач, як я помилявся? Вони знайшли цю місцину для життя після того, як Двоноги зруйнували їхню стару домівку.

Сойкопер, який лежав на животі перед підозріло смердючою дірою, лише буркнув щось на знак згоди.

— Не те щоб я сам ніколи не мав проблем із Прямоходцями, — провадив далі Мурко. — Але, щиро кажучи, мій Прямоходець був вельми доброзичливим. Бач, я його добре виховав. Він бував особливо добрим, коли погода ставала холодною і було важко полювати. Завжди давав щось смачненьке поїсти, дозволяв посидіти біля вогнища…

Сойкопер мовчав, доки голос старого самітника не згаснув на тлі скрипіння гілок і дзижчання комах. Він хотів, аби старші коти припинили згадувати ті пошуки борсучихи Півночі. Йому кортіло викрикнути слова власного пророцтва, щоб кожен кіт його почув.

«Це важливіше за все, що було в минулому!»

— Гаразд, Мурко, — натомість нявкнув медикіт, уриваючи самітника, який уже розпочав був нову довгу заплутану розповідь про лисицю. — Ми закінчили. Спасибі за допомогу.

— Звертайся, юначе. — Сойкопер почув, як Мурко знову виліз на пласку скелю й розташувався на сонці. — Нині не буває таких лисиць, як у ті часи, коли я був молодим… — сонно пробурмотів він.

Коли Сойкопер повертався до свого кубла, то почув, як Левожар і Голуболапка відпрацьовують бойові прийоми біля тернової огорожі. Він зупинився, слухаючи, як Голуболапка стрибає на Левожара й розсікає кігтями повітря, ледве відірвавши шерстинку від хутра виховника. Раптом він усвідомив, що подорож невідворотна. Наступного ранку Левожар та Голуболапка зникнуть, і ця думка налякала Сойкопера більше, ніж він міг уявити.

«Знайдіть тих тварин і повертайтеся, — подумки благав він. — Я не зможу без вас упоратися з пророцтвом».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Голуболапка стояла на скелі в гирлі струмка на кордоні з Тіньовим Кланом. Попри те що сонце тільки-но засвітилося над обрієм, каміння під її лапами вже було гаряче, а острів на дальньому березі озера вкрився мерехтливим серпанком тепла. Невдовзі мала розпочатися подорож. І розпочатися саме завдяки їй, адже це вона почула тварин, які перегороджували струмок. Проте Голуболапці було дуже боляче розлучатися із сестрою. Перед світанком, коли Левожар прийшов до новацького кубла будити її, Плющолапка, щоб уникнути прощання, згорнулася калачиком і вдала, що спить.

Біля Голуболапки тихо розмовляли Ожинокіготь із Левожаром. Не бажаючи прислухатися до їхньої розмови, Голуболапка відпустила свої відчуття далі. Вона помітила патруль вояків Річкового Клану, який кружляв навколо водойми із солонуватою водою посеред озера: коти були на вигляд голодні та налякані. Коротко вислухавши їхні скарги на спеку, вона ще далі відштовхнула свідомість і зосередилася на котах у таборі Річкового Клану. Невдовзі їй вдалося впізнати Мрячконіжку, Шуваровуса та золотисту медикішку Мільгокрилу, яких вона бачила на Зборищі.

— Я зробила для Леопардозірки все, що могла, — стурбовано нявкала Мільгокрила. — Але вона досі не оговталася після того, як утратила чергове життя.

Мрячконіжка похитала головою.

— Їй не було як відновити сили. Але напевно є якісь трави, якими ти можеш їй допомогти, Мільгокрило?

— Усі трави засохли. — Нявкання медикішки було тихим. — Я боюся, що Леопардозірка втратить і це життя.

Запала приголомшена тиша. «Скільки життів залишилося в Леопардозірки?» — здивувалася Голуболапка.

Нарешті тишу порушив Шуваровус:

— Тоді ми маємо сподіватися, що Вогнезорів план спрацює і коти дізнаються, що сталося з водою.

Звук кроків по той бік струмка змусив Голуболапку прислухатися. Троє котів вибралися з висохлої трави на протилежному березі й спускалися по гальці, прямуючи до неї та її побратимів.

Ожинокіготь ступив їм назустріч.

— Вітаю, Бурошубко, — нявкнув він.

Темно-руда кішка щось буркнула у відповідь.

— Вона воєвода Тіньового Клану, чи не так? — прошепотіла Голуболапка Левожарові. — Здається, вона дуже стара!

— Вона була однією з учасниць Великої Подорожі, — пробурмотів у відповідь Левожар. — Але це досі грізна воячка. Стережися, бо краще, аби вона не почула, як ти називаєш її старою!

— Це коти, яких обрав для подорожі Тіньовий Клан, — нявкнула Бурошубка, махаючи хвостом у бік молодших вояків, котрі йшли за нею до струмка.

Двоє котів виступили вперед і кивнули патрулеві Громового Клану. Голуболапка впізнала коричневу смугасту шкуру Тигросерда, сина Вохрошубки, якого бачила на Зборищі, але другий вояк, старший темно-коричневий кіт, був їй незнайомий.

— Хто це? — прошепотіла вона, запитально глянувши на Левожара.

— Жабоніг, — сказав їй виховник. — Він теж брав участь у Великій Подорожі, але тоді був кошеням.

— Овва! Кошенята брали участь у Великій Подорожі?

Левожар кивнув і махнув хвостом, закликаючи Голуболапку мовчати, адже Бурошубка заговорила знову.

— Не забувайте, що спочатку вам доведеться простувати нашою територією, — прогарчала вона. — Навіть не думайте красти здобич, бо мої вояки очей із вас не зводитимуть.

Левожар провів поглядом по випаленій сонцем траві обабіч струмка.

— О, то розкажи, на яку саме здобич ми можемо сподіватися? — іронічно спитав він.

Бурошубка вишкірила зуби, ладна загарчати.

— Не хитруй зі мною, Левожаре. І навіть не думай, що коти Громового Клану в цій мандрівці головні тільки тому, що її запропонував Вогнезір.

— Жоден кіт так не думає, — заспокійливо нявкнув Ожинокіготь. — І під час першої подорожі не було такого. Вони дорогою самі розберуться.

Бурошубка пирхнула.

— Про що думав Вогнезір, обравши новачку? — запитала вона, зиркнувши на Голуболапку. — Яка з неї буде користь?

Голуболапка нащетинилась. «Я та, хто знає про тварин, які перегороджують струмок!» — обурено подумала вона, але нічого не сказала.

Проте за мить її очі розширилися від збентеження, бо Левожар, захищаючи її, бовкнув:

— Вона мусить іти. Бо саме вона знає, чому потік перекрито.

Ожинокіготь ступив крок уперед і, примружившись, подивився на Левожара. Він розтулив був щелепи, але промовчав. Голуболапка здогадалася, що він хоче сказати: «Мишомізкий кіт!» — але стримується перед котами іншого Клану.

— Знає? — Жабоніг недовірливо дивився на них. — І звідки вона знає?

Левожар глитнув, усвідомивши свою помилку.

— Ой, е… ну… так… їй наснився Зоряний Клан, — ніяково пояснив він. — Вони їй все це розповіли.

— Еге ж, і їжаки літають, — насмішкувато прокоментував це Жабоніг.

Голуболапка гордовито випросталася, щосили намагаючись здаватися сильною та здібною, але зненацька з її живота вихопилося жалюгідне гучне бурчання. «О,  ні!» — подумала вона, здригнувшись.

Бурошубка завела очі під лоба, а Жабоніг зневажливо смикнув вухами. Утім Голуболапка перехопила співчутливий Тигросердів погляд, і їй трохи полегшало. Можливо, бодай один із котів Тіньового Клану був дружнім.

Левожар торкнувся її плеча кінчиком хвоста й кивнув вухами на озеро, щоб указати ще на трьох котів, які наближалися з боку Річкового Клану. Коли вони підійшли ближче, Голуболапка впізнала Мрячконіжку, яка привела молоду сіро-білу кішку та темно-сірого смугастого кота.

— Хутропелюстка та Брижохвіст, — прошепотів їй на вухо Левожар.

Мрячконіжка кивком привітала інших котів, але не квапилася підійти. Трійко з Річкового Клану зупинилися трохи осторонь, чогось вичікуючи з настороженим, стриманим виглядом. Голуболапка здогадалася: дарма що воєвода переконала Леопардозірку дозволити своїм воякам приєднатися до мандрівки, жоден із котів Річкового Клану цьому не зрадів.

Жабоніг зневажливо покуштував повітря й нахилився, щоб пробурмотіти щось Тигросердові. Голуболапка розчула його тихі слова:

— Які кощаві! Мабуть, Леопардозірка приберігає найсильніших вояків, щоб вони охороняли озеро.

Голуболапка не була впевнена, що кіт мав слушність. Так, Хутропелюстка і Брижохвіст були худими та недоглянутими, але це, здається, стосувалося кожного кота в Річковому Клані. Їй кортіло, щоб коти Тіньового Клану не були такими неприязними. «Гарненька ж буде ця подорож, якщо ми навіть не зможемо привітати одне одного!» — подумала вона.

Бурошубка загрібала кігтями засохлий мул із річища струмка.

— Де Вітряний Клан? — нетерпеливо нявкнула вона. — Я маю важливіші справи, аніж стовбичити тут цілісінький день.

Дивлячись повз воєводу Тіньового Клану, Голуболапка помітила трьох котів, які мчали схилом по території Вітряного Клану, прямуючи через висохле озеро. Перед вела воєвода Золоніжка, а за нею простували дві кішки: маленька біла й світло-коричнева — більша, але молодша за віком.

— Хто вони? — спитала Голуболапка. — Я бачила їх на Зборищі, але не знаю, як їх звати.

— Білохвістка й Шевловуса, — відповів Левожар. — Хороший вибір, особливо Білохвістка. Вона досвідчена воячка.

Голуболапка втішено побачила, що кішки Вітряного Клану на вигляд набагато приязніші. Вони із захопленням в очах підбігли до котів, котрі чекали на них.

— Вітаю, — зично нявкнула Золоніжка, коли вони зупинилися на краю струмка. — Приємно вас бачити.

— Навзаєм, Золоніжко, — ласкаво відповів Ожинокіготь, киваючи.

Бурошубка відповіла лише бурчанням, а Мрячконіжка взагалі нічого не сказала.

— Ви знаєте, що вам належить робити, — провадив Ожинокіготь.

— Знайти те, що перегороджує потік, і позбутися цього, — швидко відповів Левожар, змахуючи хвостом, наче йому нетерпеливилося вирушити в дорогу.

— Откої! — Брижохвіст стривожено глянув на Мрячконіжку. — А я думав, ми просто мали з’ясувати, у чому проблема, а потім повернутися, щоб розповісти про це іншим котам.

Не встигла воєвода йому відповісти, як Бурошубка насмішкувато гаркнула:

— Що таке? Річковий Клан боїться прийняти виклик?

— Звісно, ні! — огризнулася Мрячконіжка, блиснувши блакитними очима. — Але безпека наших однокланівців для нас важлива понад усе, навіть якщо для вас це нічого не важить!

— Таж усі коти йдуть заради однокланівців, — рикнула Бурошубка, і хутро на її шиї стало сторч.

У Голуболапки закалатало серце: їй на мить здалося, що зараз обидві кішки кинуться одна на одну, здійнявши верескливу бійку. Аж тут уперед виступила Золоніжка.

— Годі! — нявкнула вона. — Ми тепер діємо спільно. Усі коти в патрулі повинні робити все, що можуть, не ризикуючи своїм життям.

Голуболапка почула Жабоногове зітхання й побачила, як той завів очі під лоба. Ожинокіготь звів вуха — він також звернув увагу на поведінку молодшого вояка.

— Ти ж брав участь у Великій Подорожі до Сонцеспаду, Жабоногу, — різко нявкнув він. — Тому маєш пам’ятати, як то було, коли чотири Клани спільно працювали. Вам не обов’язково дружити після подорожі, але в мандрівці ви мусите підтримувати одне одного.

Жабоніг шарпав передніми лапами по запорошеній землі.

— Тоді я був лише кошеням, — пронявкав він. — Я мало що пам’ятаю.

— Так спробуй пригадати, — сухо порадив йому Ожинокіготь. Коли Жабоніг не відповів, він обвів поглядом решту котів. — Тримайтеся річища струмка, щоб вам було легше знайти дорогу назад, — став він напучувати їх. — Не відволікайтеся, не дозволяйте лисицям збити вас із курсу…

— Та ну! — насмішкувато урвав Жабоніг.

«Той кіт — справжня мука, — подумала Голуболапка. — Ожинокігтеві доводилося подорожувати більше, ніж будь-кому. Чому б Жабоногові не дослухатися до нього?»

Ожинокіготь блискучими бурштиновими очима уважно подивився на вояка Тіньового Клану.

— Намагайтеся відпочити й поїсти, коли випаде нагода, — вів далі він. — Коли знайдете причину затору води, то не зможете цьому зарадити, якщо будете занадто втомленими.

Голуболапка знала, що поради Ожинокігтя хороші й заради них варто затриматися, а втім, її від нетерпіння охопила непосидячка. Вона вже бачила брунатних тварин далеко попереду, чула їхнє дряпання по каменю та майже відчувала зусилля, яких вони докладали, аби стримати воду.

— Тебе що, блохи кусають? — роздратовано прошепотів Левожар.

— Вибач! — пробурмотіла Голуболапка, намагаючись не рухатися.

Ожинокіготь повернувся до решти воєвод. Голуболапка озирнулася, зрозумівши, що коти, які мали йти в подорож, уперше стоять поряд одне з одним. «Я майже не знаю їхніх імен!» — подумала вона. Запахи різних Кланів наповнили її ніс і спричинили запаморочення, і вона підійшла ближче до Левожара, підбадьорена тим, яким спокійним здавався виховник серед цих неспокійних незнайомих котів.

— Нехай Зоряний Клан освітлює вам шлях, — урочисто нявкнула Золоніжка. — Бажаю вам усім щасливо повернутися додому!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Під пильним поглядом чотирьох воєвод патруль розвернувся й пішов уздовж висохлого струмка. Річище було недостатньо широким, щоб усі могли йти шерегою, тож не встигли вони ступити й кількох кроків, як Жабоніг проштовхнувся вперед.

— Знаєте, це взагалі наша територія, — гаркнув він.

«Це ж так само й наша територія! — обурено подумав Левожар. — Адже цей струмок — кордон, мишомізкий ти коте!» Він помітив, як Голуболапка біля нього защетинилася, наче очікувала, що він запротестує, але промовчав, лише ледь помітно похитав головою.

— Перепрошую, — збентежено нявкнув хтось з іншого від Голуболапки боку.

Це Тигросерд протиснувся повз неї, щоб приєднатися до свого однокланівця, який зараз ішов на чолі патруля.

Левожар не міг не поспівчувати йому. Тигросерд не був винний, що його побратим так поводився.

Слідом за котами Тіньового Клану решта також поділилася на пари, тож Голуболапка опинилася в кінці гурту біля Левожара. Голову й хвіст вона розчаровано опустила, наче не очікувала, що подорож буде такою неприємною. Левожар здогадався, що новачці нетерпеливилося діждатися нагоди, щоб запізнатися з котами решти Кланів.

— Не хвилюйся, — прошепотів він учениці на саме вухо. — Так буде не завжди. Потрібен час, щоб познайомитися.

Голуболапка кліпнула на нього очима.

— Ми не маємо часу на суперечки, — прошепотіла вона у відповідь. — Брунатні тварини дедалі більше зміцнюють затор. Вода може бути спинена назавжди!

Левожар торкнувся її боку кінчиком хвоста.

— Ні, якщо ми бодай якось цьому зарадимо, — пообіцяв він.

Річище струмка поступово глибшало, з обох берегів його захищали високі піщані насипи. Обабіч за насипами розгорталися рівні смуги трави, і Левожар почув попереду якийсь дивний стукіт і впізнав Двоноже галасування.

— Наближаємося до території Двоногів, — нявкнув він Голуболапці. — Пам’ятаєш, ми вже чули ті самі звуки, коли я вперше водив тебе оглядати території?

Голуболапка кивнула. Її вуса тремтіли від цікавості, і вона, перш ніж Левожар устиг її зупинити, подерлася вгору піщаним насипом і визирнула. Виховник підскочив до неї та витягнув кігті, збираючись стягнути кішку вниз.

— Які вони величезні! — не могла приховати здивування Голуболапка.

Вона зацікавлено дивилася на високих рожевих створінь, які не мали шерсті, крім лише крихітного клаптика на маківці. Троє-четверо Двоноженят стрибали галявиною, кидаючи одне в одного щось яскраве, а дорослі Двоноги сиділи поряд зі своїми гніздами-палатками, покритими зеленими шкурами.

«Вони схожі на рухливі дерева», — подумав Левожар, і цікавість на кілька ударів серця змусила його забути про небезпеку.

— Спускайтеся! — люто зашипів позаду них Жабоніг.

Але було запізно. Один із малих Двоногів помітив Голуболапку. Вона завмерла від жаху, коли той побіг до неї, розкинувши рожеві лапи. Від інших Двоногів долинав галас. Дорослі підхопилися й побігли галявиною слідом за своєю малечею.

— Сюди! — рявкнув Жабоніг.

Щойно Левожар зіштовхнув Голуболапку з високого берега, вояк Тіньового Клану повернувся, зібравшись рвонути вгору за течією. Аж тут величезний Двоніг стрибнув у річище струмка, заступивши їм шлях. Великі м’язисті лапи, здавалося, простягалися до котів із самої Срібносмуги.

— Ні! — скрипуче нявкнула Хутропелюстка.

У паніці Шевловуса спробувала підійнятися на найкрутішу частину берега, але покотилася назад, недоладно махаючи лапами й хвостом. Брижохвіст розвернувся й намагався втекти, навпаки, доліріч, але Двоноги заступили й ту дорогу. Затуляючи собою Голуболапку, Левожар, розпушивши шерсть і випустивши кігті, наступав на першого Двонога.

— Сюди! — Крик Жабонога урвав загальний галас. — За мною!

Він видряпався на місце, де берег був пологішим. Подершись за ним, Левожар разом із рештою патруля вистрибнув на відкритий майданчик.

Жабоніг повів їх просто через галявину до розсипу невеличких гнізд, покритих зеленими шкурами.

— Ні! Сюди! — зойкнув він, коли Білохвістка й Шевловуса збочили до озера. — Залишаймося разом!

Коти Вітряного Клану повернулися, і весь патруль побіг по випаленій траві, переслідуваний Двоногами, які не переставали галасувати. Левожар мчав, гучно стукаючи лапами по твердій землі. Страх розпушив кожну шерстинку його хутра, але водночас від хвилювання йому аж у п’ятах закололо. «Ви нас не спіймаєте, дурні Двоноги!» — думав він.

Жабоніг оббіг одне з гнізд і повів котів назад до струмка. Левожар озирнувся на Хутропелюстку й Брижохвоста. Обоє котів Річкового Клану майже падали від утоми, а Хутропелюстка ще й шкутильгала.

— Левожаре, дивись! — ахнула Голуболапка.

Перш ніж Левожар устиг ступити крок, молодий Двоніг, більший за інших Двоноженят, метнувся й схопив Хутропелюстку. Коли Двоніг підняв її у повітря, кішка Річкового Клану видала жахливий вереск, щосили намагаючись звільнитися.

— Допоможіть! — зойкнув Брижохвіст. — Не залишаймо її!

Жабоніг, який ішов був на чолі патруля, розвернувся й помчав навспак до молодого Двонога.

— Оточімо його! — рявкнув Жабоніг. — Якщо хочемо, щоб він відпустив Хутропелюстку, нам доведеться показати, що ми не боїмося битись.

Білохвістка, Шевловуса й Брижохвіст нажахано перезирнулися, але таки побігли до Двонога, поки не оточили його. Левожар стояв між Голуболапкою і Тигросердом. За знаком Жабонога патруль із шипінням поповз по траві, наближаючись до молодого Двонога.

— Відпусти її! — гаркнув Левожар.

З-за його спини виріс дорослий Двоніг. Але тут молодий Двоніг упустив Хутропелюстку. Кішка Річкового Клану впала додолу й хитко встала на лапи.

— Хутко! — Жабоніг хвостом дав знак патрулеві зібратися докупи й покликав усіх за собою повз молодого Двонога.

Брижохвіст біг поряд із кульгавою Хутропелюсткою, підставляючи їй плече та спрямовуючи її ходу. Двоноги гупали за ними. За Жабоноговим кивком патруль розділився надвоє, і коти рушили врізнобіч.

Левожар і Голуболапка мчали до дивного гнізда, вкритого синьо-зеленою шкурою. За ними поспішав Тигросерд. Озирнувшись, Левожар побачив, як Голуболапка з розгону врізалася в купу якогось мотлоху. Різні штуки відразу зі стуком розкотилися на всі боки, мало не збивши її з лап. Оговтавшись, вона помчала по м’якій шкурі, покладеній на землю, і пірнула під іншу, що звисала з даху гнізда. Але тут верхня шкура м’яко зісковзнула просто на Голуболапку, поховавши її під своїми задушливими складками.

Голуболапка злякано верескнула та стала хапатися за шкуру кігтями, щоб звільнитися.

— Допоможи їй! — рявкнув Левожар Тигросердові, намагаючись знайти вихід із гнізда.

Тигросерд смикав шкуру, поки Голуболапка не спромоглася висунути голову. Вона ковтнула повітря й виповзла, відштовхуючись задніми лапами.

Левожар знайшов на зовнішній шкурі складку й підняв її зубами, утворивши щілину. Шкура було неприємною на смак, наче слід, залишений на Громошляху потворою Двоногів. У ту щілину протиснувся Тигросерд, а за ним і Голуболапка вискочила на яскраве сонячне світло галявини. Коли Левожар висунувся за ними, щось важке просвистіло повз його голову й зі стукотом приземлилося в заростях ожини, що межували з галявиною.

Голуболапка перелякано підстрибнула, а потім знову кинулася бігти, бо помітила попереду Жабонога. Слідом побіг Левожар, переконавшись, що Тигросерд не відстає. Жабоніг повів патруль повз довколишні гнізда, завішані шкурами, аж до папороті на краю галявини. Пробираючись крізь папороть, Левожар уловив сліди запаху Громового Клану й зметикував, що перейшов на свою територію.

Решта патруля скупчилася біля нього. Коти присіли, важко дихаючи, а Двоноги на галявині досі галасували. Останнім прийшов Жабоніг. Він став, люто шмагаючи хвостом по землі та сердито дивлячись на решту котів.

— Це марна справа! — прошипів він. — Ми навіть не можемо вибратися зі своєї території, не наштовхнувшись на проблеми. І все через цю новачку! — додав він, зиркнувши на Голуболапку.

Левожар побачив, як Голуболапка напружилася, шерсть на її шиї та плечах стала підійматися. «Ет, мишомізкий Жабоноге, це ж ти вивів нас просто на табір Двоногів!» — подумав він. Виховник витягнув хвіст і заспокійливо торкнувся плеча Голуболапки.

— Молоді коти завжди допитливі, — відповів він тихим голосом. — Якби Двоноги не були такими навіженими, цього ніколи не сталося б.

Жабоніг сердито пирхнув.

— Ця подорож закінчилася не почавшись, — прогарчав він. — Ми навіть не знаємо, що знайдемо в кінці струмка. Дуже зухвало з нашого боку вважати, що ми зможемо повернути воду до озера, коли ми панікуємо через кількох Двоногів.

— Мені здається, ти не маєш рації, — заявила Білохвістка. Вона досі тремтіла, але прямо трималася перед молодим вояком Тіньового Клану. — Гаразд, нам довелося рятуватись, але це не означає, що ми мусимо здаватися. Ми не допоможемо нашим Кланам, залишаючись удома й спостерігаючи, як озеро дедалі зменшується.

Брижохвіст, який намагався втішити тремтячу Хутропелюстку, відволікся та сердито подивився знизу вгору на Білохвістку.

— То ти намагаєшся звинуватити Річковий Клан? Та ніхто з вас навіть не усвідомлює, як нам важко. Нам озеро потрібне для поживи!

— Таж ні, я не звинувачую вас! — обурено відповіла Білохвістка. — Чому ти так подумав?

Левожар звівся на лапи й став між Білохвісткою та розлюченим вояком Річкового Клану.

— Ми марнуємо час, — нявкнув він. — Нам потрібно йти далі. Наступного разу ми уникнемо Двоногів.

— Якщо наступний раз настане, ти… — почав був Жабоніг.

— Гей, ми вижили, еге ж? — перебив свого однокланівця Тигросерд.

Левожарові здавалося, що з усіх котів саме Тигросерд найменше переймався через небезпеку. Його очі блищали, наче він насолоджувався пригодою.

— Ми показали цим тупим Двоногам! Вони перепудилися! То й що, якщо ми зустрінемося з ними знову?

Звертаючись до Голуболапки, він додав:

— Не бійся, я тебе захищу.

Левожар відчув задоволення, коли побачив, як Голуболапка розтулила щелепи та обурено нявкнула:

— Я сама спроможна захиститися!

— Ми всі можемо дати собі раду, — неочікувано підтримала Голуболапку Шевловуса. — Зрештою, саме тому нас обрали, чи не так? Тому що наші Клани вважали, що ми маємо найкращі шанси розв’язати проблему зі струмком?

— Атож, — нявкнув Левожар.

Хутропелюстка підвела голову. Вона все ще так тремтіла, що ледь могла говорити, але сміливо дивилася на інших котів.

— Я думаю, ми повинні йти далі, — нявкнула вона. — Мені несила бачити, як голодують мої однокланівці. Думка про це додає мені сміливості.

— Добре сказано, Хутропелюстко, — тихо нявкнула Білохвістка.

— Тоді ми йдемо далі, — сказав Левожар, перш ніж Жабоніг устиг посперечатися. Поглянувши на вояка Тіньового Клану, він додав: — А позаяк ми зараз на території Громового Клану, то керівництво на себе візьму я.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Левожар косував на Голуболапку, яка йшла поруч із ним вузькою стежкою попід папороттю. Її хутро досі стовбурчилося через зустріч із Двоногами, очі були перелякані.

«Чи не припустилися ми помилки, відрядивши її в подорож? — роздумував він. — Вона лише місяць, як стала новачкою. — Кіт похитав головою. — Ні, вона нам потрібна», — сказав сам собі. Левожар згадав той час, коли мандрував у гори з братом і сестрою до Племені Стрімкої Води. Тоді вони теж були лише новаками, але добре впоралися. «Голуболапка теж добре впорається. Вона мусить».

Коли коти підійшли до місця, де струмок завертав на територію Тіньового Клану, сонце підбилося ще вище. Левожар зупинився й подивився через висохле річище на сосновий ліс із нерівним підліском, де бура хвоя вкривала землю.

До нього підійшов Жабоніг.

— Гадаю, нам варто тут трохи відпочити й попоїсти, — нявкнув він, киваючи в бік двох котів Річкового Клану. — Здається, вони ладні впасти.

Левожарові не сподобався його глузливий тон, і він не хотів приставати до Жабонога проти інших Кланів, але змушений був визнати: вояк Тіньового Клану мав рацію. Усі коти втомилися і через втечу від Двоногів, і через спеку, але Брижохвіст і Хутропелюстка були геть виснаженими. Хутропелюстка вже плюхнулася набік серед папороті, важко дихаючи.

«Не дивно, що котам Річкового Клану важко, — подумав Левожар. — Вони краще плавають, аніж ходять».

— Гаразд, відпочиньмо. — Левожар підвищив голос, щоб його почули всі коти. — Коти Громового й Тіньового Кланів полюватимуть кожен на своїй території, а інші відпочиватимуть.

— Ми самі можемо полювати, — зазначила Білохвістка, поглянувши на Шевловусу.

— Авжеж, — погодилася смугаста кішка.

— Це було б крадіжкою нашої дичини! — огризнувся Жабоніг.

Білохвістка зітхнула.

— А то не крадіжка, якщо ви спіймаєте здобич і віддасте її нам? Чи не можете ви просто дозволити нам пополювати й цим полегшити всім життя?

Левожар здогадався, що вона хоче додати «мишомізкі коти», але стримався. «Принаймні Жабоніг не образив їх і не сказав, що вони вміють лише ловити кроликів», — подумав він.

— Зробімо, як пропонує Жабоніг, — миролюбно нявкнув він Білохвістці. — Я впевнений, що пізніше у вас буде нагода пополювати з усіма нами.

Попри те що Левожар поділяв думку воячки Вітряного Клану, він не хотів, щоб чужі коти наштовхнулися на патруль Громового або Тіньового Кланів. Вони й так згаяли забагато часу через Двоногів.

Кішка Вітряного Клану на мить завагалася, а потім коротко кивнула.

Левожар повів Голуболапку глибше на територію Громового Клану, почуваючись безпечніше та спокійніше на знайомій землі.

— Йди туди, — запропонував він учениці, смикнувши вухами в бік краю ліщини. — Під кущами може бути здобич. А я піду цим шляхом. Зустрінемося на кордоні.

— Гаразд.

Голуболапка пішла, нашорошивши вуха й розтуливши рота, щоб покуштувати повітря.

«Сподіваюся, вона знайде щось дійсно хороше, — подумав Левожар, проводжаючи її поглядом. — Щоб Жабоніг знав!»

Він пішов у протилежному напрямку до дерев і майже одразу помітив білку, яка вишкрябувала щось із лісової підстилки.

«Чудово!» — подумки нявкнув кіт.

Прибравши мисливської пози, Левожар безшумно підкрався до здобичі, торкаючись землі шерстю на животі. Не було вітру, який міг би донести його запах, і він був упевнений, що не видав жодного звука. Але заледве подолав половину відстані, як білка стривожено стрепенулася й кинулася до найближчого дерева.

«Мишаче лайно!» — подумки вилаявся Левожар.

Він кинувся слідом, і тут радо втямив, що з білкою щось не так — вона шкутильгала, отож він незабаром наздогнав її, поки вона не встигла заскочити на дерево, і сильно вдарив лапою по хребту.

«Сподіваюся, вона не мала якоїсь жахливої хвороби», — подумав Левожар, дивлячись на нерухоме тіло. Він обережно понюхав. Запах був чудовий. Зібравши свіжину, він попрямував назад, до кордону. Голуболапка, тримаючи в пащі крихітну мишку, наздогнала його, коли він був майже на місці.

— Вибач, — пробурмотіла вона. — Це все, що мені вдалося знайти.

Левожар зітхнув. Якщо Голуболапка не знайшла здобичі, значить, її просто не було.

— Не переймайся, — нявкнув він. — Краще, ніж нічого.

Коли вони повернулися до місця, де на них чекали інші коти, він побачив Брижохвоста та Хутропелюстку, які дрімали в тіні папороті. Білохвістка й Шевловуса насторожено, наче на варті, сиділи поряд.

— Чудова білка, — привітала Левожара Білохвістка, коли він кинув свіжину на берег струмка. — І мишка теж, — додала вона Голуболапці.

— Таж ні. — Голуболапка сердито змахнула хвостом, скидаючи здобич. — Вона заледве більша за жука.

— Усе гаразд. — Білохвістка торкнулася кінчиком хвоста плеча Голуболапки. — Для нас цінний кожен шматок здобичі.

— Гей, повертаються Жабоніг і Тигросерд! — нявкнула Шевловуса.

Левожар обернувся й побачив Жабонога, який упевнено ступав крізь сосни, несучи в пащі дрозда. Тигросерд трохи відставав, він щось тягнув по землі.

— Непогана білка, — нявкнув Жабоніг, перестрибуючи через струмок і кидаючи свою здобич біля Левожара. — А того мишеня навіть шкода.

Левожар пустив його заувагу позавіч, спостерігаючи за Тигросердом, який підтягнув свою здобич до берега струмка, потім опустив її на висохле дно, стрибнув за нею вниз і переліз на інший берег, стискаючи її у своїх щелепах. То був величезний голуб, його сіре пір’я обліпило всю Тигросердову темно-коричневу смугасту шкуру.

— Чудова здобич! — вигукнула Шевловуса.

— Так, чудова, — процідив Левожар, стримуючи заздрість.

Він хотів показати Жабоногові, що вояки Громового Клану вправніші мисливці, ніж вояки Тіньового. Але улов Тигросерда був таким дивовижним, що навряд чи Левожар міг уполювати щось краще.

Жабоніг був дуже задоволеним, але принаймні не вихвалявся здобиччю свого побратима. Сам Тигросерд здавався дещо спантеличеним.

— Я мало не впустив його, — нявкнув кіт. — Він злетів, і мені довелося дуже високо підстрибнути, щоб його дістати.

— Це чудово! — щиро сказав йому Левожар.

Йому було приємно бачити вдячний блиск в очах Тигросерда, і він сподівався, що цими словами загладив свою неприязну поведінку на Зборищі. Попелюшкосерда мала рацію: в інших Кланах краще мати друзів, ніж ворогів. А цей молодий кіт був одним із найкращих вояків у своєму Клані.

«Цікаво, чи усвідомлює це дід Тигрозір?» — подумав Левожар, відчуваючи, як, попри спеку, його спиною пробіг холодок.

Коти поділили здобич і сіли поживитися. Вперше Левожар відчував товариськість у колі з цими вояками, які ще напередодні були його суперниками. «Можливо, ми все-таки зможемо працювати разом», — подумав він.

Хутропелюстка й Брижохвіст їли так, наче не бачили свіжини з позаминулої повні. За мовчазною згодою інші коти поступливо дозволили їм набити черева.

— Який нам із того зиск, якщо вони будуть заслабкі, щоб іти далі? — прошепотіла Білохвістка Левожарові.

Коли закінчили їсти, Жабоніг знов очолив гурт, бо струмок збочив від кордону й закривуляв поміж соснами на території Тіньового Клану. Сосни росли рідко, і Левожарові стало незатишно через відкриті простори й Срібосмугу просто над ними. Сонце відкидало тіні від сосон на землю, вкриту коричневими голками, і котові здавалося, ніби він ступає по величезній смугастій шкурі. Невдовзі вони вдалині помітили патруль Тіньового Клану на чолі з Горобинокігтем. Жабоніг здалеку привітався з побратимами, але ті не підійшли до них.

Коли патруль досягнув краю території Тіньового Клану, сонце вже сідало. Левожар зупинився, перетнувши запахові мітки, і вдивився в ліс попереду. Струмок біг між сірими брилами, вкритими мохом. На кілька лисиць попереду земля змінилася — стала більш потрісканою, кам’янистою. Сосни поступилися місцем вузлуватим деревам, меншим і старшим за ті, які він звик бачити на своїй території. Їхні гілки спліталися, неначе дах кубла, а бліді стовбури були вкриті мохом і плющем. Але підліска все одно було дуже мало.

«Небагато тут місця, де можна сховатися», — занепокоєно подумав Левожар.

Білохвістка підійшла до нього, розтуливши рота і намагаючись покуштувати повітря.

— Мені здається, що нам слід вести перед по черзі, — нявкнула вона.

Воячка говорила наполегливо, і її владний вигляд нагадував Левожарові, що ця маленька на зріст кішка була найстаршою та найдосвідченішою.

— Добре, — погодився він, пропускаючи її вперед.

Жабоніг розтулив щелепи, ніби збирався заперечити, але потім знову стулив. Загін із Білохвісткою на чолі зіскочив у річище струмка й попрямував у невідомий ліс. Дерева зімкнулися над їхніми головами. Коти рухалися вперед у тьмяному зеленому світлі, озираючись на всі боки, щоб перевірити, чи не загрожує їм небезпека. Левожар зрозумів, що воячка Вітряного Клану вибрала найкраще доступне їм укриття, тримаючи їх у порожньому річищі струмка, де вони легко могли сховатися, якби була така потреба.

— Пхе, тут бруд! — вигукнула Голуболапка, з огидою потрусивши передньою лапою. — Я вступила просто в нього.

— Це добре, — зрадів Брижохвіст. — Там, де є бруд, може бути вода. Схоже, струмок тут не так пересохнув, бо під деревами менше сонячного світла.

Вояк Річкового Клану мав рацію. За кілька хвостів завдальшки Білохвістка помітила під навислим берегом за корінням дуба невеличку калюжу. Всі коти зібралися на водопій. Вода була теплою й каламутною, проте Левожарові здавалося, що він ніколи не пив нічого смачнішого.

Коли коти напилися досхочу, то попленталися далі. Подеколи Білохвістка наказувала одному з них вискочити на берег й озирнутися. Коли настала Левожарова черга, він помітив пару оленів, що легко стрибали між деревами. «Вони так зрідка трапляються в Громовому Клані, — міркував він. — А тут їх багато». Він помітив відбитки роздвоєних копит на березі струмка, а мох на деревах був об’їдений саме до висоти оленя.

— Я побачив оленів, — доповів він Білохвістці, зістрибнувши назад у річище.

Кішка Вітряного Клану кивнула.

— Вони не мають завдати нам прикрощів.

Просуваючись далі, Левожар зрозумів, що поволі насолоджується подорожжю, і припустив, що його товариство почувається так само. Повітря під деревами було прохолодним і вологим, черева їхні були повні, а спрага втамована. Вони мирно йшли в безгомінні, порушуваному лише випадковим шелестом листя з лісу або чавканням багнюки. «Тут легко можна забути, наскільки серйозна в нас місія», — подумав Левожар.

Раптом Голуболапка завмерла, защетинившись. Коли вона повернулася до Левожара, її перелякані очі були широко розплющені.

— Собаки! — прошепотіла вона. — Ідуть звідти. — І махнула хвостом у бік від струмка.

Левожар швидко покуштував повітря, але собачого запаху не відчув. Він також не чув жодного шуму. Але це не означало, що Голуболапка помилялася. Не було сенсу намагатися обігнати собак, тим паче на незнайомій території, до того ж вони не могли ризикувати і втратити з поля зору струмок. Вихід був лише один.

— Собаки! — вигукнув Левожар, повертаючись обличчям до решти патруля. — Хутко! Усі на дерева!

Коти розгублено заметушилися, спотикаючись одне об одного у вузькому річищі.

— Що? Де?

— Я не відчуваю запаху собак.

— Звідки ти знаєш? — запитав Брижохвіст із непідробною цікавістю в голосі.

— Нема коли пояснювати. — Левожар підвищив голос, щоб перекричати котів. — Просто залізь на дерево, гаразд?

На його полегшу, Жабоніг і Тигросерд миттєво розвернулися й видерлися на протилежний берег струмка, потім блискавично злетіли вгору на сусіднє дерево та вже позирали на решту з високої гілки. Принаймні вони були в безпеці.

Але коти Вітряного та Річкового Кланів не зрушили з місця — тільки човгали лапами й кидали одне на одного ніякові погляди.

— Ми не лазимо по деревах, — повідомила Білохвістка.

— О, заради Зоряного Клану! — Не марнуючи часу на суперечки, Левожар за допомогою Голуболапки витягнув із річища струмка чотирьох котів і підштовхнув їх до найближчого дерева. — А тепер полізете!

Шевловуса попрямувала до низькорослого дерева з покрученими гілками, на яке було легше піднятися.

— Мені здається, я змогла б заскочити сюди, — невпевнено нявкнула вона.

— Ні, повернися! — покликав її Левожар. — Собаки теж миттєво заскочать туди слідом за тобою. Дивись, ти просто впиваєшся кігтями, — став пояснювати він, коли кішка повернулася до нього. — А задніми лапами відштовхуйся, щоб підняти свій тулуб. Це легко.

Коти мали переляканий і збентежений вигляд.

— Я ніколи не зможу. — Шевловусу від страху били дрижаки. — Рятуйтеся. Я ризикну залишитися тут.

— Ми вас не покинемо! — люто нявкнула Голуболапка.

Левожар боровся зі страхом і роздратуванням. Тепер він почув гавкіт собак, що був ще ледь помітний, десь удалині, але з кожним ударом серця голоснішав.

— Спробуйте. — Голуболапка підскочила до найближчого дерева й стрибнула вгору, рухаючись по стовбуру, поки не сягнула найнижчої гілки, де могла втримати рівновагу. Спустившись назад, вона додала: — Нумо, ви зможете.

На полегшу Левожара, до них знову спустилися Жабоніг і Тигросерд.

— Кожен із нас має допомогти одному котові, — нявкнув Жабоніг, прямуючи до Хутропелюстки.

— Щиро дякую. — Левожар поманив Шевловусу помахом хвоста. — Тигросерде, ти бери Брижохвоста. Голуболапко, допоможи Білохвістці.

Він міркував, що старша воячка Вітряного Клану має поводитися впевненіше за інших, тож новачці буде легше їй допомогти. Крім того, він припускав, що Білохвістці може колись уже й доводилося залазити на якесь із дерев, котрі росли в лісі біля кордону з Громовим Кланом. Тому, зосередившись на переляканій Шевловусій, він став підштовхувати її до найближчого дерева.

— Став сюди передні лапи й випусти кігті, — наказував він. — А цей сучок використай, щоб дати одній задній нозі опору. А тепер лізь угору.

Шевловуса вчинила, як він сказав, але потім завмерла, розпластавшись на стовбурі, у кору якого вп’ялася кігтями всіх чотирьох лап.

— Я не можу поворухнутися, — промовила вона.

— Звісно, можеш, — підбадьорив її Левожар. — А якщо впадеш, то впадеш на лапи. А тепер одну задню лапу підтягни до отої виїмки…

Поступово, лапа за лапою, кішка Вітряного Клану піднялася на дерево разом із Левожаром. Собаки майже добігли до них, голосно гавкаючи й гасаючи в рідкому підліску. Їхній запах густо розносився в повітрі, і Левожар швидко та поверхнево дихав, намагаючись не відчувати того смаку.

Дерева, які вони вибрали, були важкими для підіймання. Це давало впевненість, що собаки до них не доберуться, але водночас недосвідчені коти забиралися на стовбури дуже повільно. Озирнувшись, Левожар побачив, що Голуболапка з Білохвісткою вже майже дісталися високої гілки, а Тигросерд підштовхує Брижохвоста до розгілля. Проте Жабоніг досі вмовляв Хутропелюстку влізти на стовбур сусіднього дерева.

— У тебе все добре виходить, — гаркнув вояк Тіньового Клану. — Але, заради Зоряного Клану, не дивися вниз.

Тільки-но Шевловусій вдалося видертись кігтями на гілку, як собаки вискочили у видноколо. Їх було двоє — рудувата й чорна. Хутро в обох було гладеньке та блискуче. Собаки гасали лісом, стрибали в порожній струмок і знову вискакували, обнюхуючи коріння дерев.

— Принаймні вони не чіпляються до нас, — нявкнув Левожар, умощуючись на гілці біля Шевловусої. — Дурні створіння, вони поняття зеленого не мають, що ми тут.

Саме тієї миті один собака відчув його й Шевловусу. Він вибухнув збудженим гавкотом, підскочив до їхнього дерева й заходився стрибати, тягнучись передніми лапами до стовбура. Паща його була роззявлена, з неї звисав довгий рожевий язик.

Шевловуса скрикнула від жаху, похитнулася й зісковзнула з гілки, недолуго махаючи лапами. Левожар кинувся вперед. Кігтями задніх лап він уп’явся в гілку, а передніх — у Шевловусу. Але все ж таки не встиг міцно вчепитися в кішку та відчував, як та вислизає з його хватки, тоді як собака внизу шалено стрибав і гавкав. Очі Шевловусої були широко розплющені від жаху, її щелепи роззявилися в беззвучному крику про допомогу.

Але саме в той момент, коли Левожар уже подумав, що вона неминуче впаде, він побачив Жабонога, який у гігантському стрибку летів до них із сусіднього дерева. Залишена сама Хутропелюстка в паніці обхопила обома передніми лапами гілку, на якій сиділа.

Уже обидва собаки підстрибували під деревом, шалено клацаючи зубами біля самого кінчика хвоста Шевловусої. На якусь мить Левожарові здалося, що Жабоніг не доскочить і впаде їм просто в щелепи. Аж тут гілка небезпечно похитнулася, й Жабоніг приземлився біля Левожара та витягнувся, вп’явшись передніми кігтями в шию Шевловусої.

Двоє вояків повільно тягнули кішку Вітряного Клану вгору, доки вона не спромоглася знову встромити пазури в гілку.

— Дякую вам! О, дякую вам! — повторювала кішка, задихаючись.

Вона дриґотіла так сильно, що знову мало не впала.

Левожар підтримав її хвостом.

— Спасибі, — нявкнув він Жабоногові.

Кіт Тіньового Клану злегка кивнув, видавши незрозумілий хрипкий звук, ніби йому було ніяково, адже його заскочили на тому, що він рятує котів із ворожих Кланів.

Левожар почув, як між деревами кричать Двоноги. Двійко собак розвернулися й помчали в напрямку голосів, із прикрістю зиркаючи на котів. Коли їхній галас ущухнув і в лісі знову запанувала тиша, Левожар супроводив Шевловусу на землю, а Жабоніг повернувся до свого дерева, щоб допомогти Хутропелюстці. Усі коти, хитаючись, спустилися вниз і зібралися біля струмка, присівши серед крихких стебел висохлої на сонці трави.

— Здається, я вивернула плече, — нявкнула Шевловуса, згинаючи передню лапу з гримасою болю. — Мені дуже шкода, Левожаре. Я завдаю забагато клопоту.

— Не кажи дурниць, усе гаразд, — заспокоїв її Левожар. — Ми не можемо бути однаково вправними в усьому. Якби нам довелося від чогось тікати, ви з Білохвісткою випередили б кожного з нас.

— Навряд чи я швидко бігла б із хворим плечем, — жалібно пронявкала Шевловуса.

— Мільгокрила трохи розповіла мені про трави перед тим, як ми вирушили, — мовив Брижохвіст, понюхавши плече Шевловусої. — Вона казала, що примочка з листя бузини добре допомагає під час вивихів. То, може, я піду пошукаю її?

— Гарна ідея, — відповів Левожар. — Але не заходь далеко.

— Авжеж.

Брижохвіст кинувся геть, радий тому, що робить щось корисне.

— Що ми робитимемо далі, якщо деякі з нас не вміють навіть лазити по деревах? — спитав Тигросерд, коли кіт Річкового Клану пішов. — Як можемо сподіватися виконати наше завдання?

Тривога молодого вояка вдарила Левожара, немов кіготь, тим паче, що раніше Тигросерд був дуже оптимістичним. Інші коти закивали на знак згоди.

— Ми навіть не знаємо, із чим доведеться зіткнутися, — зазначила Шевловуса. — Я маю на увазі, як ми дізнаємося, де той струмок узагалі перегороджено? Та й можливо, що він просто висох у спеку. А ми гулятимемо й шукатимемо той затор, — закінчила вона плаксивим голосом.

Глянувши на новачку, Левожар помітив, що вона переживає. Він підійшов до неї і прошепотів на самісіньке вухо:

— Ти не помилилася. Я тобі довіряю.

Голуболапка дещо заспокоїлася, хоча Левожар бачив, що її кігті досі впивалися в землю.

Сонце майже зайшло, небо над деревами було червоне, а навколо стовбурів збиралися тіні.

— Гадаю, варто залишитися тут на ночівлю, — нявкнула Білохвістка. — Нам усім потрібно відпочити, а Шевловусій і поготів.

— А тут безпечно? — спитала Хутропелюстка, у її голосі відчувався страх. — А якщо собаки повернуться? Може, нам варто спати на деревах?

— Ні, бо ти напевно впадеш, коли заснеш, — різко відповів їй Жабоніг.

Очі Хутропелюстки розширилися від тривоги.

— То що ми робитимемо?

— Усе буде добре, — заспокоїв її Левожар. — Ми навперемін пильнуватимемо. — Перш ніж хтось устиг заперечити, він схопився на лапи. — Гайда зберімо трохи папороті та моху для підстилки.

Голуболапка й Хутропелюстка стрибнули в річище струмка шукати мох, а Левожар та інші заходилися рвати листя сухої папороті.

— А ти залишайся тут, нехай твоє плече відпочиває, — сказав Левожар Шевловусій. — Брижохвіст скоро має повернутися.

Коли вояк Річкового Клану повернувся з листям бузини, інші коти вже облаштували стіни кубла з листя папороті, а Хутропелюстка й Голуболапка настелили в тому кублі гнізда з моху.

— Ось і я, — весело нявкнув Брижохвіст, кидаючи листя біля Шевловусої. — Ми їх розжуємо й покладемо тобі на плече, і до ранку все загоїться.

Шевловуса кліпнула на нього очима.

— Дякую тобі.

Коли патруль розмістився в тимчасовому кублі, Левожар збагнув, що незручно почувається поряд із котами з ворожих Кланів. Та й кожен старався тулитися лише до свого побратима, а Тигросерд — той узагалі мало не вискочив зі шкури, коли Хутропелюстка мимоволі зачепила його хвостом.

— Вибач, — прошепотіла вона збентежено.

Сам Левожар випадково поклав лапу Білохвістці на вухо, через що та відскочила назад, подряпавши при цьому Жабонога.

— Дивиться, куди розкидаєте лапи! — гаркнув вояк Тіньового Клану.

Левожар коротко кивнув йому на знак вибачення і, перестрибнувши через папороть, піднявся на берег струмка.

— Я чергуватиму перший, — оголосив він.

Кіт присів на березі, підібгавши під себе лапи, але незабаром зрозумів: він такий стомлений, що будь-якої миті ладний заснути, якщо не рухатиметься. Змусивши себе підвестися, він заповзявся патрулювати берегом, постійно тримаючи на оці кубло. Вуха були нашорошені, і він знай куштував повітря, шукаючи ознак небезпеки. Анічого не було. Запах собак дедалі ставав несвіжим, щоправда, якоїсь миті йому здалося, що він уловив запах борсука, але надто далекий, щоб становити загрозу.

Коли він повернувся до кубла, то мало не злякався, побачивши спадний місяць, що відбивався в парі очей, які дивилися просто на нього.

— Голуболапко! — пробурмотів Левожар, намагаючись не розбудити решту котів. — Знаєш, тобі не завадило б поспати.

— Мені? — Голос Голуболапки був тихим, але в ньому вчувався виклик. — Якщо собаки повернуться, саме я їх почую перша.

— Ти не мусиш бути відповідальною за нашу безпеку, — м’яко відповів їй Левожар. — Ми спроможні дати собі раду. А тепер іди спати.

На мить він подумав, що Голуболапка засперечається і йому доведеться нагадати, що він її виховник. Проте кішка легенько зітхнула й згорнулася калачиком, заплющивши очі й затуливши хвостом носа. За кілька секунд її рівне дихання повідомило Левожарові, що вона спить.

Левожар через тонку стінку папороті дивився на Голуболапку та решту поснулих котів. «Я знаю, як це — мати силу, яку не розуміє жоден інший кіт, — думав він. — Це найсильніше почуття самотності у світі».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Щойно Ожинокіготь, Левожар і Голуболапка проминули терновий бар’єр і вийшли з улоговини, як Сойкопер розвернувся й попрямував назад до свого кубла. Кожна шерстинка на його шкурі тремтіла від збентеження. «Вісім котів вирушило в подорож тільки тому, що Голуболапці наверзлося, буцімто вона здатна чи то чути, чи то відчувати якусь чудасію десь вище за течією висохлого струмка. Навряд чи це мало стосунок до пророцтва Зоряного Клану».

Що справді турбувало Сойкопера, так це те, що їхні пращури-вояки нічого не сказали йому ані про мандрівку, ані про брунатних тварин, які стримували потік. І на останніх Зборищах біля Місячного Ставу жоден із медикотів про це також не згадав. «Чи Зоряний Клан просто чекає, поки нас урятує Пророцтво Трьох? — розмірковував кіт. — Зрештою, це пророцтво сильніше за нього». Зупинившись, Сойкопер звів ніс до Срібно-смуги, якої, проте, не бачив. «Цікаво, хтось із наших пращурів-вояків спостерігає за нами просто зараз?» — подумав він.

Шурхіт лап, який пролунав позаду, вивів його з роздумів.

— Не дивися на мене так! — голосно протестувала Плющолапка, звертаючись до когось.

«Що там іще?» — запитав себе Сойкопер.

— Ну, годі бути такою сварливою, — відповіла Тернолапка. — Ти так поводишся, немов тобі хтось у шкуру насипав мурах.

— А ти не була б сварливою, якби твоя рідна сестра пішла рятувати Клани, а тебе полишила брати участь у тупих тренуваннях?! — прогарчала Плющолапка.

Далі Сойкопер почув звук, немов хтось лапою копнув камінчик, а потім — обурений вій Мишошубки:

— Ет! Дивись, що робиш! Уже й спокійно помитися не можна, відразу в тебе пожбурять каменюкою!

— Мені шкода… — пробурмотіла Плющолапка.

Сойкопер почув, як старійшина задкує, і здавалося, що роздратування гуділо навколо неї, немов бджоли навколо дупла. Та він не міг не поспівчувати Плющолапці. «Мене теж не покликали в подорож», — подумав він.

— Плющолапко, ну ж бо, притримай свій кепський характер! — До новачки підскочила Попелюшкосерда. — Ти повинна виявляти повагу до наших старійшин.

— Мені дуже шкода, — повторила Плющолапка, і голос її тепер був радше жалюгідним, ніж сердитим.

— Дуже сподіваюся, що тобі дійсно шкода. Пізніше ми вполюємо для Мишошубки хороший шматок свіжини, і ти їй віднесеш. Але не зараз, — провадила виховниця, — бо всі новаки сьогодні вранці мають бойову підготовку.

— Пхе, велике діло! — насмішкувато нявкнула Плющолапка.

— Ні, це ж чудово! — схвильовано сказала Тернолапка. — Я тебе потреную, Плющолапко. Адже я незабаром уже матиму останнє випробування.

— Гей, шануйся! — Це Шипокіготь підійшов і став позаду своєї новачки. — Твоє останнє випробування буде тільки за два місяці. Тренувати Плющолапку буде її виховниця. А ти повинна зосередитися на стрибку та повороті, що їх я тобі показував минулого разу. Ти ще не зовсім правильно зрозуміла, як їх виконувати.

— Гаразд! — весело нявкнула Тернолапка, яка, здавалося, аніскілечки не переймалася докором виховника.

Ліщинохвоста й Мишовус підійшли до Цвітолапки й Джмільолапа, і вся юрба виховників та новаків вирушила з табору, штовхаючись і збуджено нявкаючи.

Сойкопер зітхнув. «Іноді я почуваюся таким старим, як оті скелі», — подумав він.

Улоговина здавалася спорожнілою, коли коти пішли. Сойкопер ще мить постояв нерухомо, прислухаючись до тихого скрипіння гілок над головою, а потім струснув шкірою. Ступаючи вперед, він перетнув галявину й пішов до Мишошубки в кубло старійшин. Довгохвіст спав, згорнувшись калачиком і посапуючи, а Мишошубка тріщала сухою папороттю, влаштовуючись у своєму гнізді.

Біля неї сидів Мурко.

— Я просто пригадав той випадок, коли двійко щурів намагалися забратись у гніздо мого Прямоходця, — сказав він. — Гадаю, тобі було б цікаво про це послухати, тож…

— Зачекай, Мурку, — урвав Сойкопер. — Мені треба поговорити з Мишошубкою.

— Що ще? — запитала стара кішка.

Голос її досі був роздратований. Можливо, вона ще не відійшла від удару камінчиком, а можливо, сердилася через перспективу вислухати ще одну з нескінченних історій Мурка.

— Просто хочу перевірити, куди саме влучив камінь, — пояснив Сойкопер.

Мишошубка зітхнула.

— Зі мною все гаразд, Сойкопере. Нема потреби метушитися.

— Я лише виконую свою роботу, Мишошубко.

Ще одне довге зітхання.

— Гаразд.

Сойкопер почув шелест папороті, коли Мишошубка розкинулася в гнізді.

— Це було просто тут, у верхній частині лапи.

Медикіт подався вперед і понюхав ногу. На його радість, не знайшов жодного сліду рани. Шкурка Мишошубки навіть не була пошкоджена.

— Я думаю, з тобою все гаразд, — нявкнув він.

— А що я тобі казала? — відрізала Мишошубка. — От мені ці молоді коти. Завжди думають, що все знають.

— Усе одно, якщо відчуєш біль або станеш кульгати, негайно дай мені знати. Гаразд?

— Я про те подбаю, — встряг Мурко. — Не хвилюйся.

— Дякую, Мурку.

Сойкопер вийшов із кубла, але, перш ніж відійти, старий самітник знов заповзявся розповідати:

— Не квапся так, юначе. Тобі теж цікаво буде послухати цю історію. Бач, ті щури були…

Сойкопер нетерпляче зупинився біля виходу з кубла. А щойно почув рух на галявині, відразу урвав безладну розповідь Мурка:

— Перепрошую. Маю йти. Можливо, там надзвичайна ситуація.

Не чекаючи відповіді, він протиснувся під гілками бузини й поплентався геть.

Ожинокіготь саме повернувся з проводів пошукового патруля. Коли Сойкопер підійшов ближче, то почув, як Вогнезір навскач спускається поваленими валунами зі свого кубла, поспішаючи до воєводи.

— Усе гаразд? — нетерпляче запитав провідник Клану. — Як воно пройшло?

— Гаразд, — відповів Ожинокіготь. — Усі чотири Клани відрядили котів, і патруль вирушив угору за течією.

— То яких котів обрали?

— Жабонога й Тигросерда з Тіньового Клану, — став перелічувати Ожинокіготь, — Шевловусу й Білохвістку з Вітряного і Брижохвоста й Хутропелюстку з Річкового.

Сойкопер здивовано нашорошив вуха. «Очевидно, Леопардозірка послала далеко не найсильніших вояків. Хіба вона не розуміла, з якими небезпеками вони можуть стикнутися?»

Якщо Вогнезір думав так само, то жодним чином того не виказав.

— Сподіваюся, усі разом вони впораються, — прокоментував натомість провідник.

— Обов’язково, — переконано сказав Ожинокіготь. — Вони навчаться покладатись одне на одного й повернуться сильнішими й досвідченішими котами.

— Ми можемо лише молити Зорелан, щоб вони взагалі повернулися, — нявкнув Вогнезір. — І щоб дізналися, що сталося з водою. — Він зітхнув, а потім бадьорішим тоном продовжив: — А втім, нам уже час виряджати патрулі, поки не надто спекотно. Я зберу мисливський патруль. Зможеш організувати решту?

— Звісно, Вогнезоре.

Сойкопер почув, як обидва коти відійшли до кубла вояків і стали кликати інших. Певний час послухав, як однокланівці продиралися крізь гілки, позіхаючи й потягуючись, а потім пішов до свого кубла. Але не встигнув дійти, як почув, що Вогнезір веде просто повз нього свій мисливський патруль, позаду якого плентається Порохошуб. Сойкопер своїм відчуттям медикота зметикував, що Порохошубові болить у хребті біля куприка. Нашорошивши вуха, кіт також звернув увагу й на деяку нерівність його кроків.

— Агов, Порохошубе! — покликав він. — А зажди-но хвилинку!

— Що? — Порохошуб підійшов непевними кроками, а голос його здавався ще роздратованішим, аніж зазвичай. — Ну ж бо, хутчіше, бо я маю йти на полювання разом із Вогнезором.

— Ти пошкодив спину? — запитав Сойкопер.

Темно-бурий кіт вагався.

— Чого це ти так вирішив?

— Я медикіт, — сухо відповів Сойкопер. — Якщо пошкодив, я маю кілька трав, котрі тобі допоможуть.

— Не треба мені трав, — відповів Порохошуб. Сойкопер хоч і не бачив, але прекрасно уявляв, як дибиться хутро на його шиї. — Збережи їх для недужих котів.

— Я маю дуже багато трав, стане для всіх, — запевнив його Сойкопер. Він не збирався дозволити Порохошубові позбавити себе лікування через недоречні шляхетність і самовідданість. Його спина болітиме дедалі дужче, і тоді він узагалі не зможе полювати. — Приходь до мене, коли повернешся.

— Гаразд, прийду. — У тоні Порохошуба, як здалося Сойкоперові, окрім роздратування стало чутне й полегшення.

Потім вояк тихо додав:

— Дякую тобі, Сойкопере.

— Тож гляди, не забудь! — крикнув Сойкопер, коли Порохошуб побіг, наздоганяючи Вогнезора та решту патруля.

Медикіт поклав собі переговорити з Папоротехмаркою, якщо її друг так і не прийде по трави. Знову прямуючи до свого кубла, Сойкопер відчув, як на ньому зупинився теплий погляд. Листоплеса! Збагнув, що мати пишається тим, як він виявив Порохошубове поранення й тактовно запропонував лікування, уникнувши приниження гідності вояка.

«Мені не потрібно, щоб ти мною пишалася», — подумав Сойкопер.

Раптом відчув, ніби улоговина навколо нього звужується. Не міг залишатися тут довше, адже здавалося, що кам’яні скелі наближаються, тиснуть на нього зусібіч. Медикіт розвернувся й помчав галявиною, продираючись крізь колючий тунель слідом за патрулями. Опинившись у лісі, попрямував до озера, сумуючи за ароматами прохолодного вологого повітря, яке раніше завжди пливло йому назустріч, коли він ішов цією дорогою. Тепер ліс, що потріскував від гарячого сухого вітерця, здавався дивним і неспокійним.

Коли він наблизився десь на хвіст до берега озера, до того місця, де завжди плескалися хвилі, то відчув, що перед ним розкинулася незнайома порожнеча. Він звик відчувати на хутрі холодну вологу вагу озера, вдихати її, але тепер не міг анічого вдихнути, крім пилу. Зупинившись на краю лісосмуги, Сойкопер відчув патрулі Громового та Вітряного Кланів, які прямували до озера. Вони, мабуть, прийшли по воду. Далі чув, як патруль Тіньового Клану сперечався з вояками Річкового Клану, котрі охороняли озеро, яке дедалі зменшувалося.

— Вода не ваша власність, — нявкала Бурошубка. — Кожен кіт має право пити.

— Проте риба — наша, — відповідала їй Сіромрячка. — Спробуй тільки доторкнутися хоч до однієї луски, і я відірву тобі вуха. — Попри погрози, голос кішки Річкового Клану був глухий і дратівливий, наче вона була дуже слабка.

«Не надто їм весело, мабуть, стовбичити тут без відпочинку на самісінькому пригріву, де немає жодної тіні», — подумав Сойкопер. Він ступив на висохле дно озера, відчуваючи, як під лапами перекочуються камінці. Кіт знав, що десь неподалік має бути яма на тому місці, де підземна річка змила в озеро тунелі. Але жоден кіт ніколи не прохопився про те, що знайшов у дні озера величезну яму. Можливо, її заповнив один із багатьох селевих потоків, утворивши вирву, подібну до тієї, у яку впав Дощешторм.

Попри спеку, Сойкопер здригнувся, згадавши зсув, який підхопив Падуболистку, коли на неї обвалилося склепіння тунелю. На мить він подумки знову перенісся в залитий дощем ліс, де відчайдушно гукав сестру. Кіт струснувся, ніби намагався скинути з себе жахливий спогад.

— Агов, Маколедо!

Бадьорий голос Кригохмари повернув його думки до висохлого озера. То прибув водний патруль Громового Клану. Разом із Кригохмарою йшли Бубконіс і Ясносерда.

Позаду почулися ще кроки, і Сойкопер зрозумів: Маколеда теж вилізла на дно озера. Вона незграбною риссю підбігла до патруля, кроки звучали повільно й важко під вагою кошенят у її череві.

— Вітаю, — промовила вона. — Жарко сьогодні, чи не так? Озеро — це…

— Хіба ти не маєш бути в яслах? — накинувся на свою подругу Бубконіс, не встигла та сказати й кількох слів.

Сойкопер відчув, що Маколеда здригнулася.

— О, та я просто хотіла розім’яти ноги, — пояснила вона. — І подивитися, чи не зменшилось озеро.

— Ти мусиш відпочивати, — різко зауважив Бубконіс. — Ти взагалі думаєш про наших кошенят?

— Але я хочу пити, — запротестувала Маколеда.

— Кригохмара принесе тобі води, — нявкнув Бубконіс та рішуче пішов до ставка посеред озера.

Збентеження Ясносердої і Кригохмари було таким потужним, що Сойкопер мало не відчував його на смак.

— Авжеж, Маколедо, — пробурмотіла Кригохмара. — Я принесу тобі вологого моху.

— Дякую, але я й сама можу попити. — Голос Маколеди був нервовим і уривистим. — Побачимося пізніше.

Кішка попленталася назирком за Бубконосом, але не намагалася його наздогнати. Коли вона порівнялась із Сойкопером, то зупинилася.

— Сойкопере, це ж нормально, якщо я вийшла з ясел, щоб прогулятися, хіба не так?

— Звичайно, — відповів медикіт. — Тим паче, твої кошенята мають народитися лише за півтора місяця.

— Я так і думала, — нявкнула Маколеда. — Маргаритка теж сказала, що я не заподію кошенятам нічого поганого, якщо прогуляюся. — Вона стомлено зітхнула. — Бубконіс ніби хоче, щоб я назавжди залишилася в яслах! Уявляєш, він каже, що мені зараз не вистачить місця у вояцькому кублі!

Сойкопер шарпав лапою гарячу землю.

— Я впевнений, що він просто хоче попіклуватися про тебе.

Маколеда не відповіла. Лише недовірливо пирхнула й попрямувала до води.

Трохи розрадившись, Сойкопер повернувся на берег і знайшов свою палицю, яку раніше обережно підсунув під коріння бузини на відстані приблизно на хвіст від берега. Вмостившись у тіні куща, він провів лапою по подряпинах. Слабкий шепіт пролунав у його вухах, і він упізнав деякі голоси, котрі пам’ятав з тих часів, що провів із Прадавнім Кланом. Він напружився, аби чути, що вони говорять, утім голоси були надто тихі. Мука смутку пронизала його, мов шип, — він сумував за тими часами. Колись члени Прадавнього Клану були його друзями, і він допоміг їм назавжди піти з озера. Здавалося, тепер духи цих Прадавніх котів були навколо нього, торкалися хвостами шкури. Їхні запахи змішувалися із запахом пересохлого озера.

— Що ви хочете? — запитав Сойкопер, відчувши їхню тривогу.

Однак відповіді не було.

Аж тут його увагу відвернув галас із краю ковбані посеред висохлого озера. Засунувши палицю назад під коріння, він виліз з-під бузини й звівся на лапи.

— Це частина озера Вітряного Клану! — Сойкопер упізнав Бризошубів голос і насторожився. — Повертайся на свій бік!

— Це смішно! — запротестувала Кригохмара. — Наші території закінчуються на три хвости від берега.

— Берег там, де починається вода, — прогарчав Бризошуб. — Тому ця частина озера — територія Вітряного Клану. Тож хутко забирайте звідси свої хвости!

— То ти хочеш нас змусити? — Це був Бубконосів голос.

Сойкопер уявляв, як відчайдушний кремовий вояк готується до бою, як його хутро щетиниться, а зуби вискалюються в гарчанні.

«Бійка — найменше, що нам зараз потрібно!» — ураз подумав Сойкопер і кинувся вперед сухим дном озера, замітаючи хутром на череві пил і розсипану гальку.

— Та стійте! — скрикнув він, просунувшись між двома вояками. — Яку взагалі цінність може мати дно озера для будь-якого Клану?

Кіт почув розлючене гарчання й відчув, як до нього ніс до носа наблизився Бризошуб.

— Що б ти ще сказав, коте-напівкровко!

Сойкопер здригнувся від хвилі ненависті, що ринула від вояка Вітряного Клану. Він відступив на крок назад, роздувши ніздрі.

— Який це має стосунок до… — заговорив він.

Бризошуб став іще ближче до Сойкоперового обличчя.

— Твоя мати зрадила мого батька, зрадила свій Клан, — прошипів він. — Ти не маєш права бути медикотом. Ти не маєш права навіть жити серед Кланів. Я ніколи не пробачу тобі того, що ти зробив! Ніколи!

Сойкопер був надто приголомшений, щоб відповісти. Відчув, як поряд щетиниться Бубконіс.

— Якщо хочеш, Сойкопере, я роздеру його заради тебе! — гаркнув молодий вояк.

Сойкопер похитав головою. Що це змінило б? Він почув наближення кроків і відчув запах Золоніжки, воєводи Вітряного Клану.

— Що тут відбувається? — вимогливо спитала вона.

— Нічого, — відповів Бризошуб. — Просто непорозуміння щодо доступу до води.

Золоніжка звернулася до Сойкопера.

— Ти маєш порадити своїм воякам триматися свого боку озера, — попередила вона. — Щоб уникнути непорозумінь надалі.

Медикіт не збирався сваритись, але, звичайно, не тому, що Бризошуб дихав на нього отрутою.

— Добре, — нявкнув він, схиливши голову до воєводи.

Проте, коли він відчув самовдоволене почуття тріумфу, яке випромінював Бризошуб, у ньому знову став здійматися гнів.

— Ходімо звідси, — кинув він патрулеві Громового Клану. — Нема чого нам тут робити.

Він відчував лють побратимів, які йшли поруч із ним до своєї території.

— Я не можу повірити, що цей паршивий кіт Вітряного Клану таке собі дозволяє! — презирливо кинула Кригохмара. — Як він сміє говорити нам, де ми можемо ходити, а де ні?

— Дарма ти не дозволив мені його цапнути! — гаркнув Бубконіс.

— Те, що він тобі сказав, просто не тримається купи. — Нявкання Ясносердої було тихішим, але Сойкопер відчував її збентеження.

Він знизав плечима, не бажаючи обговорювати звинувачення, висунуті Бризошубом, і Ясносерда, на його полегшення, більше нічого не сказала. Залишивши патруль прямувати далі до води, Сойкопер повернувся до берега, відчуваючи, як гарячий вітер ворушить його хутро. Незважаючи на спеку, холод пронизав його до кісток, коли він відчув, як тіні Прадавніх котів знову закружляли навколо.

«Стережися, Сойкопере, — прошепотіла одна з них. — Настає люта негода. Вітер зганяє грозові хмари».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Сухий курний вітерець пронісся над Голуболапкою, брязкаючи гілками над її головою. Вона прокинулася, закліпала очима й позіхнула. Кілька ударів серця вона не могла згадати, де перебуває. Це не кубло новаків! Де Плющолапка?

Кішка в паніці підвелася, аж тут упізнала кубло, яке вони з іншими котами збудували минулого вечора, і галявину, де рятувалися від собак. Решта ще спала, за винятком Левожара, який сидів за кілька хвостів завдальшки на березі струмка.

— Вітаю, — промурчав він. — Я однаково не спав, коли Білохвістка закінчила свою варту, тому зголосився почергувати замість тебе.

Кожна шерстинка на шкірі Голуболапки заколола від прикрощів. Перестрибнувши через низьку папоротникову стінку кубла, вона підійшла до виховника.

— Я сама спроможна відстояти свою варту! — гаркнула новачка. — Ти не маєш ставитися до мене, як до кошеняти.

— Ти допіру стала новачкою, — нагадав їй Левожар.

Голуболапка сердито зойкнула.

— А пророцтво нічого вже не важить? — поцікавилася вона. — Адже в мене з’явився дар ще в яслах. Зоряний Клан не став чекати, поки я спочатку виросту.

Левожар розтулив був щелепи, щоб відповісти, але не встиг заговорити, як із кубла долинуло шелестіння: то сіла, потягнувшись, Шевловуса. Коли вона озирнулася, її очі сповнилися збентеження. Потім кішка, здавалося, згадала, де вона, і підвелася, струшуючи шматки моху зі своєї шкури.

— Привіт, Шевловусо, — погукала до неї Голуболапка. — Як твоє плече?

Кішка Вітряного Клану обережно зігнула лапу, дослухаючись до своїх відчуттів, а потім звела очі, полегшено муркочучи.

— Значно краще, дякую. Я майже нічого такого не відчуваю.

Поки вона говорила, заворушились інші. Усі здавалися доволі знервованими, бо ніяк не могли звикнути до тісного сусідства з котами чужих Кланів.

— Треба йти на полювання, — оголосив Жабоніг, вистрибуючи зі свого гнізда. — Поки не стало занадто жарко і вся здобич не поховалася в нори.

— Не заходьте дуже далеко, — попередив котів Левожар, коли ті розбігалися. — Пам’ятайте, що собаки досі можуть бути неподалік.

Голуболапка нашорошила вуха, але не могла вловити й знаку собак. Дурні створіння, ймовірно, досі сплять у гнізді Двоногів. Проте вона змогла відчути десь серед дерев по той бік струмка білку. Кішка стрибнула на інший берег і попрямувала до білки. «Візьму реванш за те жалюгідне мишенятко, якого спіймала вчора», — подумала вона.

Прослизаючи між деревами, новачка помітила білку, яка їла зернятко біля підніжжя бука. Голуболапка притислася до землі, перевірила, чи не несе вітер її запаху на здобич, і прибрала мисливської пози. Тихо, крок за кроком, вона підбиралася ближче. «Правильно… дивися в інший бік…» — подумки наказувала вона білці.

Нарешті Голуболапка завалила білку одним швидким ударом лапи й гордо побігла назад до інших, які знову збиралися біля кубла. Левожар приніс полівку, Тигросерд уполював двійко землерийок, а Жабоніг — мишу. Білохвістка й Шевловуса разом спіймали кролика.

— Ви маєте навчити нас цієї техніки полювання в парі, — запропонував Левожар, поки Голуболапка підтягала свою свіжину. — Може нам стати в нагоді.

Білохвістка у відповідь ледь поворухнула вухами. Голуболапка здогадалася: їй незручно вчити чогось котів чужого Клану.

Тільки-но коти повсідалися їсти, Брижохвіст і Хутропелюстка відійшли вбік.

— Ми нічого не вполювали, тому не їстимемо, — нявкнула Хутропелюстка, сумно дивлячись на свіжу здобич.

— Дурниці, — жваво відповіла Білохвістка. — Як ви збираєтеся подорожувати з порожніми животами?

— Авжеж, — додав Левожар. — У цій подорожі ми всім ділимося. Підходьте, їжі багато.

Натомість коти Річкового Клану відступили ще далі, але Голуболапка рішуче поклала перед ними свою білку.

— Дякую, — пробурмотів Брижохвіст.

Дарма що коти взялися їсти, Голуболапка бачила: вони відчувають провину та сум’яття. Їй стало шкода всіх котів, які вміли полювати лише на одненький вид здобичі. Якщо коти Річкового Клану не годні ловити гризунів, то не дивно, що тепер, коли вони не можуть дістати рибу, їм доводиться голодувати.

Коли всі закінчили їсти, то знову вирушили в дорогу на чолі з Жабоногом. Мовчки рухалися вздовж річища струмка, почуваючись одне біля одного майже так само незручно, як на початку подорожі. Голуболапка зауважила, як зростає напруження, неначе кожен знов усвідомив, буцімто не знає, куди прямує і як туди потрапить.

В душі вирувала паніка. «Вони тут тільки через мене, — збентежено думала новачка. — А якщо я помиляюся?»

Зупинившись, кішка постаралася заглушити всі лісові звуки, потім заплющила очі й перенеслася відчуттями вперед. Відразу до неї долинуло різне: дряпання, гризота, плескіт води в затоці та кроки лап великих брунатних тварин, котрі совалися на купі стовбурів. Вона відчула, як їхні громіздкі тіла тягнуть у потік нові гілки.

— Голуболапко? — Вона підстрибнула, почувши голос Хутропелюстки. — З тобою все гаразд?

Голуболапка розплющила очі й побачила кішку Річкового Клану в кінці патруля, яка зараз озиралася через плече.

— Е-е… так, — нявкнула Голуболапка, наздоганяючи її. — Зі мною все гаразд.

Переконавшись, що брунатні тварини справді десь попереду, вона пішла далі поряд із Хутропелюсткою. Листя над головою дедалі густішало, тож затуляло котів від променів розпеченого сонця так, що здавалося, ніби вони мандрують затіненим прохолодним тунелем. Голуболапка навіть помітила калюжу під навислим берегом.

— О, дивись! — вигукнула вона, привітно поплескавши Хутропелюстку хвостом по плечі. — Можливо, там водиться риба.

Голуболапка хотіла просто по-дружньому покепкувати, але кішка Річкового Клану нашорошила вуха.

— Може, і водиться.

Вона наблизилася до краю калюжі й зазирнула в зелений водостій. До неї підійшов Брижохвіст.

— Риба? — запитав він, покуштувавши повітря.

— Так! — Хутропелюстковий хвіст злетів просто вгору. — Тут є риба. Певно, вижила, коли решта струмка висохла.

— Як гадаєш, ти зможеш щось зловити? — зацікавлено спитав Тигросерд.

— Звісно, вона зможе. — Брижохвостові очі сяяли від гордощів.

— Решта тримайтеся подалі, — наказала Хутропелюстка, відганяючи котів хвостом. — Якщо ваші тіні впадуть на воду, риба зрозуміє, що на неї полюють.

— Це, мабуть, щось на кшталт того, як нам треба триматися за вітром від здобичі, — прошепотіла Голуболапка Левожарові, коли вони відступали.

Брижохвіст і Хутропелюстка присіли на краю водойми й чекали, не дивлячись на воду. Очікування затягнулося. Голуболапка нетерпеливо тупцяла, а потім змусила себе стояти на місці, подумавши: а раптом риби відчують коливання ґрунту? Усі чекали. У новачки боліли ноги й свербіла шкіра під шерстю, вона стримала позіхання. «Невже саме так коти Річкового Клану зазвичай ловлять здобич? — подумала вона. — Сподіваюся, що та їхня риба буде того варта».

Раптом Брижохвіст шмигнув однією лапою у воду й зачерпнув із води маленьку сріблясту рибку, за якою утворилася дуга з крапель. Рибка плюхнулася на висохле річище, де підскакувала й звивалася, доки Хутропелюстка не вбила її ударом лапи.

— Ось, — нявкнула вона. — Інша риба, ймовірно, зараз утекла в найтемніші куточки, але принаймні маємо один шматок свіжини.

— Підходьте й пригощайтеся, — запропонував Брижохвіст. — Кожен кіт у своєму житті має скуштувати рибу!

Кішка та кіт Річкового Клану дивилися сяйливими очима на товариство, яке насторожено наближалося до рибини. Білохвістка обережно покуштувала першою.

— Е… ні, дякую, — нявкнула вона, проводячи язиком по щелепах. — Думаю, що я вже наїлася кролика.

— Я теж, — мовила Шевловуса, ледве скуштувавши. — Вибачте, але я не думаю, що колись зможу до цього призвичаїтися.

— Закладаюся, що я зможу! — нявкнув Тигросерд, відкушуючи чималий шматок риби. — Смакота! — промимрив він із повним ротом.

Голуболапка дочекалася, поки Жабоніг і Левожар візьмуть свої частки, відтак присіла перед рибиною та обережно її надкусила. Запах був сильний, але не бридкий, попри те що їй більше був до вподоби мишачий або білячий.

— Дякую, це справді… смачно, але дещо інакше, — ввічливо нявкнула вона, відступаючи, щоб коти Річкового Клану самі могли доїсти свою рибу.

Проте, коли вони пішли далі, новачка зрозуміла, що на лапах і вусах у неї залишився запах риби. «Мишаче лайно! Тепер я більше нічого не відчуваю!» — роздратовано подумала Голуболапка.

Трохи далі струмок звивався крутим поворотом. Жабоніг, який ішов дещо попереду гурту, зупинився.

— Негайно підіймайтеся на берег! — наказав він, повертаючись до котів обличчям.

— Чому? Що сталося? — дзвінким від хвилювання голосом спитав Левожар.

— Просто підіймайся! — прошипів Жабоніг. Його шерсть розпушилася, а очі широко були розплющені.

Його тривога поширилася на решту, немов за подувом вітру. Голуболапка разом зі своїми товаришами дременула на крутий берег, а Жабоніг повів усіх попід дерева, підганяючи хвостом.

Допитливий Тигросерд, затримавшись на березі, поглянув униз і завмер.

— Ох… — видихнув він.

Не менш цікава Голуболапка підійшла до нього, попри роздратоване Жабоногове шипіння позаду себе. Але до її горла підійнялася жовч, і вона глитнула, бо побачила, чому Жабоніг так швидко вивів їх зі струмка. У потоці лежав мертвий олень, його ноги стирчали й загороджували прохід. Навколо дзижчали мухи, а в повітрі витав солодкуватий запах гнилизни.

Голуболапка поквапом відступила, але решта підійшла подивитися, на що вони з Тигросердом витріщалися.

— Не кажіть, що я вас не попереджав, — нявкнув Жабоніг, пересікаючи їхні висловлення огиди. — Я відчув його запах, хоч він був і ледь помітний, адже вітер дме нам у спину.

— Ти вчинив цілком правильно, — відповіла Білохвістка. — Можливо, він помер через якусь небезпечну хворобу.

— Найімовірніше, він помер від спраги, — сумно нявкнув Брижохвіст.

Коти рухалися далі, знову зістрибнувши в річище струмка, коли тіло оленя залишилося далеко позаду. Усіх сірою хмарою огорнув похмурий настрій. Голуболапка здогадувалася, що всі думали про те, як сильно їхні побратими потребують води в озері.

— Не розумію, — пробурмотіла вона Левожарові. — Я мала відчути запах оленя раніше за Жабонога, але не відчула.

Виховник знизав плечима.

— Як він і сказав, вітер дув у спини. Крім того… не ображайся, Голуболапко, але від тебе тхне рибою.

Голуболапка зітхнула.

— Можливо, але я мала бути пильнішою.

«Що ще я проґавила?» — сердито подумала новачка.

За кілька ударів серця до неї підійшов Тигросерд.

— Як ти? — занепокоєно спитав він, ступаючи поряд.

— То був просто мертвий олень. — Голуболапка щосили намагалася приховати потрясіння через побачене. Не хотіла, щоб Тигросерд поводився з нею, як із безпорадним кошеням. — Дивіться! — нявкнула вона, смикаючи вухами в напрямку, куди вони прямували. — Дерева рідшають!

На щастя, це відволікло Тигросердову увагу, і він кинувся вперед, щоб краще роздивитися. Решта патруля теж наддала ходи й вилізла з річища струмка, ставши в шерегу на самому узліссі. Голуболапка побачила поле, де пухнасті сірувато-білі тварини їли траву.

— Хто це? — здивовано вигукнула Хутропелюстка. — Здається, наче вони зіткані з павутиння!

— Ой, та це просто вівці, — відповіла Білохвістка. — Ми постійно бачимо їх у Вітряному Клані.

— Їхній пух добре підстилати в гнізда, — додала Шевловуса.

Коли патруль вийшов у чисте поле, Білохвістка повела перед, намагаючись не випускати з ока річище струмка. Голуболапка звикла жити під деревами, тож незатишно почувалася просто неба й була вдячна за те, що зараз верховодили досвідчені коти Вітряного Клану. Аж тут почула позаду себе голосне дзявкання й відчула запах собаки, який, здавалося, наповнив усі її чуття. Озирнувшись, побачила Двонога, який ішов узліссям, а за ним біг маленький коричнево-білий песик.

Щойно собака відчув котів, як помчав до них, загавкавши ще голосніше. Голуболапка дико озирнулася, але тут не було жодного дерева, на яке можна було залізти — увесь ліс залишився за їхніми спинами.

— Тікаймо! — зойкнув Жабоніг.

Перебираючи лапами в низькій траві, патруль помчав на той бік поля. Голуболапка кинула через плече швидкий погляд.

— Собака наздоганяє нас! — ахнула вона.

Білохвістка теж озирнулася, а потім голосно скрикнула:

— Гайда до овець!

— Що? — Тигросерд мало не впав, коли обернувся. — Чому до овець?

— Двоноги ніколи не підпускають собак до овець, — задихаючись, пояснила Білохвістка. — Можливо, вівці небезпечні для собак. У кожному разі, якщо ми зможемо до них дістатися, то будемо в безпеці.

Коли Голуболапка мчала до овець, серце її щеміло від страху. Але вибору не було, хіба що залишитися просто віч-на-віч із собакою. Разом із рештою патрульних вона пірнула просто у зграю дивних тварин та спробувала заховатися з-поміж їхніх ніг.

Вівці збилися в купу, видаючи пронизливі звуки. Здавалося, вони були налякані собакою. Голуболапка побачила пса поряд із великими сірими тілами Двоногів. Той гасав за кілька хвостів завдальшки від овець і заходився гавкотом. Вівці єдиним гігантським гуртом закружляли полем. Котам не було іншої ради, як шалено рухатися разом із ними, ухиляючись від худих ніг і гострих копит. Голуболапка геть розгубилася серед теплих пухнастих шкур і втратила з очей усіх котів. «Допоможіть! — у паніці думала вона. — Де ви всі поділися?»

Через галас овець вона почула голос Двонога. Голос був гучний та владний, і собаче дзявкання враз обірвалося. Голуболапка більше не бачила пса, але відчувала, як він затупцював на місці, а потім неохоче пішов до свого Двонога.

Потроху вівці сповільнилися, а потім зупинилися біля живоплоту на дальній межі поля. Проте вони далі пронизливо бекали. Голуболапка підійшла до краю зграї і помітила Тигросерда й Левожара, що разом виринали за кілька хвостів від неї. Слідом на поле вийшов Жабоніг, а за ним — Хутропелюстка та Брижохвіст. Через кілька ударів серця з’явилися Білохвістка й Шевловуса.

— Нам треба забиратися з цього поля! — сказала Білохвістка. — Гайда через живопліт!

Голуболапка послухалася. Вона поповзла, спиною чіпляючись за колючі гілки, а животом притискаючись до сухого листя та сміття. Потойбіч живоплоту була смуга трави, що відмежовувала кущі від шляху, вимощеного чорним камінням. Патруль, відсапуючись, зупинився.

Голуболапка аж очі вирячила, коли побачила своїх супутників. Їхні шкури були спудлі, з прилиплими пасмами овечого пуху, і навколо них, наче рій мух, клубочився кислий запах. «Я така сама смердюча, — огидливо міркувала вона, намацавши біле пасмо, яке причепилося їй до плеча. — Але принаймні ми всі вціліли».

Нахиливши голову, вона заходилася вилизувати хутро на грудях, скривившись від неприємного смаку. Проте за мить звела очі, вражена тим, що почула гуркіт грому. Адже Небо було чисто-блакитним, було видно лише кілька крихітних клаптиків хмаринок, розкинутих вітром. Водночас гуркіт дедалі гучнішав, і кішка відчула гіркий, пекучий сморід.

Голуболапка озиралася на всі боки, збентежена шумом і смородом, а також відчуттям чогось величезного й блискучого, твердого, як камінь…

— Назад! — скрикнув Левожар.

Разом із Хутропелюсткою Голуболапка хутко заштовхалася назад, у колючий живопліт. Аж тут повз них на круглих чорних лапах із ревом пронесло щось велетенське й сріблясте. Побачивши його, Голуболапка зашпорталася й мало не впала серед колючок.

— Що… що то було? — спитала вона, затинаючись.

— Потвора Двоногів, — занепокоєно відповів Левожар. — Вони бігають цими Громошляхами. — Він махнув хвостом на смугу з плоского чорного каменю. — Ми багато бачили таких, коли йшли до гнізда Двоногів на пошуки Сола.

— Під час Великої Подорожі до Сонцеспаду нам теж доводилося проминати Громошляхи, — підхопила Білохвістка, — і був один, що проходив повз старий ліс. Вони небезпечні, ми всі повинні бути дуже обачними.

Голуболапка тихо підійшла до краю Громошляху й обережно покуштувала повітря. Від гіркого запаху вона наморщила носа. Решта патруля стояла поряд. Тигросерд обережно поклав лапу на тверду чорну поверхню, потім відвів її.

— Краще перестаньмо тинятися, — нявкнув Левожар, — і перетнімо його, поки ще нічого не чути.

Підійшовши до Голуболапки, він стиха спитав:

— Зараз уже безпечно? Чи ще біжить якась потвора?

Голуболапка віднеслася відчуттями далі, прислухаючись, чи не чутно ще одного жахливого створіння, але нічого не зауважила.

— Усе гаразд, — прошепотіла вона.

— Гаразд, — сказав Левожар, підвищивши голос. — Рушайте за мною якомога швидше й не зупиняйтеся!

Він відштовхнувся від узбіччя й кинувся бігти через Громошлях. Голуболапка бігла навздогінці, не зводячи очей із виховника й не зважаючи на решту котів, що мчали поруч. Усі щасливо дісталися смуги трави, яка росла по той бік шляху. Відразу за нею Голуболапка побачила блискучу сріблясту огорожу, значно вищу за неї саму.

— І що маємо тепер робити? — заголосив Брижохвіст. — Ми не переліземо!

— Сюди! — обізвався Жабоніг, який устиг відбігти за кілька хвостів уздовж огорожі. — Тут є діра, крізь яку, гадаю, ми зможемо пробратися.

Кіт притиснувся до землі й поліз уперед через вузьку щілину в нижній частині огорожі, підвівшись за кілька ударів серця на траві, що росла потойбіч.

— Нумо, це легко, — закликав він супутників.

Білохвістка перша полізла за ним, а потім, дивлячись на неї, наважилася пролізти крізь щілину й Голуболапка, хоч і здригнулася, коли тверда Двоногова огорожа торкнулася спини. Відтак на інший бік перебралася решта котів, за ними всіма пильнував Левожар, аж доки вони не опинилися по той бік у безпеці. Нарешті й він проштовхався під огорожею, крекчучи від зусилля.

Його учениця стояла на місці, роззираючись. Перед нею розкинулося поле, трава була значно зеленішою, ніж новачка бачила деінде ще від початку спеки та посухи. Поза полем стояли гнізда Двоногів, побудовані з якогось червоного каменю. Голуболапка й уявити собі не могла, що в одному місці може бути стільки Двоножих гнізд. Шум і гамір виривалися звідти, немов розкати грому. Через той галас кішку били дрижаки, і вона відчувала, що їй заклало вуха. Вереск, цокання, стукіт і ревіння Двоногів зливалися в один нескінченний гул.

Голуболапка відчайдушно намагалася ігнорувати звуки, зосередитися на котах і на тому, що бачила просто перед собою. Лише тоді збагнула, що тут чогось бракує.

— А де струмок? — ахнула вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Левожар почув паніку в голосі учениці й зауважив страх у її очах. Тихенько підійшов до неї, поклавши на плечі хвіст.

— Заспокойся, — шепнув він. — Усе буде добре.

Брижохвіст уважно роззирався.

— Вода в гору не тече, — нявкнув кіт Річкового Клану, — тож струмок має бути десь там. — Він вказав хвостом на довгу траву в долішній частині зеленого крутосхилу.

— То гайда перевіримо, — запропонував Жабоніг.

Він дозволив Брижохвостові вести перед, а решта котів бігла низкою уздовж сріблястої огорожі. Не встигли вони подолати відстань у кілька лисячих хвостів, як Левожар почув гучні голоси Двоногів, що долинали з іншого краю поля. Там гасала купа малих Двоногів. Діти голосно кричали та штовхали задніми лапами щось схоже на гладкий круглий валун.

— Хутко! — гукнув Левожар товариству, коли малі Двоноги раптом стали наближатися.

Коти бігли дедалі прудкіше, аж поки не пустились учвал. Від збудження їхні хвости розпушилися. Левожар відчув, як земля здригнулася під лапами — то малі Двоноги підбігли ближче. На щастя, вони не побачили котів, а галасували собі далі та копали свою штуку між собою сюди й туди. Полегшено зітхнувши, він пірнув у покрив довгої трави, що пролягла до підніжжя схилу, але враз тривожно зойкнув, бо, опускаючись, не відчув землі під лапами. Кіт покотився з невисокого пагорба, об який бився лапами й хвостом, поки зі стукотом не приземлився на тверду, всипану галькою землю.

— Це струмок! — повз нього прошмигнула Хутропелюстка.

Ошелешений Левожар сів й озирнувся. Він знов опинився в пересохлому річищі. Раніше кіт не побачив його, бо воно було приховано під навислими травами, які росли обабіч. Тепер ці трави мало не торкалися його голови. Інші коти, що так само несподівано провалилися в струмок, вставали на лапи й невдоволено розглядали подряпані подушечки та обдерте хутро.

— Я добряче наївся піску, — скаржився Тигросерд, плюючись.

— Навряд чи, — гаркнув Жабоніг, струснувши шкуру. — Бо майже весь пісок набився в моє хутро.

Левожар помітив Голуболапку, яка зіщулилася біля скелястого виступу. Очі її блищали від страху.

— Я мусила почути, що Двоноги наближаються! — прошепотіла вона виховникові. — Я повинна була знати, що трапиться, і попередити вас.

Левожар глянув через плече на інших котів, які знову збиралися рушати.

— Голуболапці камінець потрапив в око, — крикнув він. — Потрібно його вилизати. Ми наздоженемо вас за кілька ударів серця.

Тоді він нахилився до учениці так, щоб ніхто інший не почув його слів.

— Ти не мусиш відповідати за всіх нас. Ти береш участь у цій подорожі, тому що перша відчула, як брунатні тварини перекривають потік, але ми теж можемо чути й бачити різне і захистити себе.

Голуболапка невдоволено кліпнула очима на виховника.

— Мені бридко перебувати так близько до Двонога, — пробурмотіла вона. — Тут надміру всього — звуків, запахів та образів, що виникають у моїй голові. Я не можу з цим упоратися! Бо через це здатна зосередитися лише на тому, що поблизу. — Її очі розширилися та стали скидатися на два озера, на дні яких плескався сум. — Це як осліпнути!

Левожар нахилив голову й доторкнувся носом до її вуха, бажаючи заспокоїти. Водночас він і сам себе заспокоював. Йому не подобалося, що Голуболапці важко впоратися зі стресом через Двонога. Адже він усвідомлював, що насправді від самого початку дуже покладався на її дар і на те, що вона зможе розповідати, що їх чекає попереду.

«Ми дамо собі раду без її здібностей, — переконував себе кіт. — Зрештою, інші здійснювали подорожі лише за допомогою носа, очей та вусів».

— Усе буде гаразд, — нявкнув Левожар. — Принаймні ми знову знайшли струмок.

Він досі чув галас Двоногів за високою травою, їхні гучні голоси перемежовувалися з ударами по круглій штуці.

— Навряд чи вони копають камінь, — зауважила Шевловуса, смикнувши вухами. — Вони зламали б собі лапи, якби так стукали по валуну.

Щойно вона це сказала, як штука врізалася в довгу траву, яка росла вздовж струмка, і застрягла на самому краї берега. Допитливі Тигросерд і Шевловуса кинулися вперед, щоб поглянути на нього.

— Обережно! — скрикнули одночасно Білохвістка й Жабоніг та збентежено перезирнулися.

Двоє молодших вояків не звернули на це уваги. Тигросерд підійнявся на узбіччя річища струмка й штовхнув «камінь» носом.

— Це не камінь! — здивовано нявкнув кіт. — Дивіться!

Він ще раз штовхнув «камінь», і той відскочив, здаючись легшим за гілочку.

— Мишомізкий кіт! — прошипів Левожар. Він побіг уперед і дужче штовхнув «камінь», відкинувши його далі від струмка. — Тримайтеся подалі від таких штук, — попередив він Тигросерда й Шевловусу. — Це речі Двоногів!

Троє котів хотіли знову сховатися в річищі струмка, але не встигли, бо один із малих Двоногів вискочив крізь довгу траву, щось гукаючи товаришам. Левожар здогадався, що він шукає свою круглу річ.

— Сховайтеся! — прошипів він. — Пригніться.

Він присів біля Тигросерда та Шевловусої, почуваючись, немов посеред пустелі. Бентежило те, що його приховували лише стебла трави. Тигросерд теж був напружений від тривоги, але Шевловуса, здавалося, почувалася цілком упевнено. Вона сиділа тихо й нерухомо, навіть не кліпаючи очима, коли її погляд стежив за молодим Двоногом.

«Зрозуміло, — подумав Левожар. — Коти Вітряного Клану звикли полювати на відкритих місцинах».

Здавалося, минуло кілька сезонів, перш ніж Двоніг знайшов свою круглу штуку та втік із нею. Поступово гамір Двоногів ущухнув. Троє котів знову сповзли до струмка. Жабоніг зустрів свого однокланівця дуже розлюченим, хутро на його шиї стояло сторч.

— Ти геть стерся з розуму? — запитав він. — Хочеш, щоб тебе злапали Двоноги?

— Вибач, — пробурмотів Тигросерд.

Білохвістка мовчки зиркнула на Шевловусу, і та з винуватим виглядом закивала головою.

— Рухаймося, — нявкнув Жабоніг. — Ми згаяли тут купу часу. — Він побіг, але озирнувся й додав: — Брунатних тварин тут ніде немає, еге ж?

— Е… саме так, — затинаючись, промовила Голуболапка.

Струмок огинав зелений майданчик, де гралися Двоноги, а потім біг між низкою їхніх гнізд, оточених акуратними клаптиками трави, що тяглися до берега. Поступово над річищем стали нависати дерева. Левожар тішився тінню й укриттям, надто коли знову почув лемент малих Двоногів, що долинав тепер із гнізд.

Вряди-годи, підіймаючи голову над берегом, він помічав Двоногів, які ганялись одне за одним або штовхали лапами гладенькі круглі штуки. Одного разу він зауважив малу Двоногу, яка радісно верещала, коли гойдалася на якійсь штуці, підвішеній за дві довгі стеблини на гілку дерева.

— Як гадаєш, що це? — спитав він Білохвістку, яка саме підповзла до нього.

— Поняття зеленого не маю. — Кішка Вітряного Клану знизала плечима. — Хай там як, ця мала задоволена.

* * *

Уже було пообіді, а коти далі рухалися вгору за течією. У Левожара забурчало в животі. Здавалося, минуло багато часу після їхнього сніданку. Білохвістка й Шевловуса ніби були чимось схвильовані: їхні вуха були нашорошені, а вуса тремтіли, і вони продовжували шепотітися між собою.

— Щось сталося? — запитав Левожар.

Шевловуса повернулася до нього, її очі блищали.

— Ми відчуваємо запах кроликів!

— Що? — Жабоніг спинився, зневажливо змахнувши хвостом. — У вас шпаки в голові? Кролики не можуть жити так близько до Двоногів.

— Так, Двоноги, мабуть, тоді повсякчас полювали б на них, — додав Тигросерд.

— Тут є кролики, — наполягала Білохвістка, зиркнувши на котів Тіньового Клану. — І таки недалеко.

Вони разом із Шевловусою пліч-о-пліч пішли вгору річищем струмка, сіпаючи ніздрями.

Левожар звернувся до Голуболапки:

— Невже вони мають рацію?

На його розчарування, учениця лише знизала плечима.

— Не знаю. Мої відчуття досі заблоковані, — пробурмотіла вона й сердито подивилася на виховника: — Я цьому не можу дати ради, втямив? Тут забагато шуму!

— Гаразд, гаразд, — швидко заспокоїв її Левожар, поки решта не стала прислуховуватися, про що вони говорять.

Раптом Білохвістка з Шевловусою так само пліч-о-пліч вискочили із річища, стрибнули на берег і зникли в густій траві, яка росла вздовж струмка.

— Лисяче лайно, — прошипів Жабоніг, прямуючи за ними.

Левожар та інші коти рушили слідом і зупинилися на вершині берега, визираючи крізь зарості трави.

— Бачу кролика! — Він відчув за своєю спиною важке дихання Хутропелюстки. — Двох кроликів!

У Левожара слинка текла, коли він дивився на тих тварин. Вони були молоді й пухкі, з густою чорно-білою шкурою. Сиділи собі, жували траву, яка сягала аж до Двоногів, і навіть не підозоювали, що поблизу мисливці. Чомусь вони були оточені огорожею з блискучих Двоногових штук, але вона була досить низькою, і будь-який кіт міг легко її перелізти.

Білохвістка й Шевловуса вже присіли в траві, ладні атакувати. Левожар і собі припав до землі й підкрався. Він також знав, що позаду нього стоїть Жабоніг, а решта патруля розбіглася віялом, щоб перехопити якогось кролика, якби той намагався втекти. Він побачив, як Білохвістка напружила м’язи, щоб перестрибнути через паркан.

Утім буквально через один удар серця вона завмерла, бо з дерева, яке росло за кілька довжин хвоста, долинув гучний крик:

— Гей! Ви! Ану, стійте!

Левожар здивовано витріщився, коли побачив, як три кицюні зіскочили з дерева й помчали по траві, заступивши котам Вітряного Клану шлях до кроликів. Перед вів яскраво-рудий котик із блискучими жовтими очима, за ним бігли маленька біла кицюня та товстий чорно-коричневий смугастий котик.

Рудий сів просто перед Білохвісткою, двійко інших кицюнь зупинилися за ним. Обоє були налякані, їхня шерсть розпушилася, а вуха стояли сторч.

— Вам зась полювати на цих кроликів, — заявив рудий котик, вискалюючи зуби, ніби хотів загарчати.

— Та ну?! — Шевловуса підвелася зі своєї мисливської пози та стала ніс до носа з кицюнею. — Що ж, якщо хочеш, ми можемо побитися. А взагалі ви повинні краще мітити свою територію, якщо не хочете, щоб на неї заходили інші коти.

— Нашу територію? — Біла кицюня розгубилася. — Про що ти нявкаєш?

— Про вашу територію! — гаркнув Жабоніг, підступаючи до Шевловусої. — Не вдавай, буцімто ти така тупа й не знаєш, що таке територія.

— Це гніздо моїх Двоногів, — нявкнув чорно-коричневий котик.

— Але ж кролики не в гнізді? — Білохвістка намагалася говорити терпеливо, ніби розмовляла з нетямущими кошенятами. — Якщо ця територія не позначена запаховими мітками, то будь-яка кішка може тут вільно полювати.

— Ні, ні, — наполягав рудий, хутро на його шиї досі стояло сторч.

Тигросерд примружив очі:

— Дивись, кицюню…

— Це смішно, — нетерпляче урвала Шевловуса. — Є двійко чудових кроликів, які чекають, щоб їх спіймали, а ми тут гаємо час на суперечки. Може, ви самі збираєтеся полювати на них? — запитала вона кицюнь. — Якщо ні, то…

Усі троє кицюнь задриґотіли від жаху, їхні очі були широко розплющені.

— Ні, не збираємося! — вигукнув смугастий котик. — Ці кролики належать моїм Домашнім!

— Ми мали б великі проблеми, якби полювали на них, — додав рудий.

— Саме так, — нявкнула біла кицька. — Тут кожна кицюня знає, що сталося з котиком, який уполював кролика, що належав його Домашнім Двоногам. — Вона стишила голос. — Вони відвезли його до Різника, і після цього він уже ніколи не був таким, як раніше.

Левожар та інші коти з Кланів обмінялися здивованими поглядами.

— Тепер я знаю, — зауважив Брижохвіст. — Кицюні охороняють кроликів Двоногів!

— То й що? — гаркнув Жабоніг. — Я все одно збираюся впіймати цих кроликів. Тим паче, вони товсті та досить неповороткі. Гадаю, будь-який кіт спроможний їх уполювати, а не тільки коти Вітряного Клану.

Він кинувся на блискучу огорожу й подерся по ній. Одразу рудий котик схопив Жабонога зубами за хвіст і знову смикнув його додолу.

Жабоніг підхопився на лапи й крутнувся, випустивши кігті.

— Відійди геть, кицюню! — кинув він. — Думаєш, я дозволю тобі зупинити мене?

— Облиш. — Левожар проштовхнувся між двома котами. — Ми шукатимемо здобич деінде.

— Авжеж, — твердо сказала Білохвістка, дарма що в її голосі було чутно розчарування. — Ці кролики надто добре захищені. Ми зараз не можемо собі дозволити втрапити в халепу.

Жабоніг ще кілька ударів серця дивився на рудого котика, потім сердито знизав плечима й відвернувся. Троє кицюнь стояли перед парканом і дивилися, як кланові коти вирушають по траві до річища струмка.

Попри те що Левожар сам запобіг бійці, йому все одно було важко стримувати гнів. «Шкода, що ці кролики пропадають марно! Ми всі могли добре попоїсти», — розпачливо міркував собі він.

— Ці кицюні думають, що перемогли! — вигукнув Жабоніг. Він востаннє кинув погляд через плече, перш ніж стрибнути назад у річище струмка. — Лише подивіться на них! Хотів би я стерти ці самовдоволені вирази з їхніх писків!

— Але Білохвістка має рацію: ми не можемо, — нагадала йому Хутропелюстка. — Ми повинні пильнувати себе, поки не знайдемо те, що перегороджує потік.

— Так, — похмуро пробурмотів Жабоніг. — Але нехай зачекають, поки ми повернемося…

Патруль ішов мовчки, поки гнізда Двоногів не залишилися позаду. Сади поступилися місцем низьким ліскам, молоді деревця де-не-де стирчали з густого підліску.

— Гадаю, нам варто тут зупинитися й знайти якусь перекуску, — запропонував Брижохвіст.

Левожар бачив, що вони з Хутропелюсткою знову насилу ноги волочать від утоми.

— Гарна ідея, — погодився він, побачивши, як Жабоніг розчаровано закопилив губу. — Адже ми не знаємо, коли знову випаде нагода.

Вояк Тіньового Клану зітхнув.

— Гаразд, поїмо та й по всьому. І сподіватимемося, що на нашому шляху більше не буде тупих кицюнь.

Голуболапка підійняла хвіст.

— Я чую пташку, — прошепотіла вона Левожарові, нахиливши вуха на той бік ліска. — Вона хоче розбити равлика об камінь.

Левожар прислухався, але нічого не почув.

— Біжи! — нявкнув він, задоволений, що його учениці знову вдається використовувати свої напрочуд гострі відчуття.

Голуболапка весело побігла вперед, а Левожар трохи постояв, куштуючи повітря, поки не побачив на верхівці сусіднього дерева білку. Піднявшись по стовбуру, він уже дістався гілки під самісіньким звіриком, аж тут знизу пролунало гучне нявкання:

— Знову привіт!

Білка, налякавшись, випросталася, а потім підстрибнула й зникла в листі поближнього дерева. Левожар роздратовано пирхнув. Глянувши вниз, він помітив білу кицюню з гнізда Двоногів, у якому вони бачили кроликів. Вона дружньо дивилася на нього зеленими очима.

— Ти щойно знову позбавила мене обіду! — дорікнув їй Левожар, спускаючись.

— Вибач! — Біла кицюня кліпала на нього очима. — Я просто хотіла подивитися, як ви полюєте. Я здогадалася, що ви десь тут зупинитеся, адже ви не дістали кроликів. Ви справді самі повинні здобувати собі на прожиток? Ми іноді ловимо мишей, але ж це для розваги. Я маю на увазі, який кіт захоче їсти ті хутро та кістки?

«Багато котів захоче, — подумав Левожар, коли кицюня замовкла, щоб звести дух. — Невже вона справді така дурна?» Помітивши іншу білку на краю заростей ожини, він швидко кивнув кицюні на прощання й рушив за дичиною.

Утім біла кішка пішла за ним.

— Ти полюватимеш на цю білку? — запитала вона. — Можна мені подивитися? Я тихо поводитимуся!

«Запізно!» Левожар застогнав, коли білка нашорошила вуха. Вона стрибнула на найближче дерево, звідки з низької гілки сердито щось пролопотіла до них, а потім утекла геть.

— Мене звати Проліска, — нявкала далі біла кицька, не помічаючи того, що накоїла. — Рудого котика звати Помаранч, а чорно-коричневого — Лобзик. Дякую, що дав кроликам спокій. Це правда про те, що сталося з іншим котиком, тим, який з’їв кролика своїх Домашніх Двоногів.

Левожар глибоко вдихнув, зібравши докупи все своє терпіння, і повернувся до неї.

— Приємно побалакати й таке інше, — нявкнув він крізь зуби, — але, бач, я трохи зайнятий.

Він міг би не гайнувати свій терпець — було очевидно, що Проліска не зрозуміла б натяку, навіть якби він її стукнув по голові.

— Що ви тут робите? — нявкала вона, визираючи крізь дерева на інших котів, які спокійно вистежували здобич. — Ви втекли від своїх Домашніх Двоногів? Ви заблукали? Ви шукаєте дорогу додому?

Левожар підійняв хвіст, прагнучи стримати потік запитань.

— Ні, ми не кицюні, — нявкнув він, намагаючись не образитися. — Ми дикі коти й живемо в Кланах біля озера нижче за течією.

— У Кланах? — спантеличено промовила Проліска.

— Клан — це громада котів, що живуть разом, — пояснив Левожар. — Ми маємо провідника…

— Що тут за гамір? — Листя папороті розсунулося, і вигулькнув Жабоніг, хутро на його шиї наїжачилося. Він упустив із пащі мишку, яку ніс. — Заради Зоряного Клану! Ви своїм галасом розшугаєте всю здобич до самісінького озера!

— Привіт! — Проліску, здавалося, аніскілечки не засмутила погана вдача кота Тіньового Клану. — Мене звати Проліска. А тебе?

Жабоніг і Левожар здивовано перезирнулися.

— Байдуже! — швидко нявкнув він Пролісці. — Ми на завданні, і ти нічим зарадити не можеш, тому, будь ласка, дай нам спокій.

Очі Проліски розширилися від захвату.

— Отакої! На завданні!

— Ми шукаємо те, що перегороджує воду, — пояснив Левожар, коли до них підійшла решта патруля, аби дізнатися, що відбувається. Голуболапка принесла свого дрозда, а завзятий рибалка Брижохвіст гордо поклав біля нього полівку, яку таки спромігся вполювати. — Ми думаємо, що якісь брунатні тварини перегороджують потік.

— О, справді? Я теж часто думала про те, що могло статися зі струмком, — пронявкала Проліска. — Раніше мені подобався цей потічок. Приємно було лежати у траві й дивитися, як комахи дзижчать над водою.

Жабоніг завів очі під лоба.

— А можна мені піти з вами? — раптом запитала Проліска. — Це має бути весело! Можливо, брунатні тварини — це собаки, як гадаєте? Або гігантські кролики!

— Ні, вибач, ти не можеш піти, — твердо нявкнув Брижохвіст. — Ти себе не захистиш.

Погляд Проліски впав на кілька жалюгідних шматочків свіжини, які котам Клану вдалося здобути.

— Ви й самі, здається, не надто вправні, — прокоментувала вона.

— За нас не хвилюйся, — відповів Брижохвіст. — А тепер біжи назад до своїх Домашніх.

Жабоніг махнув хвостом, даючи знак патрулеві вертатися.

— Час попоїсти, — прогарчав він.

Білохвістка підхопила дрозда Голуболапки, Хутропелюстка — мишку, а Левожар — полівку. Перш ніж знову стрибнути в струмок, він озирнувся й побачив Проліску, яка сиділа там, де її полишили, і спостерігала за ними, сумно понуривши голову.

Відчуваючи провину за те, що покинув її, Левожар повернувся.

— Ось, пригостишся полівкою? — запропонував він, кидаючи здобич у лапи кицюні.

Погляд Проліски сповнився жаху.

— Їсти це? З хутром і всім іншим? У жодному разі!

Левожар почув за спиною веселе пирхання всього товариства.

— Гаразд, тоді до побачення, — поквапливо нявкнув він і побіг до решти, останньої миті згадавши прихопити із собою полівку.

Коли патруль знову вирушив, сонце вже сіло. У сутінках вони підійшли до долини, де дерева були набагато старші, з розлогими стовбурами й вузлуватими гілками. Білохвістка, яка пішла на розвідку, знайшла розлом у величезному дуплистому дереві, долівка його була вкрита товстим шаром торішнього листя, і там було вдосталь місця, аби всі коти змогли згорнутися калачиком і поспати.

— Молодець! — сказав Левожар, позіхаючи. — Тут ми будемо в цілковитій безпеці.

Проте він усе-таки вважав за краще влаштувати чергування. Але сам, виснажений після двох варт, які відстояв минулої ночі, не сперечався, коли Брижохвіст зголосився чергувати першим. Він заповз усередину дерева, помітивши, що жоден кіт, здається, тепер особливо не переймався тим, чия шкура його торкається, і згорнувся калачиком біля Голуболапки. За кілька хвилин заснув.

А незабаром Левожар прокинувся, бо хтось його штовхнув під ребра. У місячному сяйві, що просочувалося крізь щілину стовбура, він побачив Голуболапку, яка стояла поряд і дивилася на нього сяйними очима.

— Що сталося? — пробурмотів виховник.

— Я чую брунатних тварин! — сказала йому Голуболапка, схвильовано посмикуючи хвостом. — Ми майже дійшли!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Сойкопер звів голову й покуштував повітря, яке трохи охолонуло з наближенням вечора. Слабкий вітерець шелестів гілками дерев над улоговиною, і протяг ворушив пил на долівці кубла медикотів. Кілька вояків зібралося навколо крихітного кагату свіжини, їхні тихі голоси долинали до Сойкопера крізь ожинову загорожу, але йому було годі щось зрозуміти з тих нерозбірливих звуків.

Зітхнувши, він зажадав мати далекосяжні відчуття Голуболапки, які дали б йому змогу побачити просто зараз її, Левожара та решту патруля. Їх не було вже два дні, і Сойкопер поняття зеленого не мав, чи вони досі шукають брунатних тварин, чи вже знайшли їх і перекриту воду. Напередодні ввечері він намагався ввійти уві сни Левожара й виявив, що йде сухим річищем струмка, а над головою схиляють гілки незнайомі дерева. Відчув запах свого брата, й одного разу йому здалося, що він помітив кінчик золотавого хвоста, який промайнув просто перед ним за валуном. Але, хоч як швидко біг, однаково не зміг наздогнати Левожара, а той не відгукнувся на його поклик.

«Він надто далеко, — із жалем подумав Сойкопер, прокидаючись. — Зараз я його не наздожену». Кіт відчував біль у ногах, ніби справді намагався переслідувати брата.

Йому так кортіло розповісти Левожарові про свою зустріч із Бризошубом напередодні на озері, що аж шкіра свербіла. Він досі тремтів від ненависті, яку відчув від кота Вітряного Клану. Йому також здавалося, нібито він досі чув голоси котів Прадавнього Клану, котрі шепотіли попередження, які він не міг розібрати.

«Повірити не можу, що та коростява блошина шкура — мій зведений брат!» — роздратовано подумав медикіт.

Ожиновий пліт зашелестів, і крізь нього проскочив кіт. Сойкопер упізнав запах Порохошуба.

— Я знову прийшов по трави, — оголосив Порохошуб, а потім неохоче додав: — Сьогодні моя спина болить значно менше, тож вони, мабуть, допомагають.

— Радий це чути, — відповів Сойкопер. — Почекай, я їх дістану.

Коли він прямував до схованки в глибині кубла, Порохошуб крикнув навздогін:

— Я обійдуся, якщо комусь вони потрібніші.

— Ні, усе гаразд, — відповів Сойкопер.

Він набрав по кілька листочків пижма та маргариток і попрямував назад до смугастого вояка.

— З’їж оце, — наказав медикіт, підсуваючи пижмо до побратима.

Поки Порохошуб злизував трави, Сойкопер пожував листя маргаритки, зробив примочку та намастив нею хребет вояка Громового Клану в тому місці, де біль був найгострішим.

— Дякую, — нявкнув Порохошуб. Виходячи з кубла, він зупинився. Він був такий зніяковілий, що, здавалося, запах цієї зніяковілості витав у повітрі. — Папоротехмарка просила подякувати й від неї. Вона сказала, що я дуже її нервував, коли постійно скаржився на біль у спині й не лікувався.

— Нема за що, — відповів потішений Сойкопер, і смугастий вояк поплентався до свого кубла.

Ледве вщухнув звук кроків Порохошубових лап, як інша кішка висунула голову з-за ожинової загорожі.

— Вітаю, Попелюшкосердо, — нявкнув Сойкопер, вдихаючи її запах і відчуваючи в ньому тривогу. — Щось трапилося?

— Зі мною все гаразд, але я хвилююся за Маколеду, — відповіла сіра кішка, проковзуючи в кубло.

— Що з нею? — Тривога пройняла й Сойкоперове серце. — Щось із кошенятами?

— Ні, фізично вона непогано почувається, — відповіла йому Попелюшкосерда. — Її живіт росте нормально, і в неї немає жодних ознак лихоманки чи блювоти.

— Добре, — сказав Сойкопер.

«Ти маєш на цьому розумітися, Попелюшко», — подумав він про себе. Лише він і Листоплеса знали дивну правду про Попелюшкосерду, яка колись була в Громовому Клані медикішкою Попелюшкою і загинула, рятуючи Карохвістку від борсука. Саме в той момент, як вона загинула, народилася Попелюшкосерда, і відтак Попелюшка дістала нове життя. Попелюшкосерда й гадки не мала, чому вона так багато знала про трави або чому вві сні її переслідували спогади про колишню домівку Громового Клану. Листоплеса та Сойкопер ще давно домовилися не розповідати їй правду. Попелюшкосерда була завзятою воячкою, і якщо Зоряний Клан вирішив дати Попелюшці нове життя, їм до цього було зась.

— Просто вона така тиха й сумна, — провадила далі Попелюшкосерда. — Чи не міг би ти чимось їй зарадити?

Сойкопер був спантеличений. Якої допомоги вона очікує?

— Я не хочу давати Маколеді трави без потреби, адже вона чекає на кошенят, — нявкнув він. — Лише в крайньому разі.

— Так, але…

— І ти кажеш, що вона не хвора, — провадив далі Сойкопер, пустивши позавіч кішчин протест. — Ну, якщо все гаразд…

— Не все гаразд, — урвала його Попелюшкосерда. — Узагалі нічого не гаразд, — жалібно додала вона. — Ой, Сойкопере, я так сумую за Падуболисткою!

Медикіт здригнувся, немов хтось пожбурнув у нього каменем. Він щодня намагався не згадувати про сестру, і щодня йому це не вдавалося.

— Я теж сумую, — тихо відповів він.

— Так, звісно, що й ти. — Тон Попелюшкосердої був сповнений співчуття. — Втрата рідної сестри — найгірше, що колись може статися. Можливо, тому й Маколеда така сумна, бо Медозели не стало. — Вона протяжно зітхнула. — Вибач, що потурбувала тебе, Сойкопере.

Воячка розвернулася й вийшла з кубла. Сойкопер уявляв, як вона йде: голова понурена, хвіст волочиться по пилюці. Коли кішка пішла, він знову прослизнув до щілини, де зберігав трави, і перебрав свій запас, який дедалі зменшувався. Мак… пижмо… борщівник… Ні, тут нічого не допоможе кішці, яка просто сумує. І ніхто у світі не міг сказати чи зробити щось таке, аби Маколеда перестала тужити за померлою сестрою.

Згорнувшись у своєму гнізді з моху та папороті, Сойкопер поринув у сон й увійшов у сновидіння Маколеди. На свій подив, він опинився на крутій скелястій стежці, що вела до Місячного Ставу. Місяць обабіч проливав своє бліде сяйво на валуни й болотну траву та виблискував на черепаховому хутрі молодої кішки, яка тихо рухалася попереду.

— Маколедо! — покликав Сойкопер.

Кішка здригнулася, потім повільно повернулася до нього обличчям, у її очах відблискувало зоряне сяйво.

— Що ти тут робиш? — запитав її медикіт.

Здавалося, Маколеда не здивувалася, побачивши кота, який ішов за нею назирцем.

— Я багато разів думала про цю гірську стежину, відколи померла Медозела, — пояснила вона. — Я хочу її побачити, і я чую, як вона кличе мене десь там. — І вона кивнула на вершину хребта, силует якої вимальовувався на тлі Срібносмуги.

Сойкопер нашорошив вуха, напружуючись і намагаючись почути голос молодої кішки. Але не чув нічого, крім слабкого шепоту вітру над травою.

— Я її не чую, — нявкнув він.

— А я чую.

Говорячи це, Маколеда була спокійна, і її очі були ясними, хоча в голосі чулася туга за померлою сестрою.

Сойкопер відчув поколювання в лапах. Виходить, Маколеда ступила на шлях медикотів.

— Тобі варто повернутися до влоговини, — сказав він їй.

Він згадав, як колись давно врятував їй життя, повернувши із Зоряного Клану. Тоді вона була крихітним кошеням, хворим на зелений кашлюк. Того разу повернулася із засвітів досить охоче, бо була ще не готова залишити побратимів, з якими щойно стала знайомитися.

— Це місце не для тебе.

— Ні, я маю йти далі! — Маколеда розвернулася й побігла вузькою стежкою чимраз швидше, поки не зникла у вирі туману. Її голос ледь чутно долинав до нього. — Я маю побачити Медозелу!

Сойкопер прокинувся, немов від поштовху, шкрябаючи лапами по наскубаному моху. Тепле повітря ворушило хутро на його морді, і він зрозумів, що сонце вже зійшло. Подушечки його лап боліли, наче він справді вві сні мандрував горами. Позіхаючи, кіт виповз із кубла й поплентався на галявину. Сонячні промені пробивалися крізь дерева над табором, припікаючи голу землю. Сойкопер спробував уявити улоговину такою, якою вона була колись, зеленою та прохолодною, дарма що знав: тепер вона жовто-коричнева та суха.

Хробак тривоги гриз його живіт. Намагаючись не зважати, кіт пройшов до входу в ясла й просунув туди голову. Він почув тихе дихання поснулих кішок і відчув запах Папоротехмарки, Маргаритки й Маколеди, що уві сні притиснулися одна до одної. Трохи заспокоївшись, тихо відійшов, не заважаючи їм.

«Але я наглядатиму за Маколедою», — вирішив медикіт.

* * *

— Це щавель, — оголосив Сойкопер, хапаючи лист кігтями та підносячи вгору так, щоб усі новаки могли його побачити.

— Ніби ми не знаємо, — сварко пробурмотіла Плющолапка.

Сойкопер утримався від уїдливого зауваження. Він знав, що юна новачка досі обурена через те, що Голуболапка вирушила в подорож без неї, і не міг поставити їй це на карб. Але Вогнезір попросив його дати всім новакам базовий вишкіл щодо використання трав, і Плющолапка мала навчитися того самого, що й решта, подобалося їй це чи ні.

— Листям щавля добре натирати хворі подушечки лап, — провадив він, наразі не звертаючи уваги на поганий гумор юної кішки. — І його можна знайти майже будь-де, тому щавель вважають однією з найкорисніших трав.

— Отже, якщо ми вирушили в далеку подорож, нам варто шукати щавель? — запитав Джмільолап.

«Ой, дарма ти це сказав», — подумав Сойкопер, почувши, як Плющолапка сердито зашипіла на товариша.

— Саме так, — відповів медикіт. — Або ж якщо ти наступиш на гострий камінь, — додав Сойкопер, намагаючись відвернути увагу новаків від теми мандрів.

— Чи не знадобиться нам для цього павутиння? — нявкнула Тернолапка.

— Тільки якщо шкіра пошкоджена й утворилася рана, — відповів їй Сойкопер. — Звичайно, павутиння потрібно й для будь-яких інших ран, особливо серйозних, коли кіт втрачає багато крові. При менших подряпинах і саднах ми використовуємо чорнобривці або хвощ, вони теж можуть зупинити кровотечу. Ось це листочки чорнобривців, — продовжив він, піднявши один. — А от хвоща зараз у мене немає. Тож попросіть виховників показати його вам дорогою на тренування, і було б чудово, якби ви знайшли й принесли мені трохи.

— А якщо якийсь кіт з’їсть погану їжу, як-от коти Річкового Клану, або якусь гидку їжу Двоногів, як колись наша мама? — пронявчала Цвітолапка. — Що ти їм тоді даси?

— Це вже дещо складніша наука, — відповів Сойкопер. — Сьогодні ми дізнаємося про больові відчуття та дрібні ранки. Вони трапляються майже щодня, тоді як отруєння в котів бувають зазвичай не частіше, ніж раз на сезон.

— Але ж ми повинні знати, що тоді робити, хіба ні? — заперечив Джмільолап.

— Ви ж бо не збираєтеся ставати медикотами, — відповів Сойкопер. — Серйозніші хвороби…

Але тут він із полегшенням почув кроки, що наближалися, і відчув запах Шипокігтя, коли смугастий вояк просунув голову в ожиновий пліт.

— Ви закінчили? — нявкнув він. — Ми з іншими виховниками хочемо потренуватися на полюванні.

— Так! Гайда на полювання! — Цвітолапка схопилася на лапи. — Я спіймаю найбільшого кролика в лісі!

— Не давай обіцянок, яких ти не зможеш виконати, — сухо нявкнув Шипокіготь. — То я можу забрати їх, Сойкопере?

— Будь ласка, — щиро відповів Сойкопер. — І не забудьте про хвощ! — крикнув він услід новакам, коли вони вилізли з кубла й помчали галявиною.

Коли всі пішли, Сойкопер і собі вирушив до кубла старійшин. Пробравшись під гілками ліщини, він побачив, що Мишошубка й Мурко ще сплять, по-товариському згорнувшись разом калачиком біля стовбура. Довгохвіст не спав і потягнувся, коли увійшов Сойкопер.

— Вітаю, — нявкнув він. — Я сподівався, що ти зайдеш до нас.

Тривога вжалила Сойкопера, немов кропива, коли він почув, як кволо звучить голос старійшини. Він завжди думав про Довгохвоста як про доволі молодого кота, який живе в кублі старійшин лише через свою сліпоту, але тепер зрозумів, що цей кіт також постарів.

— Чим тобі зарадити? — запитав він Довгохвоста.

— Мені цікаво, чи є якісь новини про котів, які пішли вгору за течією, — відповів сліпий вояк. — Чи дізналися вони, що стримує воду?

— Ми не чули жодних новин, — сказав йому Сойкопер. «Таємницю Голуболапки я точно не викажу!» — подумав він, а вголос додав: — Я знаю не більше за тебе.

Довгохвіст зітхнув:

— Погано нічого не знати. Жоден кіт не буде щасливий, поки вдома не буде безпечно.

— Я розумію, але нічого…

— Сойкопере! — урвав його гучний шепіт.

Медикіт відчув запах Папоротехмарки й повернувся до неї обличчям.

— Що сталося? Хтось захворів?

— Ні, але ми не можемо знайти Маколеду. Ти її не бачив?

Сойкопер не став нагадувати їй, що він узагалі нічого не бачить.

— Зранку вона спала в яслах.

— Ну, а зараз її немає. — Голос Папоротехмарки здавався радше здивованим, аніж стурбованим.

— Тут її теж не було, — сказав Довгохвіст.

— Я ніде не можу її знайти! — Маргаритка продралася крізь гілки, мало не штовхнувши Сойкопера просто на заснулу Мишошубку. — У кублі новаків її теж немає, і в яслах немає, і…

— Тут стає занадто тісно. — Сойкопер обережно підштовхнув кішку назад у керунку галявини. — Поводьтеся тихіше, позаяк ми розбудимо Мишошубку та Мурка й тоді не збудемося клопоту.

Коли він виштовхав Маргаритку й Папоротехмарку назад на галявину, то повернув голову й нявкнув Довгохвостові:

— Якщо я щось дізнаюся про перегороджений струмок, обіцяю, що я тебе оповіщу.

— Дякую, Сойкопере, — відповів сліпий старійшина.

На галявині Сойкопер підійшов до двох королев.

— Нумо, розкажіть мені все від початку.

— Коли я прокинулася, Маколеди не було в яслах, — нявкнула Маргаритка. — Папоротехмарка теж не знала, де вона ділася. Спочатку ми не хвилювалися, але коли вона не повернулася, ми стали її шукати.

— Її немає в таборі, — додала Папоротехмарка.

Сойкопер не був упевнений, чи варто хвилюватися. Маколеді залишався принаймні місяць до окоту, тож проста прогулянка їй достоту не зашкодила б.

— Треба комусь про це сказати, — запропонувала Маргаритка.

— Але кому? — резонно запитала Папоротехмарка. — Вогнезір повів патруль по воду, Орлякошуб і Карохвістка вийшли на полювання з Ожинокігтем…

— Попелюшкосерда тренує своїх новаків, — додав Сойкопер.

«Та й Бубконосові казати також не варто», — подумав він, згадавши, як грубо кремовий вояк поводився зі своєю подругою, коли зустрів її біля озера.

— Не думаю, що вам варто хвилюватися, — провадив медикіт. — Маколеда, мабуть, пішла ноги розім’яти, а може, напитися води.

— Певно, твоя правда, — нявкнула Папоротехмарка з полегшенням.

Маргаритка далі випромінювала тривогу, але не протестувала, коли Папоротехмарка лагідно покликала її назад до ясел.

Сойкопер повернувся до свого кубла й попрямував до щілини із запасом трав, щоб зібрати дещо для Порохошуба. Він трохи скриводушив, коли сказав смугастому воякові, що має вдосталь трав для лікування хворої спини. Медикіт не хотів зізнаватися, що запасів пижма вже мало й дедалі меншає, адже тоді Порохошуб напевно відмовився б лікуватися.

Він глибоко занурив голову в щілину, тож радше відчув, ніж почув, рух за межами кубла. Підвів голову та вловив запах Маргаритки.

— Заходь, Маргаритко, — нявкнув кіт, стримуючи зітхання.

Медикіт не здивувався, що вона прийшла до нього, бо знав: кішка шаленіє від тривоги через зниклу королеву.

Вона проскочила через ожинову стіну й зупинилася перед Сойкопером, увігнавши кігті в суху землю.

— Я так переживаю за Маколеду! — випалила кішка. — Останнім часом вона була в розпачі.

— Чому це? — спитав Сойкопер, згадавши, що казала йому Попелюшкосерда. — З її кошенятами все гаразд. Їм ведеться добре в її животі, я чув, як вони ворушаться. І вояки пильно стежать за тим, щоб вона отримувала багато води та свіжини.

— Не через це, — нявкнула Маргаритка, нетерпляче смикнувши хвостом. — А через Бубконоса. Маколеда думає, що він її не кохає.

Сойкопер стримав стогін. «Я справді не маю часу на цю мишачу дурню!» — роздратовано подумав він. А вголос сказав:

— Ну, ти ж сама знаєш, що Бубконіс спочатку покохав Медозелу.

Маргаритка вражено видихнула.

— Повірити не можу, що ти таке кажеш, Сойкопере! Не має жодної ваги, кого Бубконіс кохав раніше, адже тепер він із Маколедою.

Сойкопер знизав плечима.

— Можливо, і так. — А про себе подумав: «Таж кожен кіт знає, що Бубконіс хотів узяти собі за пару саме Медозелу, але потім її вжалила змія».

— Маколеда боїться, що Бубконіс не хоче ні її, ні кошенят, — вела далі Маргаритка. — Вона думає, що він хоче повернути Медозелу.

— Ну, цього напевно не станеться, — слушно зазначив Сойкопер.

— Я це знаю! — огризнулася Маргаритка. — Але Маколеда зараз негодна мислити логічно.

«Ще раз це нявкни», — подумки зітхнув Сойкопер.

Маргаритка шкрябала пазурами землю.

— А якщо вона вирішила покинути Клан назавжди?

— Вона б цього не зробила, — заспокійливо сказав Сойкопер, а подумки додав: «О Зоряний Клане, врятуй мене від метушливих кішок!» — Але я поговорю з Вогнезором, коли він повернеться з водним патрулем. Можливо, якісь коти й вирушать на її пошуки. Хоча я не впевнений, що ми можемо на це відрядити якихось вояків, адже ще хтось має ходити на полювання, тренувати новаків та приносити воду.

Він обережно вивів Маргаритку зі свого кубла та провів через галявину до ясел. Відчував, що вона все ще не заспокоїлася, але не бачив, чим тут можна було зарадити.

Повернувшись до улоговини, Сойкопер попрямував до кам’яної стіни, щоб перевірити отвори та дізнатися, чи немає якихось ознак того, що змія повернулася. Був сонцепік, і земля палала, обпікаючи його подушечки лап. Скеля була надто розпеченою, щоб хтось зі старійшин міг на ній відпочивати.

«Принаймні цього разу мені тут не доведеться зустрітися з Мурком!» — подумав кіт.

Поки Сойкопер витягував з отворів каміння, щоб добре понюхати усі щілини, він пригадував день, коли померла Медозела. Зіщулившись, він дозволив собі відчути жах Бубконоса, який дивився на молоду кішку, що корчилася в агонії через отруту. Горе вояка ніби назавжди залишилося біля підніжжя скелі, і здавалося, що ним було просякнуто каміння.

Сойкопер відчував, що через це горе Бубконіс бажав, щоб саме його вжалила змія, а не Медозелу. «Якщо Маколеда знає, які сильні почуття Бубконіс мав до Медозели, то, певно, вона має вагому причину піти геть», — подумав він.

Медикіт закочував останній камінь назад в отвір, аж раптом зупинився. Несподівано в нього виникла жахлива підозра, де саме може бути Маколеда.

Вийшовши з улоговини, він прослизнув у ліс під дерева, з полегшею відчуваючи прохолодну тінь і повітря, яке було таким вологим, що його, здавалося, можна було пити. Висолопивши пересохлий язик, він спробував похлистати повітря, але від цього язик пересохнув ще дужче.

«Мишачий мозку! — вилаяв він себе. — Чи ти мале кошеня?»

Струснувшись, Сойкопер попрямував крізь дерева до хребта, з якого відкривався краєвид на озеро. Повітря було гаряче й сухе, воно пронизувало пекучим вітром, який доносив запахи й звуки котів з узбережжя. Зі своїх снів медикіт знав, яке на вигляд озеро. Тепер намагався уявити його значно меншим, оточеним засохлим брудом і камінням.

«Навіть підземні тунелі вже, мабуть, висохли», — думав він.

Проходячи по хребті, Сойкопер зупинявся кожні кілька кроків, щоб покуштувати повітря. Нарешті почув запах Маколеди на довгій траві.

«Так! Я мав рацію», — зрадів кіт. І пішов слідами кішки вздовж хребта пагорба, поки не досягнув кордону з Вітряним Кланом. Запах Маколеди тепер був ледь помітним через запахові мітки Вітряного Клану.

Сойкоперове серце стиснулося, коли він дістав підтвердження того, що підозрював весь цей час. Маколеда намагалася пройти тим шляхом, яким ішла уві сні аж до Місячного Ставу.

«От же ж мишомізка!» — вилаявся він подумки.

Прямуючи за її запахом, Сойкопер рушив стежкою до Місячного Ставу. Але не встиг ступити й кількох кроків, як відчув інший запах, трохи свіжіший, аніж Маколедин, що перекривав його — неначе той, кому він належав, теж стежив за кішкою.

«Бризошуб! — подивовано впізнав той запах Сойкопер. — Що він тут робить?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Голуболапка так хвилювалася, що відчувала, як її хутро стало сторч. Проте твердо дивилася на виховника, чиї очі блищали в місячному сяйві, що просвічувало крізь щілину в дуплі дерева.

— Що ти відчуваєш? — запитав він достатньо тихо, щоб не розбудити поснулих котів або не дозволити почути їхню розмову Хутропелюстці, яка вартувала надворі.

Голуболапка заплющила очі.

— Шкрябання по землі, — прошепотіла вона. — Звук зубів, що гризуть дерево… і стукіт дерев, які падають! Брунатні тварини тягнуть дерева до струмка й ставлять їх просто в річищі, щільно притиснувши одне до одного, немов роблять стіну. — Вона глибоко вдихнула. — О, я відчуваю воду! Вона не може пробитися через дерева… Що ж це за створіння?

Вона знову розплющила очі й побачила, що Левожар стривожений, хоча той швидко удав рішучість, щойно побачив, як кішка спостерігає за ним.

— Скільки там тварин? — нявкнув він.

— Я не впевнена… — Голуболапка намагалася зосередитися на брунатних тваринах, які рухалися серед повалених дерев, але не могла чітко уявити картинку, щоб полічити їх усіх. — Мені здається, менше, ніж у нашому патрулі.

Левожар торкнувся її плеча кінчиком хвоста.

— Все буде гаразд, — заспокоїв її виховник.

Голуболапка не могла розділити його впевненості. Чого вона не сказала виховникові, то це того, що з цими тваринами буде непросто боротися. Вони були набагато важчі за котів, дебелі та мали короткі лапи, отож їхні тулуби майже торкалися землі, тому їх було б важко перевернути горічерева. У них були довгі гострі зуби й потужні лапи з гострими пазурами. Голуболапка затремтіла, уявивши собі рани, яких вони могли завдати тими кігтями. Страх, що вона може повести патруль у бій, який коти не зможуть виграти, каменем давив на її живіт.

Левожар виповз із дупла дерева, щоб замінити на варті Хутропелюстку. Голуболапка вже відстояла своє чергування, тому лягла спати, але навіть уві сні не могла позбутися звуків, котрі чула з місцини далі за течією. Вона прокидалася щоразу, як падало дерево або різко скреготала гілка, коли її перетягали через іншу. Досі намагалася заснути, коли бліде передранішнє світло проникло в дупло дерева й решта котів навколо неї заворушилася.

— О Великий Зореклане! — вигукнув Тигросерд, сідаючи й струшуючи зі шкури сухе листя. — Голуболапко, ти звиваєшся, як купа хробаків!

— Вибач, — пробурмотіла Голуболапка.

Тигросерд дружньо полоскотав носом її хутро, аби показати, що він насправді не сердиться, а потім протиснувся крізь отвір і вийшов на відкриту місцину. Голуболапка та інші коти пішли за ним і сіли снідати залишками вчорашньої здобичі. Голуболапка звернула увагу, що Брижохвіст і Хутропелюстка вже не такі виснажені й кволі.

«Вони в Річковому Клані, мабуть, справді геть голодують, якщо спроможні набрати жирок навіть на тому, що нам тут вдається зловити!» — подумала вона.

Небо понад деревами було молочно-блідим. Холодний вітер гнав сірі хмари, підіймаючи котячу шерсть дибки.

— Уже кілька повень не було так холодно, — пронявкала Хутропелюстка, тремтячи. — Можливо, погода нарешті зміниться.

— Нам це не завадить, — буркнув Жабоніг.

Коли коти доїли, Левожар повів перед, запросивши хвостом інших вояків іти за ним.

— Тепер уже недалеко, — заохотив він їх. — Ми наближаємося до брунатних тварин.

— Звідки ти знаєш? — запитав Жабоніг, підозріло зіщуливши очі.

— Зі сну від Зоряного Клану було зрозуміло, що вони перебувають якраз за територією Двоногів, — пояснив Левожар, стримано кивнувши Голуболапці.

Голуболапка, звісно, хвилювалася через те, що можуть сказати інші коти, якщо раптом дізнаються про її здібності, утім усвідомлювала, що її дратує потайність виховника. «Він ладен користатися моїм даром, тож чому сприймає його так, ніби це якийсь сором для Громового Клану?» — думала вона.

— Не забувайте звертати увагу на дерева, вони можуть падати, — попередила котів новачка. — І коли ми дійдемо до місця, вода стане дуже глибокою, тому будьте обережні, щоб не впасти в струмок.

— Усе це ти побачила у своєму сні? — недовірливо перепитав Жабоніг.

— Саме так. — Левожар вдав, ніби йому треба облизати хутро на грудях, а сам тим часом придумував переконливу відповідь. — Вона бачила, як брунатні тварини штовхають дерева, і… і Зоряний Клан попередив її про воду, чи не так, Голуболапко?

Голуболапка неохоче кивнула.

— Овва, ще був якийсь сон! — вигукнув Брижохвіст. — Але ж Вогнезір нічого не сказав про це на Зборищі.

— Еге ж, ну, значить, і не треба було, — збентежено нявкнув Левожар, зиркнувши на Голуболапку, немов шукав її підтримки.

Учениця у відповідь невинно кліпнула очима. «Ти сам себе загнав у цю халепу, так і вибирайся з неї власноміць!» — зловтішно подумала вона.

Коли патруль пробирався вздовж русла струмка вгору пологою долиною, від пориву вітру серед дерев Голуболапці було важко відчути, що було попереду. Вона зосередилася на тому, щоб розібрати звуки брунатних тварин, тож аж підскочила від несподіванки, коли побіля себе почула Тигросердів голос.

— Хіба це не чудово? — нявкнув він. — Ми, певно, невдовзі знайдемо цих тварин, а потім такі: «Агов! Поверніть нам нашу воду!» Вони не відмовляться. Якщо вони спробують відмовитися… ну, гаразд…

Він присів, а потім високо стрибнув, сильно змахнувши передніми лапами.

А от Голуболапка не думала, що все станеться так легко, тому хотіла, щоб балакливий молодий вояк просто стулив пельку. Вона ледве стримала прикре зітхання, коли з іншого боку до них підскочила Шевловуса.

— Усе вихваляєшся? Усі вояки Тіньового Клану — хвальки! — нявкнула вона. — А як тобі таке? — І кішка, повернувшись обличчям до Тигросерда так, що молодий вояк мало не зашпортався об неї, підскочила з жахливим вереском, перевернулася в повітрі й приземлилася просто за ним.

— Ха! Промазала! — вигукнув Тигросерд.

— Я й не намагалася тебе схопити, — відповіла Шевловуса. — Якби хотіла, то спіймала б.

— Ану-ну! Тільки спробуй — і тоді побачиш!

Голуболапка швидко ухилилася вбік, бо Тигросерд кинувся на кішку Вітряного Клану й затиснув її голову передніми лапами, утім кігтів не випускав. Шевловуса впала набік, вдаривши по задніх лапах Тигросерда так, що той утратив рівновагу. Двоє молодих котів перекидалися у вузькому річищі. Хутропелюстка мусила дертися на берег, щоб її не розчавили.

— Припиніть це негайно! — гаркнув Левожар, пробираючись у саму гущавину бійки. — Мишомізкі коти! Ви хочете скалічитися ще до того, як ми знайдемо воду?

Двоє молодих котів відпустили одне одного й сіли, їхня шерсть стояла сторч і була вкрита пилом.

— Ще трішки, і я переміг би, — пробурмотів Тигросерд.

— У мріях! — І Шевловуса, перш ніж відійти, змазала його наостанок хвостом по вуху.

Голуболапка помітила, як Левожар кинув на Шевловусу стурбований погляд: вона, здавалося, незграбно рухалася, наче знову вивихнула плече. Потім знов подивився на Тигросерда, і погляд, який він кинув на молодшого вояка, був якимось дивним.

«Про що він зараз думає?» — здивувалася Голуболапка.

* * *

У верхній частині долини територія виходила на рівніший, рідший ліс. Вітер ущух, і Голуболапка ще виразніше, ніж раніше, почула шкрябання та гризіння брунатних тварин. Її нетерпіння, здавалося, поширилося на інших, і Жабоніг, який зараз вів перед, дедалі прискорював темп, поки коти майже не побігли дном струмка.

Левожар вискочив на берег, щоб подивитися вперед, і раптом завмер, здивовано змахнувши хвостом.

— Подивіться на це!

— Що? — гучно спитала Білохвістка.

Левожар не відповів, він просто хвостом підкликав решту патруля до себе на берег.

Коли Голуболапка піднялася до нього й глянула вперед, то відчула, як у неї закалатало серце. Від самого початку їхньої подорожі вона знала, що вони знайдуть, але все стало значно зрозуміліше й страшніше тепер, коли вона зіткнулася із цим впритул.

Попереду струмок пролягав через ділянку нерівного лісу. Кілька дерев було акуратно зрізано приблизно на два хвости від землі, верхівка пня була не гладка, а шпиляста, з гострим розколотим кінцем. Здавалося, ніби якась величезна дика тварина просувалася річищем струмка, згризаючи обабіч дерева.

Але тоді це не виглядало б отак… упорядковано.

Над поваленими деревами відкривався огляд далеко вперед, тож усі побачили величезну загату з колод, яка простягалася поперек струмка. Вона здіймалася вигином, немов пагорб, і була завбільшки майже як Двоногове гніздо.

Голуболапка зіщулилася, замруживши очі й притиснувшись до землі. Шум, який пронизував її, був оглушливим: рохкання й шкрябання, гризіння й шерехтіння, стукіт важких лап по дереві. Їй знадобилася вся сила, щоб упоратися з цими звуками, поки не змогла впорядкувати їх у своїй голові, водночас залишаючись і в курсі того, що відбувалося навколо.

— Отже, ось що перегороджує потік, — прошепотів Брижохвіст.

Після його слів запала приголомшена тиша, яку зрештою порушила Хутропелюстка:

— Нам доведеться відсунути колоди.

— Ні, краще витягнути їх зі струмка, — заперечив Жабоніг. — Інакше хто знає, де вони ще застрягнуть?

— Що завгодно, аби випустити воду, — нявкнув Левожар.

— І нам потрібно буде швидко відскочити, коли колоди піддадуться, — зауважила Білохвістка.

— Заждіть, — голос Голуболапки скидався на хрипке каркання. Вона збентежено намагалася підвестися на лапи. — Брунатні тварини досі тут. Вони навмисно побудували цю загату, щоб затримати воду.

Її слова коти зустріли враженим мовчанням.

Тоді Жабоніг знизав плечима:

— Що ж, тоді нам доведеться просто їх прогнати.

Голуболапка була певна, що це буде не так просто, але не могла придумати нічого розумного у відповідь.

— Не бійся, — прошепотів Тигросерд, підходячи до неї так близько, що їхні шубки торкнулися. — Я подбаю про тебе.

Голуболапка була надто приголомшена, щоб протестувати. Вона пішла слідом за Левожаром, коли він поманив решту патруля назад у прикриття в річищі струмка.

— Я пропоную дочекатися настання темряви, перш ніж атакувати, — нявкнув він. — Спочатку нам потрібно добряче розвідати місцину, адже зараз брунатні тварини мають перевагу, бо знають територію набагато краще, ніж ми.

— Це хороша ідея, — прокоментувала Білохвістка.

— І ми повинні пам’ятати, що коти кожного Клану повинні боротися щосили, — додав Левожар. — Ми…

— Я впевнений у своїх силах, Левожаре, — перебив Жабоніг. — Ти потурбуйся про свої.

Левожар зустрів погляд вояка Тіньового Клану та витримав його кілька ударів серця, але не піддався на прихований виклик. Голуболапку непокоїли і напруження між двома котами, і тривога, яку вона відчувала від решти патруля. Вони не можуть зараз сперечатися! Більше ніж будь-коли їм треба згуртуватися, щоб звільнити воду.

Білохвістка стала вести перед, коли коти виповзли з річища струмка та піднялися схилом між деревами, кружляючи навколо повалених колод. Вона зупинилася біля першого зі зрізаних дерев і зацікавлено його понюхала.

— Великі зуби, — прошепотіла вона Левожарові, нахиливши вуха до шпилястої верхівки пня, де було чітко видно сліди щелеп брунатних тварин.

Левожар відповів обережним кивком, а в Голуболапки аж живіт звело від думки про те, що ті зуби можуть зіткнутися з її шкірою. Запах брунатних тварин був повсюди, Голуболапка знала це й раніше, але сморід тут був значно сильніший: то була суміш мускусу й риби.

— Гей, вони пахнуть, як Річковий Клан! — з грайливим блиском в очах пожартував Тигросерд.

— Гляди, щоб Брижохвіст чи Хутропелюстка не почули тебе, — буркотливо попередила його Голуболапка, не налаштована на жарти.

Ідучи за Білохвісткою вгору схилом, вона поступово усвідомила, що попереду є ще хтось. Двоноги! Вона мало не вигукнула це слово, але зрозуміла, що знов матиме клопіт із поясненнями щодо власної обізнаності. Відчула вона й зелені шкури наметів, як ті, що їх вони бачили на кордоні з територіями Тіньового Клану.

Вона навскач наздогнала Білохвістку й прошипіла:

— Здається, я відчуваю запах Двоногів.

— Справді? — Біла кішка зупинилася й розтулила щелепи, щоб покуштувати повітря.

— Так, я думаю, ти можеш мати рацію. — Повернувшись до решти патруля, вона додала: — Двоноги попереду. Будьте обережні.

Коти стали рухатися повільніше, використовуючи колоди та пні як прикриття. Нагорі Білохвістка дала знак, щоб інші припали до землі, й останні кілька хвостів вони пластували. Визирнувши з-під укриття купини трави, Голуболапка розгледіла на галявині попереду кілька зелених шкур. Дорослий Двоніг сидів біля входу в один із наметів, а двоє інших на кілька лисиць завдальшки розглядали щось на землі. Здавалося, там не було жодного молодого Двонога, як ті, що гралися на іншій галявині.

«Це добре», — з полегшенням подумала Голуболапка.

— Як ви гадаєте, що тут роблять Двоноги? — спитав Брижохвіст, підводячись, щоб пройти трохи вперед. — Чи вони мають якийсь стосунок до брунатних тварин?

— Може, вони прийшли подивитися на них, — припустила Хутропелюстка.

По краях галявини стояли якісь тверді чорні штуки, від яких тяглися по землі довгі чорні вусики. Навколо них зібралося багацько Двоногів, вони бурмотіли та вряди-годи торкалися чорних штук, які у відповідь видавали різкі клацання. Голуболапка нахилилася, щоб лизнути один із вусиків, що зміївся повз неї, і відскочила, відчувши гіркий смак, схожий на сморід Громошляху.

— Гей, дивись! — Тигросерд підповз до неї. — Деякі із цих Двоногів мають хутро на обличчі! Вони дивні на вигляд.

— Двоноги взагалі дивні, — кисло зазначив Жабоніг позаду нього. — Годі й говорити про це.

— Цікаво, що в них у тому гнізді, — пробурмотіла Шевловуса, визираючи з-за стовбура дерева. — Так добре пахне!

Голуболапка ретельно покуштувала повітря, її ніс сіпнувся, коли вона вловила запах, що линув із найдальшого гнізда, завішаного зеленою шкурою. Пахнуло якоюсь свіжиною, дарма що аромат змішувався з іншими запахами Двоногів. У неї бурчало в животі. Вона була така голодна, аж ладна була з’їсти будь-що.

— Я перевірю, — оголосила Шевловуса, вибігаючи на галявину до шкури.

— Гей, зачекай-но! — покликала Білохвістка, але від її посестри вже й слід загув.

— Я її зараз поверну, — нявкнула Хутропелюстка й попрямувала назирком за кішкою Вітряного Клану.

— Тепер дві наші кішки в небезпеці, — сердито хльоснула хвостом Білохвістка.

Голуболапка дивилася, затамувавши дух. Шевловуса прямувала просто до зеленої шкури. Хутропелюстка бігла слідом за нею, але була так зосереджена на тому, щоб наздогнати воячку Вітряного Клану, що не помітила Двонога, який рухався просто до неї.

— О, ні! — прошепотіла Голуболапка.

Їй не хотілося бачити, що станеться далі, але вона не могла відірвати погляду.

Двоніг щось вигукнув, нахилився й схопив величезними лапами Хутропелюстку. Хутропелюстка злякано скрикнула й стала звиватися, але Двоніг її міцно тримав. Він щось їй нявкав, і Голуболапці не здалося, що то було вороже нявкання.

— Я йому вуха відірву! — прошипів Жабоніг, напружуючи м’язи, щоб вискочити на галявину.

— Ні, зачекай. — Левожар хвостом перегородив дорогу воякові Тіньового Клану. — Подивись-но на це.

Хутропелюстка перестала боротися. Натомість підійняла свою морду до обличчя Двонога й ласкаво торкнулася його вуха лапою. Голуболапка навіть чула її муркотіння, коли Двоніг погладив однією лапою її по спині.

— Я не йму віри своїм очам, — радісно нявкнув Тигросерд. — Уявляю, як ми про це розказуватимемо вдома нашим побратимам.

Двоніг опустив Хутропелюстку додолу й погладжував її своїми лапами, ніби наказуючи залишатися на місці. Кішка сіла, далі муркочучи. Двоніг попрямував до шкури, пройшовши повз Шевловусу, яка, завмерши від жаху, спостерігала за ним біля входу.

Двоніг пірнув усередину й за мить знову з’явився з чимось у лапі. Він підніс ту річ до Хутропелюстки й поклав перед нею. Хутропелюстка підняла її та потерлася об Двоногову лапу, а потім кинулася геть, назад до краю галявини.

— На що ви всі витріщилися? — запитала вона, кидаючи річ, яку їй дав Двоніг.

— Е… на те, як ти дружиш із тим Двоногом, — відповів Жабоніг.

— Та невже? — виклично вигукнула Хутропелюстка. — Це врятувало нас від халепи, хіба не так? О, пфу! — додала вона, шкрябаючись об найближче дерево. — Я тепер цілий місяць смердітиму Двоногом!

— Мені дуже шкода! — То Шевловуса підскочила до них, шурхотячи хмизом. — Мені й на гадку не спало, що вони захочуть потурбуватися про нас.

— Нічого страшного, — пробурмотів Левожар, поки Хутропелюстка далі намагалася знищити запах Двонога. — Але відтепер будьмо трохи обережнішими.

Голуболапка із цікавістю понюхала їстівну річ Двоногів. Вона мала форму товстої гілки та пахнула свіжиною, цей аромат змішувався із запахами Двонога й трав.

— Я ніколи раніше не бачила такої тварини, — нявкнула вона.

— Це, мабуть, Двоногова здобич, — припустив Тигросерд. — Гей, Хутропелюстко, можна мені трохи?

— Усім можна, — відповіла Хутропелюстка. — Я не знаю, що це таке, але пахне смачно.

Голуболапка присіла, щоб з’їсти свою частку. Хутропелюстка мала рацію — воно було смачним, і новачка відразу відчула тепло в животі, майже порожньому після мізерної вранішньої їжі.

— Шкода, що більше нема, — заявив Тигросерд, проводячи язиком по щелепах і дивлячись на галявину з відчайдушним блиском в очах.

— Якщо ти підеш туди, Тигросерде, — прогарчав Жабоніг, — я власноруч відірву тобі вуха й згодую їх брунатним тваринам.

— Я ж не казав, що…

— Не треба, — стурбовано урвала Білохвістка. — Двоноги вже знають, що ми тут, і це кепсько, бо може завдати нам клопоту.

— Я не хвилювався б про це, — пролунав за спиною незнайомий голос. — Двоноги значно більше цікавляться бобрами.

Усі коти разом обернулися. Голуболапка подивовано витріщилася на довголапого котика з кудлатою коричневою шерстю. Він дивився на них гострими жовтими очима, переводячи погляд з одного кота на іншого.

— То хто ви? — зрештою запитав він.

— Можемо запитати тебе про те саме, — відповів Жабоніг, і хутро на його шиї настовбурчилося. — А що ти знаєш про цих Двоногів?

Здавалося, котика не вразила Жабоногова ворожість.

— Мене звати Гай, — відповів він. — Останні кілька місяців я діставав їжу від Двоногів.

Застережливо глянувши на Жабонога, Левожар ступив уперед і опустив голову.

— Ми не прийшли красти їжу в тебе чи Двоногів, — нявкнув він. — Ми тут через перегороджений струмок.

Гай здивовано підняв вуха:

— Ви маєте на увазі бобрів?

— Бобрів? — перепитала Білохвістка. — Це брунатні тварини? Вони так називаються?

Самітник кивнув.

— Великі, ниці тварини з гострими зубами, — нявкнув він, підтверджуючи враження Голуболапки, яке та отримала через свої відчуття. — Я зустрічав декого з них якось раніше, коли мандрував.

— Ти коли-небудь бився з таким? — запитав Жабоніг.

Коричневий кіт витріщився на нього так, наче Жабоніг зсунувся з глузду:

— У жодному разі! Навіщо мені це? Чому б це я мав битися за купу повалених дерев?

— Нам потрібна вода, щоб наповнити наше озеро, — пояснив Брижохвіст.

Гай мав абсолютно спантеличений вигляд.

— Озеро? Яке ще озеро?

— Озеро, біля якого ми живемо, — пояснив Левожар. — Воно розташоване за кілька сонцепіків подорожі доліріч.

— І ви пройшли весь цей шлях, щоб знайти воду? — У Гая від подиву смикнулися вуха. — Чому б вам просто не піти жити до іншого озера?

Голуболапка оглянула котика. Від нього не пахнуло кицюнею, та й не мав він того доглянутого вигляду, який мали коти, котрі жили на території Двоногів. Чи був він самітником? Скидалося на те, що він дуже впевнено почувається в цьому лісі й не нітиться сам-один перед патрулем. Здавалося також, що він багато знав про брунатних тварин.

«Може, він допоможе нам звільнити воду», — з надією подумала вона.

— Ти не розумієш, — відповів Гаєві Левожар та махнув хвостом, закликаючи всіх котів перейти глибше в зарості, подалі від виднокола Двоногів. — Нас багато живе біля озера — надто багато, щоб залишити свої домівки та знайти інше місце для проживання.

— І до того ж Зоряний Клан підказав нам прийти сюди і знайти те, що стримує потік! — вставив Тигросерд.

«От мишомізкий! — подумала Голуболапка. — Гай однаково не зрозуміє про Зоряний Клан». Утім вона була здивована, коли побачила, що коричневий кіт лише коротко кивнув, ніби дуже добре зрозумів. «Можливо, він раніше чув про котів, що живуть у Кланах?»

— Треба прогнати цих… цих бобрів, — рішуче нявкнула Білохвістка. — Тоді ми зможемо позбутися загати й знову матимемо воду.

Гай похитав головою.

— У вас шпаки в голові, — пробурмотів він.

— Ти не допоможеш нам? — запитав Левожар.

— Ну, я цього не казав. Я відведу вас до струмка й покажу греблю — це те, що вони збудували, щоб перекрити потік і зробити заводь достатньо глибокою для свого житла. Ви, певно, передумаєте руйнувати ту греблю, коли добре роздивитесь її зблизька.

— Дякую, — промурчав Брижохвіст. Він загрібав кігтями листя, ніби йому нетерпеливилося знову відчути шум і запах води.

— Навкруги будуть Двоноги, — попередив Гай, повертаючись, щоб повести котів униз із пагорба. — Але вам не слід хвилюватися через них. Їм цікаво лише спостерігати за бобрами. Насправді Двоноги й привели їх сюди.

— Що? — Жабоніг зупинився, роззявивши пащеку від подиву. — Двоноги привели? Заради Зорелану, скажи мені чому?

Гай знизав плечима.

— Звідки я знаю? Можливо, вони хотіли зрубати кілька дерев.

Коричневий кіт повів їх довкола Двоногових чорних речей із вусиками, що тяглися униз у долину, та через сухе річище струмка просто під стіну з колод. Отже, то була гребля бобрів — та сама причина, з якої вода перестала надходити в озеро. Проходячи повз, Голуболапка підвела очі на високу купу стовбурів дерев. «Вона така велика! — ахнула подумки кішка. — Невже ми дійсно зможемо зрушити цю махину?»

На іншому березі Гай повів їх колом через ліс, поки вони знову не підійшли до струмка.

— На цьому березі Двоногів нема, — пояснив він. — Але стережіться бобрів. Навряд чи вони вам зрадіють.

На півдорозі вниз на ділянці повалених дерев він зупинився, і коти вишикувалися біля нього, щоб подивитися на потік над греблею. З цього боку вода вийшла з річища струмка й розлилася в широке пласке плесо, у якому відбивалося сіре небо. Тут і там з’являлися кола, які оберталися по спіралі, наче від риби, що вискакувала з води, аби вхопити муху.

У верхній частині заводі був насип із мулу, гілок і кори, який виступав із берега, але не перегороджував струмок, як гребля. Голуболапка відчула сильний запах бобрів.

— Що це? — спитала Білохвістка Гая, махнувши до нього хвостом.

— Там живуть бобри, — пояснив коричневий самітник. — Це їхня хатка, і вони…

— О, подивіться! — перебила Хутропелюстка, її голос підвищився: вона запищала, наче збуджене кошенятко. — Стільки води… це чудово!

Перш ніж хтось зміг її зупинити, вона стрибнула до краю води, Брижохвіст не відставав, аж доки вони вдвох не кинулися просто в заводь, захоплено хлюпаючи лапами та занурюючи голови під воду.

— Теж мені, пухнасті риби, — пробурчав Тигросерд, підходячи до Голуболапки й Шевловусої. — Кажіть, що хочете, але котам не личить така поведінка.

— Ну, принаймні їм весело, — дещо сумно відповіла Голуболапка.

Кішка так задивилася на гру у воді двох котів Річкового Клану, що втратила пильність. Аж раптом відчула рух на вершині греблі. Обернувшись, вона побачила, що на колодах з’явилися дві важкі брунатні постаті. Їхні тіла були округлими, немов пташине яйце. Тварини мали крихітні чорні очі й вуха, схожі на згорнуті листочки. Хвости тварин були розпростерті позаду, широкі та пласкі, мовби крило. Вони були значно більші за котів і на вигляд були такі самі широкі та міцні, як ті колоди, на яких вони стояли.

— Бобри! — заволала вона. — Подивіться — отам нагорі!

— О, великий Зоряний Клане, — буркнув Тигросерд. Його шерсть на шиї розпушилася, а хвіст щетинився так, що став удвічі більшим. — Вони дивні!

Щасливі коти Річкового Клану, які купалися собі в заводі, не помічали двох тварин, навіть коли ті злізли з греблі та скотилися у воду, сильно шльопаючи по поверхні хвостами так, що утворювався дощ із крапель.

— Брижохвосте! Хутропелюстко! — скрикнула Голуболапка, кинувшись до краю заводі. — Бобри! Геть із води негайно!

Бобри пливли по заводі, величезні тіла майже не створювали брижів. Голуболапка чула, як їхні лапи шарудять у воді, й відчувала, як масивні хвости спрямовують їх до котів.

Брижохвіст і Хутропелюстка нарешті помітили тварин і заходилися шалено хлюпати лапами, поспішаючи до краю заводі. Бобри легко пливли навздогін, підіймаючи голови, щоб уникнути хвиль, котрі утворювалися позаду котів. Голуболапка впилася кігтями в землю, дивлячись, як відстань між ними скорочувалася.

«Зоряний Клане, допоможи їм!» — благала вона.

Двоє котів Річкового Клану вилізли з води просто перед самісіньким носом бобрів. З хутра в них стікала вода, воно облипало боки, а очі були шалені від страху.

— Тікайте! — скрикнув Левожар.

Усі кинулися до дерев на вершині схилу. Озирнувшись, Голуболапка побачила, як бобри вилізли з води, підійнявши морди й викривши довгі жовті зуби. На суші вони були значно незграбнішими, ніж у воді, і Голуболапка зрозуміла: коти можуть легко врятуватися, якщо дійде до погоні.

Але бобри залишилися на березі водойми, дивлячись услід котам і не збираючись наздоганяти. Патруль зібрався в купу під самими деревами, Хутропелюстка й Брижохвіст тремтіли й обтрушувалися.

— Вони були дуже близько, — пробурмотів Брижохвіст. — Дякуємо, що попередили нас.

— О, Зореклане! — видихнув Жабоніг. — Наше завдання видається не таким простим, як ми гадали.

Голуболапка перехопила на собі Левожаровий погляд. Він нічого не сказав, але вона могла здогадатися, про що він думав.

«Чому ти не попередила нас, що буде так важко?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Левожар відвів патруль подалі від води в лісову гущавину. Він був настраханий і бачив такий самий страх у широко розплющених очах товаришів. Двоє котів Річкового Клану досі тремтіли, щільно притиснувшись одне до одного, зиркали на всі боки по узбіччю долини, наче чекали, що бобри будь-якої миті вирвуться з підліску.

Гай пішов за ними й сів, обгорнувши лапи хвостом.

— Не кажіть, що я вас не попереджав, — позіхнув він.

Левожар глибоко вдихнув, знаючи: якщо хтось не придумає гарного плану, то всім доведеться здатися й повертатися додому, з’ївши облизня.

— Гаю, бобри ночами сплять?

Самітник знизав плечима.

— Не знаю. Бо вночі сплю я. Двоноги, може, й знають.

— Так, але ми не можемо їх запитати, — огризнувся Жабоніг, презирливо відкопиливши губу.

— Принаймні Двоногів не буде, коли стемніє, — нявкнув Левожар. — А бобри, можливо, і сплять. Думаю, це був би найкращий час для атаки.

Коли коти подивилися одне на одного, повітря тьохнуло від напруження. Хутропелюстка й Брижохвіст дивилися крізь дерева в бік заводі.

— Ми мусимо, — пробурмотів Брижохвіст.

Левожар знав, що вони не можуть просто зараз повернутися додому. Після того як здолали весь цей шлях, вони мусять зробити все, щоб повернути воду своїм Кланам.

— Дивіться, — заговорив Левожар, згрібаючи кілька гілочок на купу. — Це гребля. Ось заводь, а це, — він намалював довгу подряпину на землі, — річище струмка з іншого боку.

— Треба розділитися, — нявкнув Жабоніг. — Атакувати з двох боків одночасно.

Левожар кивнув:

— Гарна ідея. Опинившись на вершині греблі, ми починаємо її розбирати, поки вода не зможе пройти. Гаю, ти знаєш, чи гребля порожниста? Чи не можуть у ній ховатися бобри?

Гай похитав головою.

— Поняття зеленого не маю. І не думайте, що я братиму участь у вашому нападі, — додав він. — Це ваша битва, а не моя.

— Ми тебе про це й не просили, — відповів Левожар, дарма що відчув легкий жаль. Гай був би цінним спільником на їхньому боці.

— Гаразд, гайда полювати, — запропонував Жабоніг. — А відтак трохи відпочиньмо до ночі.

— Але не йдіть поодинці, — попередив Левожар. — І якщо хтось побачить бобра, завийте, щоб попередити решту.

Разом із Голуболапкою він поплентався в ліс і зупинився, трохи підійнявши хвоста, щоб скуштувати повітря.

— Я нічого не відчуваю, окрім запаху бобрів, — поскаржився він.

— Так само і я, — нявкнула Голуболапка. — Подивися на це. — Вона зупинилася перед великою купою багнюки, змішаної з гіллям і травою. На засохлому бруді виднілися відбитки великих лап. — Цікаво, для чого це?

Левожар підійшов та обережно понюхав, відсахнувшись на крок чи два від сильного мускусного та рибного запаху бобра.

— Можливо, це запахова мітка, — припустив він. — Якщо ми відійдемо від неї подалі, то зможемо знайти якусь здобич.

На його полегшення, бобровий запах зник, коли вони пішли далі в ліс і залишили останні зрубані дерева. Левожар почав упізнавати знайомі запахи миші та білки. Почувши шарудіння з-під куща, він побачив мишу й підскочив до неї, вправно опустивши зверху лапи. Останньої миті миша спробувала вирватися, але Левожар придавив її і прикінчив, укусивши в потилицю.

— Я теж спіймала одну! — оголосила Голуболапка, підскакуючи з мишею в щелепах.

Левожар пошкрябав землю побіля свіжини.

— Тут полювати значно краще, — прокоментував він, задоволений тим, що вони так швидко знайшли здобич. — Мабуть, тому що вода близько.

Невдовзі він спіймав білку, а Голуболапка — ще двійко мишей.

— Я ніколи не думала, що можна так легко полювати, — пробурмотіла новачка з повним ротом свіжини, коли вони несли здобич назад до струмка.

Левожар зрозумів, що Голуболапка була ще кошеням, коли розпочалася посуха. Вона ніколи не знала, що таке полювати, коли здобичі багато.

— Так буде і в нашому лісі, коли ми повернемо воду, — пообіцяв він.

Дійшовши до заростей над заводдю, вони виявили, що решта котів теж добре пополювали, і цього разу патруль наївся досхочу. Коти розташувалися спати до ночі.

— Я пильнуватиму, — запропонувала Голуболапка.

Її очі були широко розплющені, а вуса тремтіли.

— Ні, тобі треба відпочити, — сказав їй Левожар. — Я пильнуватиму.

— Та я, гадаю, однаково не засну, — пошепки запротестувала Голуболапка, глянувши на решту патрульних, аби переконатися, що вони її не чують. — Я ще чую, як бобри гризуть і шкрябають…

— Тоді заблокуй почуття, як ти це робила раніше, — порадив новачці Левожар. — Ми однаково знаємо, що бобри зараз тут, тому нам не потрібно, щоб ти постійно була напоготові.

Кішка досі мала невпевнений вигляд, тож виховник схилив голову та схвально лизнув її вухо.

— Ти добре попрацювала, Голуболапко. Ти мала рацію! Струмок перегородили брунатні тварини — і ми можемо цьому зарадити. Коли переможемо бобрів і випустимо воду, Клани насамперед тобі будуть усім зобов’язані.

Голуболапка зітхнула.

— Сподіваюся, що так і буде.

Більше не сперечаючись, вона згорнулася калачиком. За кілька хвилин Левожар зрозумів, що вона спить.

* * *

Вітер сколихував поверхню заводі, наганяв хмари на спадний місяць. Коли патруль підкрався до краю води, увесь ліс був усіяний світлом і тінями.

Левожар зупинився на краю заводі, гребля в темряві здавалася ще більшою і загрозливішою. За найвищими колодами навіть не було видно зірок. У животі його все перевернулося. «Зоряний Клане, чи ти зараз із нами? — подумав він. — Ви хоч ходите цими небесами?» Він уважно оглянув берег в обох напрямках і скуштував повітря, але не помітив нічого, що рухалося б, а бобровий запах линув буквально від усього, тож він не міг утямити, чи є бобри десь навколо. «Якщо пощастить, вони всі сплять у тій багнюці, вище за течією».

— Отож, — прошепотів він, коли інші коти зібралися навколо нього, — ми з Голуболапкою переберемося на той бік струмка. Білохвістка й Шевловуса підуть із нами. Решта залишаєтеся на цьому боці.

Жабоніг коротко кивнув.

— Ми підіймемося на греблю й тягтимемо колоди, — продовжив Левожар. — Якщо бобри спробують нас зупинити, ми битимемося.

— Так! — прошипів Тигросерд, його очі блиснули в місячному сяйві.

— Гаразд, ходімо, — нявкнув Левожар.

Він спустився на дно сухого річища й піднявся на інший берег, половина патруля йшла за ним. Тепер, коли очікування закінчилося, його хвилювання зникло, він був жорстким і цілеспрямованим. «Сьогодні ніч, коли ми повернемо воду!» — думав він.

Перетнувши струмок, Білохвістка завила. У відповідь пролунав вій Жабонога з іншого берега.

— Зараз! — гаркнув Левожар.

Він зіскочив зі схилу й стрибнув на греблю. Через мить його лапи зіслизнули, і він сповз до середини купи колод, мало не впавши в заводь. Біля нього Голуболапка теж зіслизнула на нижню колоду. Левожар нахилився, схопив її за карк і підняв назад.

— Обережніше! — видихнув він, відновивши рівновагу. — Ці стовбури слизькі.

Виховник збагнув те, на що не зважав раніше: бобри згризли всю кору зі стовбурів, залишивши блискучу світлу деревину голою. Білохвістка пробиралася вздовж одного довгого стовбура, ставлячи лапи одну перед одною на пряму лінію і вп’явшись у деревину кігтями. А Шевловуса намагалася стрибати. Вона зрушила з місця одну колоду й змогла таки втримати рівновагу й відскочити, перш ніж та колода впала в заводь.

Виття та люте гарчання по той бік греблі підказували Левожарові, що й у решти котів така сама біда. «Як ми можемо зруйнувати загату, якщо не здатні навіть пересуватися нею?» — подумав Левожар.

Вони з Голуболапкою насилу витягли одну колоду з купи, коли Левожар почув плескіт, а потім важкий стукіт лап. Кожна його шерстинка підійнялася від жаху, коли на нього наскочили двоє бобрів: їхні ожинові очі й випнуті зуби сяяли в місячному сяйві.

— О ні… — пробурмотіла Голуболапка.

Левожар зойкнув і кинувся на найближчого бобра, вдаривши його по боці та проскочивши повз. На жах кота, його кігті не завдали жодної шкоди, вони лише мазнули по бобровій шкурі, яка виявилася товстою та масною, мов багнюка. Обернувшись, кіт побачив, що обоє бобрів прямують до Голуболапки, проте новачка сміливо протистояла їм. Коли ті кинулися, вона підстрибнула і приземлилася на плечі ватажка, обхопивши лапами його голову та міцно притиснувши вуха, утім бобер не зважив на це. Підкинувши голову, він струснув кішку, наче муху, і вона з грюкотом впала на колоди.

Бобри заходилися дертися на вершину греблі, де на них чекали Білохвістка й Шевловуса, чиї силуети були чітко окреслені на тлі Срібносмуги. Кошачі спини були вигнуті, а хутро щетинилося: вони не збиралися здаватися.

Левожар переконався, що Голуболапка ціла, і залишив її підводитися на лапи, а сам кинувся назад у бій. Дійшовши до греблі, він побачив, як один бобер розвернувся на передніх лапах і завдав Шевловусій потужного удару хвостом. Воячка Вітряного Клану вражено зойкнула, полетівши горічерева вниз. Падаючи, вона зачепилася об Білохвістку, яка вп’ялася пазурами в найближчу колоду, щоб не зіскочити слідом за посестрою.

Вдивляючись у темряву, Левожар помітив Шевловусу, яка лежала внизу, у висохлому річищі. Вона рухалася, тож кіт здогадався, що вона просто приголомшена, проте не було часу йти перевіряти. Коли він знову повернувся обличчям до бобрів, Білохвістка піднялася й стала біля нього.

— Лисяче лайно, я зламала кіготь, — поскаржилася вона.

Один бобер десь дівся, але другий ішов просто на них: підвівся на задні лапи й люто зашипів. Коли він кинувся вперед, Левожар відскочив в один бік, а Білохвістка кинулася на бобра з другого. Зуби бобра промайнули на вус від Левожарового вуха. Білохвістка встигла завдати рубаючого удару боброві в голову, перш ніж той устиг повернутися до неї мордою.

— Молодець! — видихнув Левожар.

На мить він помітив Голуболапку, яка тікала від другого бобра, стрибала й перебиралася по слизьких колодах, а важка тварина знай шкандибала за нею. Левожар хотів був стрибнути, щоб допомогти, але його самого мало не повалило від удару пласким хвостом, коли бобер, з яким він бився, повернувся до Білохвістки.

— Левожаре, допоможи! — скрикнула Білохвістка.

Вона лежала, розпластавшись, на колодах, а люті зуби бобра клацали біля її горла. Левожар кинувся в бік тварини й завдав такого удару, ніби намагався зрушити дерево, але це відволікло бобра лише на мить, утім було досить, щоб Білохвістка звільнилася, мимохідь вдаривши супротивника у вухо.

«Це безнадійно! — подумав Левожар. — Вони надто сильні для нас! А де ж решта?»

Вибравшись поза межі досяжності бобра, він дістався вершини греблі й подивився у дальній бік. Його серце стиснулося, коли він побачив, що інші четверо котів борються за своє життя з другою парою бобрів на підніжжі греблі біля самої заводі. Він угледів, як Хутропелюстку збили з лап і вона впала у воду. Кішка виринула на поверхню та швидко підпливла до греблі сильними гребками, проте їй було важко знову видряпатися на гладкі колоди.

Жабоніг і Тигросерд билися вдвох, як цілий патруль, але бобри були ще більші й сильніші за тих, що стояли на вершині греблі. «Нам не перемогти», — зрозумів Левожар, гіркий смак невдачі охопив його. Озирнувшись, він помітив Білохвістку, позаду якої присіла Голуболапка, налякана, але рішуча. Обидва бобри наступали на них, видаючи загрозливе шипіння.

— Повертайтеся! — крикнув Левожар. — Поверніться на берег — залізьте на дерево! Я йду допомагати іншим!

— Ні! — скрикнула у відповідь Голуболапка. — Ми тебе не покинемо!

— Зі мною все буде добре! — Левожар пильно подивився на свою ученицю, сподіваючись, що вона згадає: його не можна вбити в бою. — Тепер ідіть!

На його полегшення, Білохвістка розвернулася й штовхнула Голуболапку вздовж греблі. Обидві кішки втекли на берег, перебираючись через колоди, при цьому Білохвістка кульгала на трьох лапах. Шевловусої ще не було й знаку. Левожар припустив, що вона досі лежить в сухому річищі струмка.

«Сподіватимемося, що вона не висунеться», — подумав він.

Левожар повернувся спиною до протилежного боку греблі й опинився віч-на-віч із бобрами, їхні очі хижо блищали, коли тварини помалу наближалися до вояка.

— Ви думаєте, що здобули легку перемогу? — кепкував із них Левожар, розпушуючи шерсть. — Подумайте ще раз!

Він кинувся на бобрів, цілячись проскочити у вузьку щілину між ними. Коли він доволі легко проковзнув повз їхні слизькі шкури, то нахилив голову, щоб уникнути гострих зубів. А коли вони намагалися вчепитися в нього, став ухилятися з одного боку в другий. Він перестрибнув через їхні хвости, коли бобри носилися навколо, намагаючись збити його з ніг, а потім відскочив. Його побиті боки дуже боліли, тож коли він приземлився, то мало не втратив рівновагу й не звалився з греблі, але йому вдалося втриматися на лапах.

— Побачили? — переможно скрикнув він. — На мені жодної подряпини!

Ледве він устиг вимовити ці слова, як відчув сильний удар ззаду, що збив його з ніг. То невідь звідкіля взявся ще один бобер — стояв просто над котом. Коли він різко нахилився, щоб укусити вояка за шию, його крихітні передні лапи тремтіли від збудження.

Левожар покотився, розмахуючи лапами, ковзнув узбіччям греблі та опинився на її підніжжі, де Жабоніг та інші вояки досі билися.

— Відступайте! — скрикнув Левожар. — Це кінець!

— Ні, я тримаюся на лапах! — гаркнув Жабоніг, замахуючись на бобра, який намагався скинути його з греблі.

— І я! — крізь зуби підтвердив Тигросерд.

Левожар бачив, що обидва вояки Тіньового Клану були поранені: у Жабонога з-над ока текла кров, а на Тигросердовій шкірі виднілися глибокі сліди від кігтів.

Сперечатися не було часу. Левожар сповз до Хутропелюстки, яка досі намагалася балансувати на найнижчих колодах, схопив її за карк і кинув на берег. Він почекав кілька ударів серця, аж поки не побачив, як вона піднімається в безпечне місце. Потім озирнувся в пошуках Брижохвоста. Його серце підскочило аж до горла, коли він помітив вояка Річкового Клану, якого загнав у кут найбільший із усіх бобрів у тому місці, де гребля сходилася з берегом. Брижохвіст зухвало стояв навпроти істоти, вискаливши зуби й випустивши кігті, але Левожар бачив, що шансів у вояка немає.

Коли він рушив на бобра, тварина теж кинулася вперед. Довгими зубами вона вп’ялася в Брижохвостове плече, спричинивши жахливу рвану рану. Вояк Річкового Клану пронизливо скрикнув. Левожар стрибнув боброві на голову, вп’явши кігті в його вуха. Той зойкнув від болю й позадкував, махаючи хвостом у бік Левожара. Брижохвіст устиг проскочити повз них, перескочити через колоду, на якій вони борсалися, і пірнути у воду.

— Допоможіть йому вибратися! — заверещав Левожар, відчайдушно чіпляючись за голову бобра, а той намагався кігтями задніх лап розідрати йому бік.

Кіт помітив Хутропелюстку, яка мчала назад по схилу.

— Брижохвосте! Брижохвосте! — волала вона.

Аж ось бобер став дибки й скинув із себе Левожара, кіт безпорадно зостався лежати на колодах, намагаючись перевести дух, а бобер, блискаючи очима, знов кинувся на нього, вискаливши зуби.

Зненацька Жабоніг просунувся між Левожаром і бобром. Відволікшись, тварина повернулася до вояка Тіньового Клану. Жабоніг стояв поза досяжністю бобра, гарчав і махав у його бік передніми лапами, аж поки Левожар не підхопився на лапи й втік.

Левожар і Жабоніг зіскочили з греблі й побігли до краю води, Тигросерд не відставав від них.

Хутропелюстка вже стояла на краю берега.

— Я допоможу Брижохвостові, — скрикнула вона, кинувшись у воду й попливши туди, звідки їй махав однокланівець.

Левожар одразу згадав, як весело напередодні гралися у воді коти Річкового Клану.

Усі п’ятеро бобрів зібралися разом на греблі й спостерігали за котами внизу. Левожар і Жабоніг повернулися до них, ладні битися, якщо їх атакуватимуть знову, перш ніж Хутропелюстка встигне врятувати свого побратима.

Кішка Річкового Клану допливла до Брижохвоста, схопила його за карк і стала тягнути назад на берег. Тим часом Білохвістка дошкутильгала до них з іншого боку греблі через сухе річище, її лапа сильно кровила там, де вона вирвала кіготь. Голуболапка й Шевловуса йшли відразу за нею, при цьому Шевловуса спиралася на плече Голуболапки, вона досі була трохи не при тямі після падіння з греблі.

Коли Хутропелюстка разом із Брижохвостом запливла на мілину, Левожар і Жабоніг увійшли до заводі й допомогли їй витягти кота на берег. Вояк Річкового Клану здавався дуже слабким: лапи його не тримали, а голова повисла. Левожар і Жабоніг підхопили кота під плечі, а Голуболапка й Хутропелюстка — під задні лапи, і разом вони повели його вгору схилом, назад до заростей папороті, туди, де вони відпочивали раніше. Білохвістка й Шевловуса насилу піднялися за ними.

Щойно вони дісталися свого тимчасового укриття, Голуболапка нарвала папороті, щоб зробити гніздо, а коти поклали туди Брижохвоста. Плече, яке розідрав бобер, сильно кровило, мокра шерсть була залита червоним Левожар подивився на довгу глибоку рану та відчув, як у нього стискається живіт.

— Треба зупинити кровотечу, — нявкнула Голуболапка. — Чи знає хтось потрібні трави?

Левожар намагався пригадати. «Сойкопер напевно колись казав, що може стати в пригоді в такій ситуації?» Але через страх і виснаження він не міг думати.

— Брижохвіст знав про це найбільше. — Очі Хутропелюстки були широко розплющені й перелякані. — Мільгокрила трохи повчила його перед тим, як ми вирушили.

Розчарований Левожар розгрібав землю.

— Брижохвосте? — прошипів він. — Брижохвосте, ти мене чуєш?

Але вояк Річкового Клану не відповів. Тепер його очі були заплющені, а дихання — поверхневе.

— Павутина зупиняє кровотечу, — нявкнула Білохвістка.

Голуболапка схопилася на лапи.

— Я піду пошукаю. — І пірнула в хмиз.

Хутропелюстка схилилася над побратимом, немов мати над кошеням, ніжно вилизуючи його мокре хутро. Решта котів мовчки спостерігала за ними. «О,  Зоряний Клане! — молився Левожар. — Не дозволяйте йому йти до вас, іще зарано».

Купа папоротника шалено зарухалася, і Левожар звів очі, очікуючи, що то повернулася Голуболапка, але натомість на відкриту місцину вийшов Гай із полівкою в зубах. Він роззяв рота, впустивши здобич, щойно побачив Брижохвоста. Очі самітника розширилися від жаху.

— Що сталося? — прохрипів він.

— Зустріли бобрів, — відповів Жабоніг.

Гай підійшов та обережно понюхав Брижохвостову рану.

— Я не можу повірити, що ви, коти, наражаєте себе на таку небезпеку, — нявкнув він.

— Саме так. — Левожар мусив стриматися, аби не гаркнути на кота. — Вояцький правильник говорить, що треба боротися за свій Клан до смерті.

— У такому разі ви дурні, — пирхнув Гай.

Тигросерд люто загарчав і кинувся на самітника:

— Хіба ти не бачиш, яким хоробрим був цей кіт?

Гай розвернувся до нього обличчям, випустивши кігті, утім, перш ніж Тигросерд устиг до нього дотягнутися, Білохвістка метнулася між ними й штовхнула молодого вояка назад.

— Брижохвостові це не допоможе, — зазначила вона.

Коли Тигросерд сів, пильно дивлячись на Гая, листя папороті знову розсунулося, і тепер з’явилася Голуболапка, шкутильгаючи на трьох лапах, — на четверту вона намотала павутиння.

— Дякую, Голуболапко.

Хутропелюстка взяла павутину й засунула її в рану Брижохвостові, але кров швидко її просочила. Дихання в нього стало ще важчим.

— Його лихоманить, він увесь горить, — прошепотіла Хутропелюстка.

Левожар побачив, що зайшов місяць, тож із наближенням світанку Срібносмуга дедалі бліднішала. Усі коти, навіть Гай, мовчки сиділи навколо Брижохвоста, прислухаючись до його дихання, яке слабшало й уривалося. Зрештою, коли на обрії з’явилася золота лінія, воно зупинилося.

Левожар схилив голову. Брижохвіст був молодим вояком, який міг багато в чому прислужитися своєму Кланові. А за той час, що вони подорожували разом, Левожар став вважати його другом. Усе те відібрав бобер.

— Зараз він полює із Зоряним Кланом, — пробурмотів Жабоніг.

Він простягнув хвіст і торкнувся плеча Хутропелюстки.

Хутропелюстка припала до землі із задушливим криком горя. Білохвістка й Шевловуса притиснулися до неї з обох боків, а інші коти збилися біля Брижохвостового тіла. Тигросерд дивився на нього приголомшено, наче не міг повірити, що життя вояка може обірватися так швидко.

Голуболапка схопилася на лапи й пішла геть, наосліп пробираючись скрізь траву й папороть. Злякавшись, що в горі вона не зауважить небезпеки, Левожар пішов слідом і наздогнав її на вершині схилу над величезним горбом греблі. Бобри зникли. Окрім кількох розкиданих колод, не було жодних слідів битви, яка відбулася тут нещодавно.

Дивлячись на греблю, Голуболапка прошепотіла:

— Ми ніколи не повинні були сюди приходити!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

«Заради Зоряного Клану, хотів би я знати, що змусило її пройти весь цей шлях?» — думав Сойкопер, ідучи скелястою стежкою до Місячного Ставу за запахами Маколеди та Бризошуба. Він відчував поколювання під шерстю, коли думав, наскільки малоймовірним є те, що ті двоє добровільно згодилися б іти разом.

«Чого він міг від неї хотіти?» — не розумів медикіт.

Сонце зайшло, здійнявся вітер, приносячи із собою вологий запах дощу. Нарешті здавалося, що посуха закінчиться. «Бодай одна хороша новина», — подумав Сойкопер.

Останній важкий підйом привів його до тернових кущів, що оточували Місячний Став. Просунувшись через них, він пішов звивистою стежкою, знову відчуваючи під лапами сліди Прадавнього Клану. Шепіт його вояків оточував Сойкопера, але сьогодні ввечері кіт був надто зосереджений на пошуку Маколеди, щоб прислухатися.

Нескінченний шум водоспаду відбивався в Сойкоперових вухах. Кіт сягнув краю озера та вловив запах Маколеди. Кішка сиділа неподалік на березі, біля води. Вона була сама, Бризошуба не було й знаку. «Він десь тут, — міркував медикіт. — Але де саме?»

— Маколедо? — прошепотів Сойкопер.

Він почув, як кішка видихнула від подиву.

— Сойкопере! Ти йшов за мною?

— Авжеж.

«Не казатиму, що Бризошуб теж міг піти за нею», — вирішив він.

— Однокланівці хвилюються за тебе, — натомість провадив медикіт. — Ти не мала приходити сюди наодинці.

— З моїми кошенятами все гаразд, — відповіла Маколеда глухим і млявим голосом. — Що, Бубконіс теж переживає?

Сойкопер вагався. Він не бачив Бубконоса до того, як вирушив на пошуки, і, наскільки розумів, кремовий вояк досі не знав, що його подруга зникла.

— Можеш не відповідати, — гірко провадила Маколеда. — Звісно, що ні! Він не турбується про мене. Він досі закоханий у Медозелу.

Сойкопер безпорадно шукав потрібні слова, але Маколеда одразу повела далі, нібито припускала, що він із нею згоден.

— Мені так хотілося побачити Медозелу. Я сумую за нею більше, ніж можу висловити, і я не звинувачую її в тому, що Бубконіс мене не кохає. — Маколеда переривчасто зітхнула. — Я завжди його кохала, навіть коли він був із Медозелою. Але я ніколи не намагалася б його відбити! Потім, коли вона померла, я думала, що він усе-таки мене покохає… але ж ні.

— Ти не знаєш… — почав був Сойкопер.

— О, так, я знаю! — різко відповіла Маколеда. — З того, як він поводиться, можна зрозуміти, що він зовсім не дбає про мене. Інакше чому б він забажав, щоб я пішла так рано в ясла? Він навіть не хоче бачити мене в кублі вояків!

Сойкопер не знав, що відповісти. Жоден кіт не міг змусити Бубконоса покохати Маколеду, якщо він досі любив її померлу сестру, і прогулянка сюди, до Місячного Ставу, їй не зарадить.

— Я проведу тебе додому, — нявкнув медикіт. — Пам’ятаєш, я вже колись повертав тебе додому з лісу, який ти відвідала уві сні?

Маколеда хвильку мовчала. Сойкопер відчував, як спогади ворушаться в її пам’яті, мерехтять, як сяйво зірок на воді.

— Так, я пам’ятаю, — прошепотіла вона, її голос був ледве чутний через шум водоспаду. — Я була хвора, чи не так? Але насправді я не залишала улоговини. То де був той ліс? — У неї перехопило дух, і її голос зміцнів, коли вона повела далі: — То був ліс Зоряного Клану, чи не так? Я вмирала, а ти врятував мені життя!

— Саме так усе й було, — нявкнув Сойкопер. — І я знову прийшов тобі допомогти.

Кіт чув, як Маколеда підвелася й стала ходити уздовж Місячного Ставу, доки не зупинилася поряд: він виразно відчував її запах.

— Якщо я раз побувала в Зоряному Клані і повернулася, то, певно, можу піти туди знову! Будь ласка! — Сойкопер відчував, як її тіло тремтить від туги. — Я хочу побачити Медозелу. Я хочу їй сказати, що не хотіла забирати в неї Бубконоса. О, Сойкопере, а якщо вона ненавидить мене?

Сойкопер стримав зітхання.

— Це неможливо, — повів медикіт. — Вояки не можуть просто собі прогулюватися в Зоряний Клан та назад. Мені довелося б для цього якось змусити тебе дуже важко захворіти, а медикоти не можуть…

Він урвав бесіду, коли почув тихі кроки з краю западини.

Бризошубів голос холодним відлунням відбився від каменя:

— Що таке? Ще одна проблема в Громовому Клані? Знаєте, ви, кішки, повинні вже навчитися контролювати свої емоції. Інакше так і народжуватимете нікому не потрібних кошенят, — додав він.

— Бризошубе! — Маколеда була вражена. — Що ти тут робиш?

— Якось ти непривітно налаштована, — тихо відповів вояк Вітряного Клану. — Ти маєш знати, що Місячний Став — це не територія Громового Клану.

— Дай нам спокій, — огризнувся Сойкопер, намагаючись приховати страх, що талим льодом стікав йому по спині. — Ти нам тут не потрібен.

— О, а я думаю, що потрібен, — тихий голос наближався. — Я готовий допомогти Маколеді дістатися Зоряного Клану, навіть якщо ти відмовляєшся це зробити.

Сойкопер ковтнув, вловлюючи хвилю страху й здивування, яка ринула від Маколеди, ніби молода кішка не могла зрозуміти, чому вояк Вітряного Клану їй погрожує.

— Не чуди, — нявкнув медикіт. — Ти не вб’єш її, коли я тут.

— Та невже? — гаркнув Бризошуб. Тепер він був завдальшки лише на хвіст. — А ти, сліпий медикоте, гадаєш, що зможеш мене зупинити, чи не так? Коли її тіло знайдуть потопленим у вашому дорогоцінному озері, це буде просто твоє слово проти мого. Я ніколи не був тут сьогодні ввечері. Мої побратими вміють брехати так само добре, як і твої, Сойкопере.

Маколеда видихнула. Сойкопер заступив її, захищаючи від Бризошуба. Самої хвилі ненависті, що линула від його зведеного брата, було майже достатньо, щоб збити Сойкопера з лап — і він зрозумів, що Бризошуб зробить усе, аби покарати його тільки за те, що він народився.

— Це наші з тобою стосунки, Бризошубе, — гаркнув він. — Відпусти Маколеду.

Бризошуб презирливо пирхнув.

— Якщо я просто відправлю тебе до Зоряного Клану — то буде недостатнім для тебе покаранням. Ти маєш знати, як це, коли кожен кіт у твоєму Клані зиркає на тебе зизом, шепочеться про тебе. Ти маєш знати, як це, коли тебе оточують брехня, ненависть і усвідомлення, що сталося те, чого ніколи не мало б статися.

— Ти думаєш, ми з братом цього не знаємо? — виклично кинув йому Сойкопер. — Про нас говорили найгіршу брехню. Ми навіть не знали, хто наші справжні батьки.

На мить він відчув, як сила Бризошубової ненависті згасає. Але лише на мить.

— Не намагайся мене заговорити, — прошипів Бризошуб. — Ти просто боягуз та й по всьому.

«Зоряний Клане, допоможи мені!» — подумав Сойкопер, знаючи, що є лише один вихід. Випустивши кігті, кіт кинувся на Бризошуба. Він відчув здивування кота Вітряного Клану, коли той зрозумів, що його перекинув медикіт. Сойкопер приземлився на вояка й став бити його по шиї та вухах, розривати пазурами шкуру.

Бризошуб зойкнув від болю й люті. Але Сойкопер знав, що не міг сподіватися виграти битву проти досвідченого вояка. Кіт Вітряного Клану перекинув його горічерева. Притримуючи медикота однією лапою, Бризошуб завдав йому кілька сильних ударів у живіт. Звиваючись у марній спробі втекти, Сойкопер невиразно усвідомив, що його супротивник чомусь не випускає пазурі.

«Він просто грається зі мною, — зрозумів кіт. — Він прикінчить мене, коли награється».

До Сойкоперових вух долетів нажаханий зойк Маколеди:

— Зупинись! Ти не можеш убити медикота!

— Дивись, як можу! — гаркнув Бризошуб.

Маколеда поцілила йому в плече, але через вагітність вона була важка й незграбна. Сойкопер відчув, що той удар не мав сили.

— Забирайся звідси! — задихнувся він від наступного удару в живіт. — Подумай про своїх кошенят!

Маколеда позадкувала, скиглячи, але не пішла геть.

Наступної миті Бризошуб відскочив від Сойкопера, і той, приголомшений, здерся на лапи. Стоячи на місці, він намагався знайти кота Вітряного Клану, але через біль і страх утратив контроль над відчуттями.

Тоді Бризошуб скочив перед ним, розмахуючи лапами з досі прихованими кігтями, торкаючись ними вух і морди Сойкопера.

— Нумо, подивися, чи зможеш ти мене вдарити! — збиткувався він зі сліпого кота.

Сойкопер кинувся вперед, але не встиг добігти до кота Вітряного Клану, як ззаду на нього щось важко навалилося, і чиїсь кігті впилися в його плечі.

«Ще один кіт? — із жахом подумав Сойкопер. — О, великий Зоряний Клане, ні!»

Згадуючи свої бойові вишколи, Сойкопер обм’якнув, плюхнувшись на край озера, дозволивши дивному котові придавити себе. Аж тут він кинувся вперед усіма чотирма лапами, несамовито вчепившись кігтями в живіт іншого кота.

«Хто там ще? — думав він. — Скільки ж котів хочуть мене вбити?»

Сойкопер відчував запах, але не впізнавав його. Кіт не належав ні до Вітряного Клану, ні до жодного з інших Кланів. Але це напевно не був перекинець або самітник. «Я мав би впізнати цей запах, але не впізнаю», — подумав медикіт.

Невідомий кіт раптом відпустив його. Сойкопер насилу піднявся, але відразу похитнувся, бо важка лапа штовхнула його до озера. Аж тут і Бризошуб схопив медикота й штовхнув назад. Кілька ударів серця двоє котів штовхали Сойкопера між собою, наче пара кошенят, що гралася з кулькою моху.

Маколеда досі кружляла поблизу.

— Бризошубе, не треба! — благала вона. — Зоряний Клан розгнівається, якщо ти вб’єш медикота.

— Ніби мені не байдуже! — огризнувся Бризошуб.

Завиваючи від люті, Сойкопер спробував накинутися на вояка, але його удари були надто відчайдушними й хаотичними, щоб завдати шкоди. Він відчув, що Бризошуб урешті його подряпав, бо з плеча потекла кров.

«Вони вже втомлюються від цієї гри, — подумав він. — Скоро вони мене доб’ють».

Він мало не впав від виснаження, коли відчув, що ще один — третій кіт — стрибнув поруч із ним. Його остання надія померла від думки, що ще один ворог просто зараз нападе на нього. Аж тут, почувши здивований вереск Бризошуба, Сойкопер зрозумів, що новоприбулий кіт кинувся саме на вояка Вітряного Клану, відштовхнувши його назад.

— Привіт, Сойкопере, — прошипів новоприбулець крізь зціплені зуби. — Виникли проблеми?

— Медозела! — ахнув Сойкопер.

Воячка Зоряного Клану стрибнула до нього, і він відчув її запах. Важкий та сильний кіт Вітряного Клану знову накинувся на них. Цього разу Сойкопер стрімкими ударами бив Бризошуба по вухах, а Медозела сильно вдарила його просто в живіт.

Сойкопер почув люте гарчання Бризошуба, який задкував.

— Відійди! — гаркнула йому Медозела. — Я сама впораюся! А щодо тебе, Бризошубе… — Вона повернулася, щоб знову зустрітися з котом Вітряного Клану. — Ти теж забирайся звідси. Чи хочеш, аби я відірвала тобі вуха?

— Цього разу ти переміг, — презирливо кинув медикотові Бризошуб. — Але не думай, що все закінчилося, Сойкопере, бо це не так.

Сойкопер почув, як лапи вояка відступають звивистою доріжкою, поступово його запах зник. Важко дихаючи, Сойкопер повернувся до Медозели і зрозумів, що бачить її. Вона сиділа на краю озера, а сяйво зірок мерехтіло на її світлому смугастому хутрі. Нові та нові ряди зоряних котів знай з’являлися позаду неї, вони скупчилися навколо Місячного Ставу й тягнулися вгору по краях западини. Сойкопер не наважувався придивлятися до них надто уважно, щоб не побачити Падуболистку. А якщо не побачив би, то це могло означати, що вона була десь у значно гіршому місці.

Натомість він підійшов до Медозели.

— Дякую, — сказав кіт, відсапуючись. — Я вже думав був, що достеменно потраплю до вашого Зоряного Клану.

Медозела сіпнула хвостом.

— Твій час ще не настав, Сойкопере, — відповіла вона. — Тобі ще багато чого належить зробити. — Потягнувшись уперед, вона дружньо лизнула його вухо. — Дякую, що врятував мою сестру.

— Вона тебе бачить? — спитав Сойкопер, кинувши погляд на Маколеду, яка сиділа дещо вище на звивистій доріжці.

Медозела сумно похитала головою.

— Будь ласка, скажи їй, що я сумую за нею так само сильно, як вона сумує за мною. І я любитиму її кошенят, як своїх власних. — Коли вона продовжила, її очі засвітилися любов’ю та співчуттям. — Бубконіс її кохає. Він просто боїться втратити її, як втратив мене. Я наглядаю за ними обома.

Ще раз кивнувши головою, вона знову розтанула в натовпі Зоряних вояків. Наперед вийшла ще одна кішка, її скуйовджене хутро у світлі зірок скидалося на дим.

— Жовтоікла, — видихнув кіт.

— Я знаю, хто допомагав Бризошубові, — сказала йому колишня медикішка, не гаючи часу на привітання.

— Ти знаєш? Хто це був?

Жовтоікла кліпала помаранчевими очима.

— Тобі ще зарано знати. Але його присутність є ознакою майбутньої великої біди.

У Сойкопера скрутило живіт.

— Що ти маєш на увазі?

— Сьогодні поруч із тобою билася Медозела, — нявкнула Жовтоікла. — І кожен вояк Зоряного Клану вчинить так само, коли настане його черга. Але порожні серця наших ворогів наповнилися ненавистю та жагою помсти, і це додає їм незміряної сили.

Сойкопер із жахом дивився на неї.

— Сили Темного Лісу постають. — Голос Жовтоіклої завібрував. — Я боюся, що для перемоги над ними знадобиться сила, більша за Зоряний Клан.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

Левожар і Жабоніг опустили тіло Брижохвоста в яму, яку вирили під дубом. За хмизом Голуболапка ледве могла роздивитися плес, що виблискував за греблею у ранковому сонячному світлі. Вона сподівалася, що дух Брижохвоста зараз там, унизу, плаває та ловить рибу, як кіт того й прагнув.

Гнів жеврів у її животі. Брижохвіст не мав загинути в цій мандрівці! Тепер вона хотіла помститися бобрам, прагнула цього, як голодна кішка жадала шматка свіжини. «Ми повинні зруйнувати греблю! — думала вона. — Вода належить Кланам!»

Вона підійшла до краю могили й заходилася насипати на тіло Брижохвоста землю та пале листя, але зупинилася, щоб прислухатися до бобрів. Вони тихо рухалися в хатці, і Голуболапка уявила їхні самовдоволені та радісні пики, втішені тим, що їм так легко вдалося прогнати котів.

Левожарів голос відвернув її від думок.

— Ми не можемо знову битися з бобрами.

— А я ж вам казав, — пробурмотів Гай, сидячи на одному з вузлуватих коренів дуба.

Левожар смикнув вухом, щоб показати самітникові, що почув його, але нічого не відповів.

— Нам потрібно знайти інший спосіб звільнити воду, — натомість провадив він.

Хутропелюстка підвела погляд від тіла побратима. Її очі все ще були порожніми від горя, але голос був твердим і рішучим:

— Ми могли б спробувати відволікти бобрів.

— І що тоді? — запитав Жабоніг.

— Тоді ми зруйнуємо греблю, — відповіла Хутропелюстка.

— Але вона величезна! — заперечив Тигросерд. — Це забере кілька днів. Ми не можемо тримати бобрів на відстані так довго.

— Нам не потрібно її знищувати цілком, — упевнено мовила Хутропелюстка. — Якщо зможемо відсунути достатньо верхніх гілок, щоб вода полилася, сила потоку змиє решту колод.

Голуболапка кивнула.

— Розумію, — нявкнула вона, припускаючи, що кішка Річкового Клану знає, про що каже, бо добре розуміється на воді.

Голуболапка відкинула свої відчуття аж до греблі й побачила, як саме переплітаються стовбури та гілки, і зрозуміла, що ідея Хутропелюстки дійсно може спрацювати.

— Треба поквапитися, — сказала Білохвістка, глянувши в небо. — Незабаром погода погіршає, і крім того, — вона швидко поглянула на Хутропелюстку, — нам потрібно якнайскоріше повернутися до наших Кланів, щоб розповісти їм, що сталося.

— Авжеж, — погодився Левожар.

— Я знаю, що ми можемо зробити просто зараз! — Тигросерд оглядав галявину. — Потренуймося рухати ці палі гілки. Якщо придумаємо, як це зробити, не втрачаючи рівноваги, ми зможемо розібрати греблю набагато швидше.

Жабоніг схвально кивнув побратимові.

— Чудова думка.

Голуболапка була вражена. Тигросерд іноді міг її дратувати, але вона мусила визнати, що він не дурний.

Закінчивши засипати могилу Брижохвоста, коти Кланів розбіглися по галявині й почали намагатися піднімати гілки. На подив Голуболапки, Гай пішов допомогти Хутропелюстці.

— Я не повинен був дозволяти вам нападати на бобрів, — пробурмотів він, стоячи біля неї та допомагаючи котити вкриту мохом колоду. — Я мав знати, що вони надто сильні. Мені шкода.

— Ти не винен, — крикнула йому Білохвістка.

Хутропелюстка нічого не сказала, тільки зосередилася на тому, щоб перевернути важку гілку набік.

Голуболапка пішла слідом за Левожаром галявиною до розколотого блискавкою стовбура дерева, що лежав на землі. Вона була збентежена, коли побачила, що виховник шкутильгає.

— З тобою все гаразд? — запитала вона.

Левожар кивнув.

— Мене ніхто не може поранити в бою, пам’ятаєш? — прошепотів він. — Але ж не можна, щоб решта дізналася про це.

Голуболапка зітхнула:

— Я б хотіла не мати таємниць від котів.

— Це для їхнього добра. — Левожар повернувся до новачки обличчям, проймавши її поглядом бурштинових очей. — Ми маємо допомагати їм, але вони можуть не захотіти нашої допомоги, якщо вважатимуть, що ми відрізняємося від них.

Голуболапка поглянула через плече на інших котів, які розпласталися по галявині, борсаючись із колодами. «Чи боялися б вони мене, якби знали про мій дар? Напевно, — сумно вирішила вона. — Адже якби я не відчула бобрів, ми ніколи сюди не прийшли б, і Брижохвіст би вцілів».

Вони з Левожаром покотили колоду: вона була важкою, а трава, що росла навколо, заважала її пересувати.

— Спробуймо її перевернути, — запропонував Левожар. — Ти піди в той кінець, а я підніму звідсіля.

— Гаразд.

Голуболапка із сумнівом поглянула на деревину. «Вона така велика! — думала кішка. — А деякі колоди на греблі ще більші!»

Вона дивилася, як Левожар просунув лапи під один кінець колоди й став підіймати її вгору.

— Я збираюся штовхнути її вгору із цього краю, — прошипів він крізь зуби. — Ти притримуй, а потім штовхни зі свого, і вона має перевернутися.

Голуболапка спробувала вчепитися за колоду, проте заледве та поворухнулася, її лапи зісковзнули, і колода знову впала на землю, вдаривши кішку по підборіддю.

— Вибач, — пихнула вона. — Спробуймо ще раз.

Але друга спроба була не кращою. Цього разу колода покотилася на Голуболапку, і та ледве встигла відскочити, щоб деревина не розчавила їй лапи.

Левожар розчаровано хльоснув хвостом.

— Я ж не можу сам зрушити її з місця, — прогарчав він, хоча Голуболапка знала, що він сердиться більше на себе, ніж на неї. — Вона надто важка.

— Нічого не виходить, еге ж?

Голуболапка підскочила від несподіванки, коли до них підійшов Жабоніг.

— Нам знадобляться принаймні троє котів, щоб відволікти бобрів, — провадив він, плюхнувшись біля колоди і втомлено зітхаючи. — Залишається п’ять, щоб розібрати греблю, це якщо Гай зголоситься допомогти. Ми ніколи із цим не впораємося.

Голуболапка окинула поглядом галявину й побачила, що всі інші покинули спроби зрушити колоди й гілки. Коти були виснажені, особливо Хутропелюстка, чиї очі досі були темні від горя через загибель побратима.

«Це безнадійно! — у відчаї подумала кішка. — Що ж ми робитимемо?»

Левожар підвівся на лапи.

— Ми не повинні зараз здатися, — прогарчав він. — Нам просто потрібна допомога.

— Мишомізка ідея, — запротестувала Білохвістка. — Ми не можемо повернутися до озера, щоб покликати інших. Це надто далеко. Воду потрібно звільнити вже зараз!

— Є й інші коти, і вони набагато ближче, певно, що вони можуть допомогти нам, — нагадав їй Левожар, махнувши хвостом.

Очі Жабонога розширилися від подиву.

— Невже ти маєш на увазі кицюнь?!

Левожар кивнув:

— Варто спробувати. Нам потрібно лише спуститися доліріч до того гнізда Двоногів із кроликами.

— Так, але ж… вони кицюні, — зауважив Тигросерд.

Білохвістка нявкнула на знак згоди, а потім додала:

— Якщо ти підеш їх шукати, а вони не погодяться прийти, то ми просто згаємо час.

— Так, це певний ризик, — погодився Левожар.

У Голуболапки звело живіт. «Якщо решта котів не підтримає ідею Левожара, то що він тоді робитиме?» — подумала вона.

Через кілька ударів серця Шевловуса порушила мовчанку.

— Я думаю, ми повинні спробувати, — нявкнула вона. — Заради пам’яті Брижохвоста, який не здавався.

Хутропелюстка кивнула:

— Я не хочу думати, що він загинув марно.

Коти перезирнулися, і Голуболапка зрозуміла, що всі горюють за Брижохвостом, попри те що всі вони з різних Кланів.

— Тоді наважуйся, — нявкнув Жабоніг. — Бо я однаково не можу придумати нічого ліпшого.

— Добре. — Левожар нашорошив вуха. — Голуболапко, можеш піти зо мною. А ви далі тренуйтеся. Ми повернемося, тільки-но зможемо.

Голуболапка слідом за виховником побігла схилом до плеса й стрибнула в пересохле річище струмка під греблею. Йдучи за ним по гальці, вона зрозуміла, що через тривалу мандрівку подушечки її лап стали жорсткими та твердими. Вона навіть не відчула болю, коли наступала на гострий камінь.

До лісу, де зупинялися на полювання, вони дсталися в сонцепік. Левожар сповільнив крок.

— Проліска прийшла за нами сюди, — нявкнув він. — Можливо, вона часто тут буває. Голуболапко, ти її не відчуваєш?

Голуболапка вже почувалася збентеженою від звуків Двоногів: їхнього галасу, їхніх потвор на Громошляхах — усього того дивного, різкого стукотіння, що супроводжувало їхнє життя. Їй хотілося заблокувати ці звуки, як вона робила раніше, зосередившись лише на землі під своїми лапами та листі, яке шелестіло біля неї, але цього разу вона знала, що не можна. Доводилося слухати все, сприймати геть усю інформацію, яка просочувалася до її вух, носа й лап, поки вони не знайдуть кицюнь. Вона простягнула далі свої відчуття, шукаючи Проліску, але не змогла помітити жодного знаку білої кицюні.

— Нічого, — сказав їй Левожар. — Вона, ймовірно, біля тих кроликів або всередині гнізда Двоногів.

Вони пішли далі, і Голуболапка невдовзі відчула запах кроликів, тож коти вилізли з річища струмка на краю території Двоногів. Кролики досі щипали траву за своєю блискучою огорожею, але кицюнь не було і сліду. Голуболапка не могла вловити нічого, окрім ледь помітного запаху Лобзика.

— Де вони поділися? — заволала вона у відчаї. — Я ж думала, що вони тут живуть.

В очах Левожара вона побачила таку саму тривогу.

— І я думав, що принаймні їх ми легко знайдемо, — пробурмотів він. Кіт завагався, а потім додав: — Вони, мабуть, сприймають усе це поселення з гніздами Двоногів як свою територію. Як гадаєш, ти зумієш відчути, де вони?

У Голуболапки знову звело живіт. Трьох кицюнь? У такому великому та галасливому місці, як оце? Але ж вона знайшла бобрів — і тепер зрозуміла, що спроможна знайти й кицюнь. Довелося знову застосувати свої відчуття, щоб ця мандрівка змогла виправдати втрату Брижохвоста.

— Я постараюся, — нявкнула вона.

Присівши, новачка заплющила очі й дозволила відчуттям полинути через поселення Двоногів. Територія була настільки несхожою на все, що вона бачила раніше, що спочатку кішка мала лише дуже нечітке уявлення про те, що розташовано поміж гніздами Прямоходців. Поступово в голові почала вимальовуватися картинка: ряди й ряди гнізд, між якими прокладено Громошляхи, ревіння потвор, що відлунює від твердих червоних стін. Двоноги бігали, кричали та носили свої речі…

— Кицюні! — квапливо прошипів їй на вухо Левожар. — Ти маєш шукати кицюнь.

Голуболапка відкинула відчуття назад у вир хаосу Двоногів. Цього разу вона сповільнила уявні кроки, придивляючись до кожного кута, дозволяючи образам заповнити її розум, доки не побачила найменших деталей: тіні від листя на темно-зелених кущах, широкі рожеві обличчя малих Двоногів, блиск притихлих потвор.

«Кицюні. Я шукаю кицюнь… Є одна!»

Голуболапка підняла кінчик хвоста, почувши звук лап, що шкрябають по стіні й спускаються на траву. Ретельно зосередившись, вона дозволила відчуттям простежити за кицюнею і відчула її запах.

«Ні, — зрозуміла вона, — це не одна з тих кицюнь, яких ми зустрічали. Надто молода й шкодлива».

Коли почуття знову протягнулися, її увагу привернуло нявкання дещо подалі. Воно здалося знайомим… Простеживши за звуком, вона помітила Помаранча, великого рудого кота, який ніжився на сонці та кликав Лобзика. А Лобзик… Голуболапка почула скрегіт кігтів по дереву й зрозуміла, що товстий чорно-коричневий кіт балансує на паркані просто над Помаранчем.

— Я їх знайшла! — радісно вигукнула вона. Широко розплющивши очі, вона дивилася на Левожара. — Ну, ходімо ж!

Випередивши його, кішка побігла берегом струмка повз місцину з кроликами, поки вони не досягли вузької стежки, що вела між двома гніздами Двоногів. Хутро Голуболапки здибилося, коли вона вийшла на Громошлях, сморід потвор і шум Двоногів у їхніх гніздах переповнювали її, а найбільше за все їй кортіло зараз повернути свій хвіст у протилежний бік і втекти назад до лісу, щоб наповнити вуха та ніс шелестом і запахом свіжого листя.

Звіддалік на Громошляху почулося гарчання потвори. Голуболапка відскочила назад, врізавшись у Левожара.

— Вибач! — видихнула вона, коли гладке яскраве чудовисько пронеслося повз. — Я не знаю, чи витримаю все це.

— Авжеж, ти витримаєш. — Левожар заспокійливо засунув ніс у хутро на її плечі. — Ти зможеш витримати заради Кланів. То тепер ми маємо переходити цей Громошлях?

Голуболапка кивнула. Її серце калатало так сильно, що вона думала, буцімто воно вирветься з грудей, коли виховник обережно підштовхнув її до краю твердої чорної смуги.

— Коли я скажу бігти — біжи, — наставляв він її. Кіт уважно подивився в обидва боки, нашорошивши вуха, прислухався до звуків потвор, а потім підняв хвіст. — Біжи!

Стримуючи крик жаху, Голуболапка кинулася вперед. Подушечки її лап ковзали по поверхні Громошляху, але вона благополучно його перетнула і, тремтячи, притиснулася до живоплоту.

— Молодець! — промурчав Левожар. — Куди тепер?

«Збери себе до купи!» — люто наказала собі Голуболапка.

— Сюди.

Вона повела Левожара вздовж краю Громошляху, але відразу сховалася за дерево, бо повз неї повільно пропливла потвора.

— Як ти гадаєш, то вона нас шукає? — прошепотіла вона.

Левожар знизав плечима.

— Я сумніваюся. Проте жоден кіт не знає, що думають потвори.

Збочивши від Громошляху, орієнтуючись на свої відчуття щодо Помаранча та Лобзика, Голуболапка увійшла в лабіринт вузьких стежок між стінами з червоного каменю та високими дерев’яними парканами. Завернувши за ріг, вона мало не наступила на заснулу кицюню. Чорна кішка зашипіла, схопилася на лапи й стрибнула на паркан, а потім зникла в сусідньому саду.

Голуболапка полегшено видихнула, але відразу підскочила, налякана гавкотом собаки потойбіч паркана.

— Нічого страшного, — нявкнув Левожар, хоча Голуболапка побачила, як шерсть на його шиї стала сторч. — Він не може до нас дістатися.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — пробурмотіла Голуболапка.

Здавалося, перехресні стежки нікуди не вели. «Невже я вивела нас на манівці?» — здивувалася Голуболапка. Потім на перетині двох стежок вона відчула гострий запах скошеної трави й помітила кущ із пахучими червоними квітами. «Так! — зраділа вона, — Я відчувала їх запах раніше… і пам’ятаю тіні, які кущ відкидає на стежку».

— Нам потрібно зайти за цей ріг, — пояснила вона Левожарові через плече, прискорюючись. — Тепер перелізьмо через оцю стіну…

Вона заскочила на огорожу разом зі своїм виховником, перелізла й спустилася потойбіч на майданчик із зеленою травою. Вони відразу побачили Помаранча, який грівся на сонечку просто біля підніжжя цієї огорожі.

— Привіт, Помаранче! — гукнула Голуболапка й побігла по траві, щоб привітатися носами з великим рудим котом.

Помаранч здивовано витріщився на прибулих.

— Ти ба! Це ж коти-мандрівники! — нявкнув він. — Що ви тут робите? Ви знайшли тварин, яких шукали? Звільнили воду?

— Ми знайшли тварин, — сказав йому Левожар. — Але ми не можемо звільнити воду. Ми… нам потрібна допомога.

— Ви маєте на увазі нашу допомогу? — обізвався голос зверху. — Ого!

Голуболапка підвела голову й побачила Лобзика, який сидів на верхівці огорожі: його чорно-коричневої смугастої шкури майже не було видно в тіні падуба. Він зіскочив, і його шерсть розпушилася, коли він привітався носами з Голуболапкою, а потім і з Левожаром.

Помаранч кліпав очима, позиркуючи то на Левожара, то на Голуболапку, то знов на Левожара.

— Що саме ви маєте на увазі? — нявкнув він.

— Ти не знаєш, де Проліска? — спитав Левожар, уникаючи відповіді на запитання. — Ми шукали вас біля гнізда Двоногів з кроликами, але там нікого не було.

— Там живу лише я, — пояснив Лобзик. — Домашні Проліски живуть потойбіч тієї берези. — Він показав хвостом на високе дерево понад дерев’яним парканом. — Як ви зрозуміли, де нас шукати? — додав він, примруживши очі.

— О, це було легко, — відповів Левожар. — Ми Кланові коти, не забувайте.

Він весело поглянув на Голуболапку.

— Отакої! — Лобзикові очі сяяли. — Я піду покличу Проліску, — запропонував він. — Вона нас уб’є, якщо проґавить шанс допомогти справжнім диким котам.

Не чекаючи відповіді, він видерся на верхівку огорожі й зник.

Помаранч потягнувся та показав хвостом на клаптик нагрітої сонцем трави поряд.

— Лягайте й відпочиньте, — запросив він котів Клану. — Тут гарно й сонячно.

— Сонця останнім часом нам вистачало, дякую, — стримано відповів Левожар.

Він обернувся, щоб оглянути сад, побоюючись знайти там ознаки собак і Двоногів, а Голуболапка кігтями передніх лап дерла траву. Здавалося, минуло кілька повень, перш ніж Лобзик плюхнувся біля них на газон, а за ним і Проліска.

— Вітаю! — привіталася біла кішка, підбігаючи до Левожара, щоб торкнутися носом його вуха. — Приємно бачити вас знову! — Раптом вона трохи відступила, і її губи скривилися, ніби вона згадала щось неприємне. — Ти ж не змусиш мене їсти хутро та кістки?

— Ні, — пообіцяв Левожар. — Ми прийшли попросити вашої допомоги.

— Чудово! — замуркотіла Проліска. — Що ти хочеш, щоб ми зробили?

— Ми вміємо битися, дивіться! — додав Лобзик.

Він кинувся до Проліски, намагаючись обхопити передніми лапами її шию. Проліска підвелася на задні лапи й вдарила Лобзика у вухо, відразу втративши рівновагу. Обоє перекинулися на траву купою різнокольорової шерсті.

Помаранч завів очі під лоба.

— Е-е… чудово, — нявкнув Левожар. — Але насправді ви нам потрібні не для бійки. Ви нам потрібні, щоб розібрати греблю.

Проліска сіла, струшуючи зі шкури травинки.

— Що таке гребля?

Левожар описав величезну загату з колод, яка перегороджує струмок.

— Ми билися з бобрами, але не подужали, бо вони виявилися для нас надто сильними, — пояснив він. — Тож дехто з нас виманить їх, а решта розбере греблю та звільнить воду.

Лобзик кліпав очима.

— Це небезпечно?

Левожар кивнув.

— Так, — чесно нявкнув він.

Очі чорно-коричневого кота засяяли ще яскравіше.

— Добре! Нам страшенно нудно валятися тут цілісінький день.

Сумління кололо Голуболапку, немов скалка в лапі.

— Це не буде весело, — попередила вона кицюнь. — І… один наш кіт уже загинув.

Проліска ахнула, а в Лобзика на шиї шерсть стала сторч.

— Але з бобрами ми більше не битимемося, — заспокоїв їх Левожар, сердито зиркнувши на новачку.

Голуболапка ушпилила його поглядом. «Ми не можемо попросити їх піти з нами, якщо вони не знатимуть, що може статися», — прочитав кіт у її очах.

«Але що, як вони не підуть? — стурбовано запитала себе кішка. — Що тоді робитимемо?»

— Ми підемо, авжеж, Лобзику? — нявкнула Проліска.

Лобзик кивнув, хоча вигляд у нього був уже менш упевненим.

Помаранч пхекнув і підвівся на лапи, вигинаючи спину.

— Я не можу дозволити вам піти самим, ще замалі, — прогарчав він. — Хтозна, що вам спаде на думку? Я теж піду.

— Дякую, — нявкнула Голуболапка. — Клани будуть вам дуже вдячні.

— Гайда за нами. — Лобзик підстрибував. — Ми знаємо швидкий шлях назад до струмка.

Голуболапка була вражена тим, як упевнено кицюні пересувалися територією Двоногів. Коли вони підійшли до Громошляху, Лобзик перестрибнув просто через заснулу потвору, залишивши на її блискучій морді сліди від лап. Помаранч і Проліска перестрибнули за ним, а потім стали чекати на котів Клану потойбіч Громошляху.

— Ідіть, ну ж бо! — покликав їх Помаранч. — Я думав, ви поспішаєте!

Левожар скоса глянув на Голуболапку:

— Невже ми дозволимо цим кицюням подумати, що ми боїмося потвор?

— У жодному разі, — відповіла Голуболапка. — Навіть якщо ми їх справді боїмося!

Левожар напружив м’язи й стрибнув на задню частину потвори. Голуболапка слідувала за ним, намагаючись не здригнутися, коли її подушечки лап вдарилися об гладку гарячу поверхню. Вона стрибнула потворі на спину, потім на морду. За мить опинилася на землі, полегшено зітхнувши. Перебігши через Громошлях, вона озирнулася та зрозуміла, що потвора не прокинулася навіть після того, як через неї перестрибнули п’ятеро котів.

«Можливо, вони просто дурні», — припустила вона.

Голуболапка не розуміла, куди вони йдуть, але не встигала зупинитися й відчути, куди їм слід рухатися. Потім вона помітила низку дерев, а за ними річище струмка. Виходить, вони вийшли з лабіринту Двоногів на кілька лисиць вище за течією від гнізда з кроликами.

— У який бік тепер? — запитав Помаранч.

— Просто йди за течією, — відповів Левожар.

Він повів перед, дедалі набираючи темп, поки котам не довелося мчати вгору по річищу.

— Агов, не так швидко, — запротестував Лобзик, зморщившись і підвівши лапу. — Ці камені гострі.

— Добре, вибачте. — І Левожар сповільнився до рівної рисі.

Голуболапка йшла задньою в процесії, аби бути впевненою, що жодна з кицюнь не відстане. Вона відчувала, як зростає напруження, коли вони наближалися до греблі, — не лише від кицюнь, а й від самого повітря, наче мало статися щось величезне. Над ними на небі купчилися хмари, затуляючи сонце, а на обрії замайоріла блискавка. Коли вони пробиралися крізь лісок, Голуболапка бачила, як налякані кицюні підстрибували щоразу, коли гілки тріщали від вітру.

Зробивши ривок, вона наздогнала Лобзика й пішла крок у крок із ним.

— З тобою все гаразд?

Кіт у відповідь лише напружено кивнув.

«Сподіваюся, це правда», — подумала Голуболапка. Почуття провини й страху змією звивалося під її хутром.

«О,  Зоряний Клане, невже я і цих котів веду на бій, з якого вони ніколи не повернуться?» — гірко думала вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Левожар вискочив на берег струмка й обернувся, щоб поглянути вниз на свій патруль із кицюнь. Помаранч, Проліска та Лобзик стояли з роззявленими ротами й дивилися на греблю.

— Вона дійсно величезна! — видихнув Лобзик.

Проліска кліпнула на Левожара.

— Ти справді думаєш, що ми можемо її знести?

Левожар кивнув, намагаючись приховати власні сумніви та вселити кицюням впевненості.

— Якщо ми всі працюватимемо разом, то так, я в цьому впевнений.

— Гайда, — підганяла їх Голуболапка, підхоплюючись і стаючи біля Левожара. — Ходімо, знайдемо наших.

Левожар повів усіх угору схилом і вивів на галявину, де залишив решту Кланових котів. Просунувшись крізь зарості на відкрите місце, він зупинився, широко розплющивши очі від здивування, коли побачив купу колод посеред галявини. Шевловуса щойно поклала гілку на самісіньку верхівку купи та зістрибнула додолу.

— Привіт, ти повернувся, — сказала вона, важко сапаючи від утоми.

— Я подумав, якщо ми складемо гілки, то зможемо придумати, як їх роз’єднати, — пояснив Жабоніг, підходячи до Левожара.

Його шерсть була вкрита шматками гілок і кори, він важко дихав.

— Гарна ідея! — захоплено нявкнув Левожар. — Ви виконали чудову роботу.

На протилежному боці галявини Хутропелюстка тягнула гілку, яка була в кілька разів більша за неї. Кішка не зупинилася, поки не дійшла до стосу колод і не підсунула гілку під них. Тоді втомлено пошкутильгала галявиною, щоб долучитися до Левожара та інших. Її очі, коли вона дивилася на новоприбулих, здавалися постарілими, проте були сповнені рішучості.

Коли Тигросерд і Білохвістка разом із Гаєм підбігли до них, Левожар став представляти кицюнь.

— Я не Клановий кіт, — пояснив Гай. — Я просто мандрую.

— Здається, я бачив тебе раніше в лісі, — нявкнув Помаранч.

Він відчув полегшення, зустрівши кота, який був бодай трохи знайомий.

— Ми повинні обговорити план, — оголосив Жабоніг, щойно знайомство закінчилося. — Нам слід вирішити…

— Спочатку полювання, — урвала Білохвістка, махнувши хвостом. — Ми не зможемо нічого зробити, якщо трохи не поїмо й не відпочинемо.

Жабоніг на якусь мить образився, адже йому заперечили, але потім кивнув воячці Вітряного Клану.

— Добре, — погодився він. — Проте нам краще поквапитися.

На полегшення Левожара, у лісі було ще багато здобичі, і незабаром коти знову зібралися на галявині та присіли, щоб поласувати тим, що вполювали.

— Ми вже поїли, дякую, — нявкнув Помаранч, коли Білохвістка запропонувала йому мишку.

Проліска відсахнулась, її зелені очі були широко розплющені від жаху, але Лобзик дивився з обережною зацікавленістю, він навіть нахилився, щоб понюхати білку, яку спіймала Голуболапка.

— Відкуси-но, — підбадьорила вона його.

Лобзик завагався, потім упився зубами в білку й відгриз шматочок.

— І як тобі? — спитала Голуболапка, проковтнувши свій шматок.

— Е… непогано, — зізнався смугастий кіт. — Просто вона трохи… пухнаста.

Уже поночіло, коли всі закінчили їсти. Місяць вряди-годи сяяв з-за хмар, що пропливали, а повітря було вологим та важким.

— Мені здається, бобрів мають виманити Білохвістка й Шевловуса, — повів Левожар, коли решта котів скупчилася навколо нього під деревами.

— Чому це? — Кінчик хвоста Білохвістки сіпнувся. — Ми не боїмося працювати на греблі.

Шевловуса кивком підтримала посестру.

— Тому що коти Вітряного Клану — найшвидші бігуни, — відповів Жабоніг. — Ми всі маємо робити те, що вміємо найкраще.

— О, тоді гаразд. — Білохвістка була влещена.

— Я піду з вами, — нявкнув Гай. — Я знаю ці ліси. Ми розпочнемо з хатки бобрів, а потім підемо ось так… — Ухопивши гілку в щелепи, він прокреслив лінію, зображуючи струмок, а потім звивистий шлях між деревами. — Тут є багато прикриттів, вони й гадки не матимуть, що відбувається на греблі, — додав він, кидаючи гілочку.

— Чудово, Гаю, — сказав Левожар.

— Ми відволікатимемо бобрів, скільки зможемо, — нявкнула Білохвістка.

— А якщо вони все-таки вирішать повернутися, я попереджу, — додала Шевловуса.

Левожар кивнув, скоса зиркнувши на Голуболапку. Він подумав, що кішка також може використовувати свої відчуття, щоб стежити за бобрами.

— То як щодо греблі? — нагадав Тигросерд. — Щойно бобри зникнуть із нашого шляху, тоді що?

— Краще б нам було підійти до неї з іншого боку, — нявкнув Левожар. — Так ми будемо ще далі від бобрів.

— Чудова ідея, — сказала Хутропелюстка. — А я ще ось що подумала. Подивіться на це. — Вона вказала лапою на маленьку купку гілок. — Звісно, найлегше збити з греблі верхні колоди, — продемонструвала кішка, змахнувши кігтем верхню тріску, — але якщо ми зможемо якимось чином проникнути всередину й зсунути колоди далі вниз, то вся гребля може завалитися. — Вона обережно вийняла гілочку із середини купи, і купа розсипалася, а гілочки покотилися вниз по схилу. — Вага води знесла б її.

— Блискуче! — вигукнув Тигросерд.

— Зачекайте, — заговорив Помаранч. — То ви хочете, щоб ми зайшли всередину греблі й зруйнували її… і при тому ми все ще залишалися б у ній, еге ж?

Левожар кивнув.

— Це ризиковано, але схоже, що це єдиний шлях. — Він вагався, вглядаючись у стурбовані обличчя товариства. — Коли ми будемо на місці, то зможемо краще зорієнтуватися та зрозуміти, як маємо вчинити, — закінчив він.

Востаннє поглянувши на супутників, Білохвістка, Шевловуса й Гай попрямували вгору за течією до хатки, а Левожар перевів решту котів через струмок нижче від греблі на протилежний берег. Далі вгору по схилу вони бачили гнізда Двоногів, покриті зеленими шкурами. З них пробивалося світло і линули тихі муркотливі голоси.

— Як щодо них? — спитав Жабоніг, махаючи хвостом у бік шкіряних гнізд.

Левожар зупинився на дні біля греблі.

— Ми нічого не можемо з ними вдіяти, — нарешті відповів він. — У нас бракує котів, щоб відволікати ще і їх. Залишається тільки сподіватися, що вони не завдадуть клопоту.

— Сподіватися, звісно, найлегше, — уїдливо відповів Жабоніг.

Чекаючи сигналу від Білохвістки, Левожар неабияк нервувався. Він міг сказати, що інші коти відчували те саме. Голуболапка шкрябала по землі кінчиками кігтів, а хвіст Тигросерда посмикувався. Усі троє кицюнь здавалися наляканими, їхні очі були широко розплющені, а вуха заведені назад.

«Нумо, Білохвістко, — подумки підганяв Левожар. — Швидше, поки хтось із нас не запанікував».

— Запам’ятайте, — нявкнув він уголос. — Ми не битимемося. Якщо бобри повернуться й кинуть нам виклик, не намагайтеся геройствувати. Нам дуже важко далася ця наука.

— Правильно, — погодився Жабоніг. — Якщо бобри нападуть, тікаймо. Заліземо на дерево. Я не думаю, що вони можуть…

Його урвало пронизливе виття по той бік струмка.

— Щось коїться, — пробурмотів Левожар, глянувши на Голуболапку.

Вона кивнула.

— Бобри рухаються у своїй хатці, — тихо прошепотіла вона.

Левожар вдивлявся вгору за течією в бік хатки. Спочатку було так темно, що він нічого не бачив. Потім місяць вийшов з-за хмари, і кіт помітив рух біля купи колод. Голови бобрів підійнялися над поверхнею заводі, й тварини видерлися на зовнішню частину хатки, їхні тіла рухалися над колодами, наче великі тіні.

На березі Левожар розгледів світле хутро Білохвістки, а біля неї — темні тіні Гая та Шевловусої. Він міг лише чути, як вони насмішкувато шиплять, знущаючись з бобрів, щоб відманити їх із хатки та подалі від заводі. Один із бобрів заскомлів, а потім поплентався з купи деревини на берег. Він заметушився, шарудячи хвостом по листю. Інші бобри йшли слідом незграбно, але напрочуд швидко. Шевловуса кинулася вперед і швидко вдарила ватажка по носі, а потім граційно відскочила назад.

— О Великий Зорелане! — кинув Жабоніг. — Невже вона зсунулася з розуму?

Бобри кинулися в погоню, а Білохвістка та інші прослизнули назад до дерев, затягуючи їх глибше в ліс. За кілька ударів серця Левожар утратив їх із виднокола.

— Ходімо! — прошипів Жабоніг.

Коли коти вискочили на греблю, кіготь блискавки розколов небо зверху донизу, а над головами пролунав грім. Проліска здригнулася, притиснувшись до колоди, де балансувала, потім знову опанувала себе й подерлася далі.

— Нам треба розійтися, — сказала Хутропелюстка. — Хтось повинен піти зі мною та почати шукати щілину, через яку ми можемо потрапити всередину. Решта може штовхати колоди згори.

— Я піду! — запропонував Жабоніг.

Хутропелюстка пройшла через греблю трохи вище рівня заводі, Жабоніг рушив слідом. Левожар спостерігав, як вона зупинилася й стала штовхати одну з колод, а потім попрямував до верхньої частини загати. Знову тріснула блискавка. Левожар мало не оглух від подальшого гуркоту грому, а у вухах ще довго дзвеніло. Він струснув головою. Потім з неба забили великі краплі дощу, вони мочили колоди та шкури котів.

— Отакої! На додачу до всього, — пробурчав Тигросерд.

— Як же ми чекали той дощ біля нашого озера, — додала Голуболапка. — Сподіваюся, що там зараз також піде дощик.

Коли Левожар переліз через найвищу колоду й подивився на заводь, хмари розірвалися. Дощ лив шиплячою ширмою, яка знищила все, крім колод під його лапами. Хутро за мить промокло, і кіт здригнувся, коли холодна вода торкнулася шкіри.

— Гаразд, — вигукнув він, підвищуючи голос, щоб його почули через стукіт крапель. — Подивіться, чи можете ви послабити деякі із цих колод і гілок. Штовхайте їх у річище струмка.

Він схопив зубами довгу тонку гілку й жбурнув її вниз, а потім нахилив голову, щоб ухопитися за більшу деревину. Лобзик штовхнув її з іншого кінця, вона повільно докотилася до краю і з приємним гуркотом упала в річище.

— Так! — тріумфально вигукнув Лобзик.

Далі вздовж греблі Тигросерд і Проліска боролися зі стовбуром дерева, а Помаранч скидав у річище великі та дрібні гілки. Голуболапка знітилася біля Левожара, заплющивши очі, — він здогадався, що новачка посилає свої відчуття, аби дізнатися, що роблять бобри.

— Усе добре? — запитав виховник.

Голуболапка кліпала на нього крізь зливу.

— Добре, — відповіла вона. — Білохвістка та інші дратують бобрів.

Левожар сіпнув вухами.

— Гаразд. А тепер допоможи мені з цією колодою. Інакше всі почнуть дивуватися, що ти нічого не робиш.

Голуболапка зиркнула на нього. Левожар знав, що вона відчуває, коли він змушує її тримати свій дар у таємниці, але не розумів, як їй зарадити. Ковзаючи на мокрих деревинах, кішка насилу стала на його бік і притулила плече до колоди, яку він намагався зсунути. Левожар сильно штовхнув колоду й відчув, як та зарухалася, покотившись дедалі швидше й швидше, поки не перекинулася через край і не впала в річище.

— Молодець! — задихаючись, пронявкав Левожар. — Ми…

Він затнувся, бо нажаханий котячий вереск прорізав шерех дощу. За кілька хвостів завдальшки вздовж греблі Левожар помітив лапи Тигросерда. Молодий вояк стрімко падав униз до пересохлого річища струмка, приземлившись із плеском там, де дощ уже налив трохи води.

Перш ніж Левожар придумав, як допомогти товаришеві, він помітив унизу рух і знов побачив Тигросерда, який тепер рішуче дерся кігтями вгору по купі колод. Його просочене брудом хутро стирчало шипами, але очі блищали рішучістю.

— З тобою все гаразд? — обізвався Левожар.

— Ні, не гаразд, я дуже розлючений! — Тигросерд піднявся на греблю. — Я хотів би перетворити кожного із цих дурнуватих бобрів на шматок свіжини!

— З ним усе гаразд, — пронявкала Голуболапка.

Левожар помахав хвостом котові Тіньового Клану, а потім став перевіряти, яку з колод біля нього можна буде зрушити з місця наступною. Здавалося, усі вони міцно трималися, скріплені багнюкою та гілками.

Тоді він почув голос Хутропелюстки, що гукала до них далі із загати.

— Гей, нам тут потрібна допомога!

Він попрямував на голос кішки. Разом із Левожаром пішли й троє кицюнь. Їхня шерсть прилипла до тіл, а очі були дикими від страху. Але вони, не вагаючись, дерлися по колодах, щоб допомогти Хутропелюстці.

«Після сьогоднішнього вечора я геть зміню свою думку про кицюнь», — подумав Левожар.

Хутропелюстка й Жабоніг чіплялися за греблю на два-три хвости заввишки над плесом. Дощ зробив поверхню заводі рябою, вода билася об найнижчі колоди. У загаті біля Жабонога й Пелюстки зяяла темна діра, з якої стирчав величезний стовбур.

— Ми витягли частину багнюки та гілок, — пояснила Хутропелюстка. — Якщо зможемо посунути цей стовбур, я думаю, що велика частина греблі піде за ним.

— Гаразд, спробуймо, — нявкнув Левожар.

Озирнувшись, він побачив, що Голуболапка й Тигросерд теж видерлися до них.

— Голуболапко, ти найменша, — покликав він. — Чи можеш ти зайти просто всередину й підштовхнути звідти?

Голуболапка напружено кивнула йому й зникла в отворі. Решта котів вишикувалася біля стовбура й заповзялася його штовхати. Спочатку Левожар зовсім не відчував, як дерево рухається.

— Дужче! — заревів він. — Лобзику, тисни дужче зі свого боку! Жабоногу, ти можеш нахилитися та витягнути знизу ще трохи бруду?

Коти шарпали й шарпали, важко дихаючи, і поступово стовбур дерева став зміщуватися. Зовнішній кінець повернувся, і Левожар почув хрускіт зсередини греблі.

— Голуболапко, швидко вилазь! — скрикнув він.

Новачка вискочила якраз вчасно, бо в отвір полився бруд, і той швидко наповнився. Стовбур похитнувся далі, розсунувши ще кілька колод, а потім вихопився і впав на схил. Падаючи, він збив Лобзика з лап, але Проліска вп’ялася зубами в плече товариша й підняла його нагору. Тигросерд кинувся вниз, і стовбур дерева пролетів просто над ним, зачепивши щетинисте хутро. Левожар раптом збагнув, що колода під його лапами ворушиться. Він озирнувся в пошуках надійного місця, куди б стрибнути, але часу вже не було. Коли колода, на якій він стояв, упала в заводь, він уп’явся кігтями однієї лапи в іншу гілку й зависнув на ній у повітрі, а об його хвіст плескалася вода.

Заводь жадібно тиснула на греблю. Левожар видерся кігтями на більшу колоду, відчуваючи, як вона зсунулася під його вагою. Уся конструкція затремтіла.

— Видери ці гілки! — наказала Хутропелюстка Помаранчеві, показуючи хвостом. — Тигросерде, вичерпай багнюку із цієї ями. Жабоногу, ви з Лобзиком допоможіть мені зсунути оце.

Левожар звів дух. «Звідки Хутропелюстка знає, що збирається робити вода?» — дивувався він. Кіт став висмикувати кігтями гілки, усвідомлюючи, що рівень води в заводі підіймається — чи то гребля занурюється у воду? Хвиля прокотилася майже над його головою. Він побачив Голуболапку й Проліску, що працювали пліч-о-пліч уже просто у воді, яка дедалі підіймалася.

«Треба працювати швидше!» — подумав він, коли Голуболапка звела голову, щоб відсапатися. У нього боліли лапи, але він змушував себе виривати гілки та відкидати тріски. Раптом зрозумів, що біля нього знову Голуболапка, з її шкури тече вода.

— Бобри! — зойкнула вона. — Вони повертаються!

Через удар серця Левожар почув перелякане виття: Білохвістка, Шевловуса і Гай кинулися на верхівку прорваної греблі. Вдивляючись крізь дощ, Левожар розгледів громіздкі грізні постаті бобрів просто за ними.

— Швидко! — скрикнув він. — Тягніть колоди!

Кожен кіт рвав і дряпав гілки, але вони були надто туго сплетені. У Левожарі спалахнула лють, коли він зрозумів, що коти зазнають невдачі лише тому, що не мали вдосталь часу.

Відтак він почув гуркіт, що долинав звідкись вище за течією. Гребля захиталася.

— Потоп! — скрикнув Жабоніг. — Іде простісінько на нас!

Левожар обернувся, мало не втративши опору на хитких колодах, і побачив хвилю води, яка йшла доліріч, величезну хвилю, яка здіймалася вище й вище, чимдалі наближаючись.

— Геть із греблі! — заревів він.

Проліска була найближче до нього, тож він схопив її за карк, незважаючи на її обурений вереск, і відкинув униз, до безпечного берега. Слідом стрибнули Помаранч і Лобзик, а за ними й Гай.

Далі вгору по схилу жовті промені Двоногових вогнів прорізували темряву між деревами. Левожар помітив Двоногів, які, галасуючи, мчали до потоку. Один промінь вихопив Голуболапку, яка вчепилася всіма чотирма кігтями за гілку посередині греблі.

— Іди на берег! — наказав Левожар.

Але було вже пізно. Гурчання дедалі гучнішало, аж поки не заповнило весь світ, перериваючи лемент Двоногів і вереск котів. Гребля занадто хиталася, щоб можна було на неї спертися для стрибка. Ударила хвиля, і бурхлива вода заревіла, майже оглушивши Левожара.

— Тримайтеся! — скрикнув він.

Кіт потужно увігнав кігті в колоду, і тут гребля ніби вибухнула, колоди та гілки злетіли вгору, наче тріски. Вода, яку затримували бобри, хлинула наскрізь, виливаючись у річище струмка та виходячи з берегів. Левожар устиг мигцем побачити Гая і трійко кицюнь із роззявленими пащами, які зібралися разом на півдорозі схилом. Аж тут його знесла стіна води.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Сойкопер застогнав, змусивши себе розплющити очі в суцільній темряві. Його оточував запах Маколеди, і він відчував, як її язик обережно облизує його подряпини.

— Сойкопере, будь ласка, отямся! — благала кішка. — Будь ласочка! Я не зможу власноміць віднести тебе назад до улоговини.

— Що?..

Якусь мить Сойкопер не міг згадати, де він був і чому його посестра така перелякана.

— О, дякую Зоряному Кланові! — вигукнула Маколеда. — Ти житимеш! Мені дуже шкода, що я спричинила всю цю халепу, — вела далі вона, перериваючись щомиті, щоб швидко облизати його шкуру. — Я й гадки не мала, що Бризошуб стежив за мною всю дорогу.

«Бризошуб… усю дорогу…» — подумки повторив Сойкопер. Кіт зрозумів, що чує ніжне журчання водоспаду, який спадав каскадом у Місячний Став. Йому навернувся спогад про битву проти Бризошуба й таємничого кота на його боці. І про кішку, яка йому допомогла. «Якби не Медозела, вони створили б із мене вороняче їдло», — подумав медикіт.

Сойкопер важко звівся на лапи.

— Зі мною все гаразд, Маколедо. Припини метушитися.

«Скільки вона знає? — розмірковував він про себе. — Чи бачила інших котів, які билися?»

— Але з тобою не все гаразд! — Голос Маколеди далі звучав збентежено. — У тебе дуже глибока подряпина із цього боку.

— Атож, я маю за це подякувати Бризошубові, — нявкнув Сойкопер. — Як добре, що він бився зі мною сам-на-сам, — додав він, щоб зрозуміти, скільки відомо Маколеді й чи не згадає вона про Бризошубового спільника.

Маколеда здригнулася.

— Авжеж. Я не могла повірити, що він нападе на медикота. Ти був таким сміливим, Сойкопере, відбиваючись від нього самотужки.

Сойкопер відчув полегшення й зміг розслабити лапи. Інших вона не бачила. Але їй однаково потрібно було дещо знати.

— Медозела щойно приходила до мене, — сказав він їй.

Медикіт миттєво відчув суміш надії та страху, що линула від Маколеди.

— Вона… вона говорила з тобою? — схвильовано запитала кішка.

Сойкопер кивнув.

— Вона сказала мені, що дуже рада, що ти з Бубконосом. І ще сказала, що наглядатиме за вашими кошенятами.

— Справді? — Голос Маколеди пом’якшився до муркотіння. — Ой, я така рада!

— О, і вона сказала мені, що Бубконіс тебе справді кохає, — додав Сойкопер.

Муркотіння Маколеди згасло.

— Я б хотіла повірити в це… — Вона зітхнула. — Але я не розумію, звідки Медозела може про це знати.

Сойкопер стримав роздратоване шипіння.

— Бо вона кішка Зоряного Клану! Вона знає багато з того, чого ти не знаєш. — І він ледве стримався, щоб не додати «мишомізка ти кішко».

— Гадаю, нам краще повернутися до табору, — нявкнула Маколеда. — Я допоможу тобі, Сойкопере.

— Зі мною все буде добре, дякую.

А втім, коли він піднімався звивистою стежкою, то дедалі дужче відчував пульсуючий біль у боці. Його ноги були слабкими, як у новонародженого кошеняти, і коли вони досягли межі тернових кущів, Сойкоперові довелося спертися на плече Маколеди.

Вони повільно шкутильгали стежкою, що вела назад до лісу, часто відпочиваючи по дорозі. Попри те що Сойкопер був виснажений і відчував біль, його розум далі працював, тож кіт став усвідомлювати, яким дивним було те, що Бризошуб пішов слідом за Маколедою до Місячного Ставу.

«Чому? — дивувався він. — Вона ніколи не переходила на територію Вітряного Клану, а навіть якби й переходила, то її мали б просто прогнати. І чому Бризошуб погрожував її вбити? Йому нема за що тримати зла на Маколеду. Вона не напівкровка і не мала жодного стосунку до обману Листоплесої та Вивіркострибки».

Сойкопер зітхнув. Забагато незрозумілого, але потрібно про це дізнатися якнайшвидше. Поява незнайомого кота дуже стурбувала його.

— З тобою все гаразд? Хочеш знову відпочити? — запитала Маколеда.

— Ні, я можу йти далі.

Медикіт відчув шкурою тепло і зрозумів, що зійшло сонце, хоча над болотистою місциною проносився вологий вітер, подеколи бризкаючи дощем. Повітря було важким. Шкіра кота поколювала. Наближався шторм. Коли вони досягли кордону з Вітряним Кланом, Сойкопер далі куштував повітря, щоб дізнатися, чи немає запаху Бризошуба, на випадок, якщо той чекає на них у засідці дорогою додому. Але все, що він міг уловити, — запах міток Вітряного Клану, сильний і свіжий, наче нещодавно тут проходив патруль.

Маколеда підстрибнула, уриваючи його думки.

— Що сталося? — прогарчав Сойкопер, і хутро на його шиї стало сторч.

— Перепрошую, нічого не сталося, — відповіла кішка. — Я побачила спалах блискавки над деревами, це мене злякало, от і все.

Сойкопер змусив хутро знову лягти рівно. «Ти геть мишомізкий? — лаяв він себе. — Якщо так піде далі, то ти лякатимешся опалого листя!»

Але небезпека була реальною, навіть якщо вона далеко. Сойкопер думав, чи не спостерігають за ним зараз коти Темного Лісу. Темний Ліс, місце без зірок, де самотньо нипали духи котів, яких не прийняв Зоряний Клан…

«Невже звідти взявся дивний кіт? — розмірковував Сойкопер. — Це напевно був не Тигрозір і не Шулікокриг. А що мала на думці Жовтоікла? Вона попереджала мене, що буде війна між котами Темного Лісу та Зоряним Кланом? І якщо буде, чи доведеться нашим Кланам воювати?»

Сойкопер зітхнув.

— Мені потрібно відпочити, — пробурмотів він, занурюючись у траву біля струмка. Побитий і втомлений, він дивувався, як міг колись уявляти, що має у своїх лапах силу зірок.

«Де Левожар і Голуболапка? — думав він. — Сподіваюся, вони в безпеці та вже повертаються додому».

* * *

Коли Сойкопер і Маколеда повернулися до табору, сонце вже високо підбилося в небі. Щойно вони вийшли з тернового тунелю, Сойкопер почув швидкі кроки від ясел. Навколо нього закружляв аромат Бубконоса, різкий від тривоги.

— Де ти була? — запитав вояк. Сойкопер почув скрипіння його язика, коли той облизував вуха Маколеди. — Я безкінечно хвилювався!

Маколеда спантеличено замуркотіла:

— Це не має значення. Адже я повернулася.

Бубконіс притиснувся до її боку.

— Я не можу втратити ще й тебе, — пробурмотів він.

— Не хвилюйся. — Голос Маколеди трохи тремтів. — Я нікуди не збираюсь.

— Саме так. Ти просто зараз повертаєшся до ясел. — Бубконіс підштовхнув її. — Я принесу тобі свіжини, а потім ти відпочиватимеш.

Сойкопер залишився на місці, коли коти пішли. Маргаритка й Папоротехмарка вийшли з ясел, щоб привітати Маколеду, а Бубконіс провів кішку всередину, все ще ніжно бурчачи.

«Бубконіс не кіт, а справжня мука, і все ж таки в нього закохалися дві цілком розумні кішки, — подумав Сойкопер, похитавши головою. — Дивина».

Відвернувшись, він пошкутильгав галявиною до свого кубла, але, вмостившись у гнізді, зрозумів, що не засне. Почувався так само неспокійно, як дерева, що ляскали гілками над його головою. «Наближався шторм, і це більше, ніж дощ та грім. Сили Темного Лісу поставали…»

Сойкопер довго крутився у гнізді, але не зумів ані влаштуватися зручніше, ані позбутися хвилювань, тож нарешті вирішив спуститися до озера й відшукати свою палицю. «Можливо, Скеля щось знає про битву».

На виході зі свого кубла він зустрів Попелюшкосерду, яка йшла галявиною до тернового тунелю.

— Дякую, що повернув Маколеду, — нявкнула вона, торкаючись носом його вуха. — Ми всі хвилювалися.

— Нема за що, — пробурмотів Сойкопер, просто бажаючи якнайшвидше втекти.

Але Попелюшкосерда зупинила медикота, коли він намагався зникнути.

— З тобою все гаразд? — спитала вона, її голос став різкішим від тривоги. — Ти, здається… дещо засмучений. І… о! — Кішка аж задихнулася. — У тебе жахлива подряпина на боці.

— Пусте, — пробурмотів Сойкопер.

— Дурниці! — нявкнула Попелюшкосерда. — Ти медикіт, ти дуже добре знаєш, що це не пусте. Ходімо. Ти ніколи не дозволив би жодному з нас залишити табір у такому стані.

Не звертаючи уваги на протести Сойкопера, вона загнала його назад у кубло та попрямувала до щілини для зберігання трав. Через мить повернулася з пучком листя кервелю в щелепах.

— Це має зупинити будь-яку інфекцію, — оголосила вона, починаючи жувати листки.

Коли примочка була готова, лапи Попелюшкосердої спритно та впевнено наклеїли її на бік Сойкопера. Він полегшено зітхнув, коли пульсуючий біль ущухнув.

«Цікаво, Попелюшкосерда ніколи не замислювалася, чому їй так комфортно в кублі медикота? — подумав він. — Адже вона завжди достеменно знала, яку траву використовувати і що з нею робити. Чи настане колись слушний час сказати їй, що колись вона була медикішкою Попелюшкою?»

Чергове передчуття сколихнуло його. «Якщо наближається битва, у якій візьме участь кожен вояк, нам знадобляться всі ліки, які ми тільки зможемо знайти», — думав медикіт.

Коли Попелюшкосерда закінчила свою роботу, Сойкопер знову вирушив. Шкіра кота була липкою від примочки. Гілки зашелестіли над його головою, і величезні краплі холодної води стали падати з неба, бризкаючи на його шерсть. Вітер, що дедалі дужчав, став розхитувати гілки дерев.

— Починається дощ! — почувся з-поміж дерев голос Лисостриба, і за мить Сойкопера наздогнав патруль.

Разом із Лисострибом йшли Вивіркострибка, Ружопелюстка та Кригохмара.

— Гей, Сойкопере! — базікав далі Лисостриб. — Хіба це не чудово? Якщо дощ триватиме, нам більше не доведеться ходити по воду.

Від Вивіркострибки долинуло роздратоване шипіння.

— Лисострибе, подивись, що ти накоїв! Ти впустив свій мох, і він тепер увесь брудний. Припини сіпатися й роби свою справу.

— Перепрошую, — нявкнув Лисостриб, дарма що в голосі не відчувалося жодного каяття. — Я його помию, коли підійдемо до води.

Сойкопер ішов поряд із патрулем, доки вони не підступили ближче до озера. Тоді він збочив і попрямував до місця, де ховав палицю, потому витяг її з-під коріння бузини. Кинувши її в укриття берега, він сів поруч і провів лапами по подряпинах.

Голоси Прадавніх кішок були слабкими й далекими.

— Скеле… — пробурмотів Сойкопер. — Ти був біля Місячного Ставу минулої ночі? Ти знаєш, що діється в Темному Лісі?

— Так, я знаю. — У вухах Сойкопера пролунав голос, від якого він затремтів від вух до кінчика хвоста. — Але я не можу зупинити цього — і навіть якби міг, я цього не зробив би. Це шторм, який має вгамуватися сам, Сойкопере.

Вуха в медикота здригнулися від збентеження.

— Чому?

— Було забагато брехні, — відповів Скеля. — Кланам завдано занадто багато болю. Коли коти помстяться, то найдавніші образи будуть залагоджені.

Сойкопер повернув голову на звук голосу й побачив туманний обрис Прадавнього кота з безшерстим тілом і виряченими незрячими очима.

— Ти знав? — запитав він. — Про Листоплесу і Воронокрила?

Скеля зітхнув, і вуса Сойкопера заворушилися.

— Так, я знав.

Сойкопер схопився на лапи.

— Тоді чому ти не сказав мені? Хіба ти не знаєш, скільки болю ми пережили?

— Тобі зарано було це знати, Сойкопере. — Голос Прадавнього кота був спокійним і діловим. — Тебе треба було виховати як кота Громового Клану, і щоб тебе навчила знахарства твоя мати Листоплеса. Бо це була твоя доля, Сойкопере.

— Це не та доля, якої я жадав! — огризнувся кіт.

— Тобі не було місця в Кланах, адже ти від народження напівкровка, — вів далі Скеля, пустивши слова Сойкопера позавіч. — Але ж не можна було, щоб тебе відкинув Клан тільки тому, що твоя мати порушила Вояцький правильник і лад медикотів.

Сойкопер витріщився на нього, не йнявши віри власним вухам.

— Отже, ти збрехав, і решта котів збрехала заради пророцтва? — Гнів наростав у ньому, поки він не розлютився дужче, ніж будь-коли в житті. Він сильно вп’явся кігтями в землю, щоб не видерти Скелі очі. — Як ти думаєш, воно того варте? Варте? Я думав, що ти мій друг!

Скеля повільно похитав головою.

— Я не друг котам. Я забагато знаю для дружби. Радій, що ти ніколи не будеш обтяжений знаннями, якими володію я. Моє прокляття полягає в тому, щоб жити вічно, знаючи, що було й що буде, і не мати сили щось змінити.

Його силует почав бліднути. Коли він зник, Сойкоперова лють спалахнула з новою силою. Він обмацав землю, поки не знайшов гострий камінь. Тоді схопив палицю, поклав її на камінь і вдарив передніми лапами об кінець. Він почув, як зламалася палиця, й уламки встромилися йому в лапи. Рок і Прадавні Клани теж зрадили його. Невже жоден кіт ніколи не говорив правду?

У той самий удар серця грім прогурчав над його головою, прокотившись по небу. Дощ капав на дно озера. Сойкопер присів під берегом, широко розтиснувши щелепи в беззвучному зойку, і затиснув лапами вуха.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Коли хвиля повені понесла Голуболапку за течією, кішка впилася кігтями в гілку. Навколо вона чула виття переляканих котів, але не бачила нічого, окрім бурхливої темної води та верхівок дерев, які проносилися повз. Її шкура промокла, вона тремтіла від холоду й була настрахана більше, ніж будь-коли в житті.

— Тримайся! — голос Левожара пробився до неї через хаос бурі.

— Де ти? — щосили закричала Голуболапка, але відповіді не було.

Хвиля ринула на неї, наповнивши рот і ніс водою. Встигнувши вчепитися за гілку, Голуболапка змусила себе підвести голову на поверхню, сплескуючи й кашляючи, намагаючись дихати. Яскраве жовте світло спалахнуло в її очах, і кішка зрозуміла, що її несе повз гнізда Двоногів. «Сподіваюся, кицюні повернуться додому безпечно», — майнуло в голові.

Щось темне майоріло перед нею — то були гілки навислого дерева, які опускалися вниз і тягнулися під хвилею води. Голуболапка несамовито борсалася, намагаючись ухилитися від них, але паводкова вода загнала її просто в середину гілок. Коли її проносило повз, ці гілки чіплялися за хутро та мало не змили її з колоди, на якій вона пливла.

Кішка хапалася за гілку дедалі дужче, аж поки їй не здалося, що зараз вона повириває собі кігті. Раптом Голуболапку знову рвонуло у відкриту воду. Повз неї з лементом промайнув жмут смугастого хутра, темного від води. «Тигросерд!» — упізнала вона.

Кліпнувши, щоб скинути воду з очей, Голуболапка із жахом спостерігала, як молодий вояк Тіньового Клану зник під поверхнею.

— Зоряний Клане, ні! — зойкнула вона.

Глибоко вдихнувши, вона відпустила гілку й кинулася за котом. Пригадуючи, як Брижохвіст і Хутропелюстка купалися в заводі за греблею, вона намагалася копіювати їхні рухи. Утім було складно. Її промокла шерсть була важкою, а ноги боліли від утоми. Голуболапка постійно вдарялася об плаваючі гілки, які штовхали її під воду, а коли знову виринала, хвилі забивали водою її очі.

Голуболапка майже втратила надію коли-небудь знайти свого товариша, аж раптом знов побачила Тигросерда, який винирнув на відстані лисячого хвоста від неї, а потім майже одразу зник. Вона попливла до нього, а потім пірнула.

Вода й угорі була темною — там на її поверхні мерехтіли лише поривчасті відблиски місячного світла. А тут, унизу, Голуболапка взагалі почувалася такою сліпою, як Сойкопер. Вона відіслала на глибину свої відчуття, щоб знайти Тигросерда, і штовхалася крізь каламуть, аж поки її лапи не торкнулися його шкури.

«Він не рухається! — ахнула вона, — Я запізнилася?»

Схопивши зубами кота за хутро, Голуболапка гребла вгору. Коли її голова пробилася на поверхню, повз неї проскочила гілка, і вона обхопила її передніми лапами. Тигросердова вага тягнула її назад, але Голуболапка не відпускала кота. У ній промайнуло полегшення, коли вона помітила Хутропелюстку, яка сильними гребками пливла до неї.

— Смерть Брижохвоста не стане марною, — прошипіла крізь зуби кішка Річкового Клану. — Зоряний Клан більше не візьме від нас вояків.

Вона схопила Тигросерда за шию, звільнивши Голуболапку від його ваги. Голуболапка змогла піднятися трохи вище над водою і побачила плаский шматок деревини, який до них несла течія. Плутаючись у потоці, вона зуміла схопити його й штовхнути до Хутропелюстки.

Разом кішки витягли Тигросерда на пласку деревину й присіли біля нього, чіпляючись кігтями, поки вода несла їх повз смугу зеленої трави на краю території Двоногів і далі.

Голуболапка збагнула, що бачить ясніше. Залите дощем небо сіріло від перших світанкових заграв. Вода тепер була спокійніша, вона все ще виходила з берегів струмка, але перша жахлива хвиля вщухла. Озирнувшись, Голуболапка помітила розкидані по поверхні гілки, а тут і там гойдалися вгору-вниз котячі голови.

— Так! — вигукнула вона, простягаючи хвіст, щоб торкнутися плеча Хутропелюстки. — Ось Жабоніг! І Левожар! А там Білохвістка й Шевловуса, що тримаються за одну гілку.

— Слава Зоряному Клану, — прохрипіла Хутропелюстка. — Вони всі врятувалися!

Поки вона говорила, Тигросерд почав бити хвостом і борсатися, небезпечно нахиливши шматок деревини так, що на них хлинула вода.

— Лежи спокійно, — сказала йому Голуболапка. — Ти в безпеці. І ми скоро будемо вдома.

Нарешті течія сповільнилася настільки, що коти покинули гілки, за які трималися, і пробралися мілиною на тверду землю. Усі семеро збилися в купу, важко дихаючи і спостерігаючи, як паводкова вода поступово вимивається між берегами струмка.

Дощ іще невпинно лив, але Голуболапка цього майже не помічала. Вона була мокрішою, ніж будь-коли, і наковталася стільки води, аж навіть уявити не могла, що колись знову відчуватиме спрагу. Глибоко вдихнувши, вона прислухалася до води, яка скупчувалася, збиралася й хлюпала крізь ліси, через територію Тіньового Клану й нарешті спускалася вниз до озера, де бриніла над висохлим мулом і камінням, посилаючи брижі в кожну щілину та западину, розливаючись сріблястими цівками по пересохлій поверхні.

«Ми зробили це, — подумала вона. — Ми повернули воду в озеро».

Тигросерд лежав на землі та відчайдушно кашляв, з його рота вихлюпувалася вода, а Хутропелюстка терла його спину.

— З ним усе буде гаразд? — стурбовано запитала Голуболапка.

— З ним усе буде добре, — запевнила її Хутропелюстка. — Ми так робимо в Річковому Клані, якщо кошенята падають в озеро, ще не навчившись плавати. Майже завжди допомагає.

Тигросерд викашляв іще води, а потім повернув голову й тупо глянув на Голуболапку.

— Дякую, — прохрипів він.

Коли вояк настільки зміцнів, що зміг піднятися на хиткі лапи, усі коти зібралися й стали в коло, похиливши голови.

— Зоряний Клане, дякуємо, — нявкнула Білохвістка. — Ви допомогли нам зруйнувати греблю та захистили нас під час повені. Просимо вшанувати Брижохвоста, вояка, який ніколи не повернеться додому.

Голуболапка підвела голову й перехопила погляд Левожара. Їй було цікаво, чи він думає те, що й вона.

«Зоряний Клан нас не рятував. Це ми врятували Клани».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 25

Денне світло яскравішало, коли коти поверталися через ліс берегом струмка. Скрізь валялися гілки, розкидані бурею, і воякам доводилося перебиратися через них або пролазити під ними, аж поки Голуболапка не відчула, ніби лапи більше негодні ступити й кроку.

«Я так хотіла б повернутися у своє гніздечко, — мрійливо подумала вона. — Спала б цілу повню!»

Дощ потроху почав ущухати, хоча й не припинився цілком, але вітер розірвав сіру хмару на смуги, тож з’явилися клаптики блакитного неба. Під захистом дерев шерсть котів стала сохнути неохайними клубками.

— Як повернуся, то вичепурю себе, як ніколи не чепурила, — буркнула Білохвістка. — Моя шкура за все життя не була такою брудною, як зараз.

Раптом Жабоніг зупинився, підвів голову й розчепірив шелепи, щоб скуштувати повітря.

— Я відчуваю запахові мітки Тіньового Клану! — оголосив він.

Сила ніби повернулася до лап Голуболапки, та й усі коти поквапилися. Незабаром вони перетнули кордон.

— Я ніколи не думав, що настане день, коли буду радий опинитися на території Тіньового Клану, — пробурмотів Левожар Голуболапці.

Вона кивнула. «Ця подорож назавжди змінила наше уявлення про інші Клани», — подумала вона.

Через кілька ударів серця вона відчула запах котів Тіньового Клану, що наближалися, і невдовзі ті з’явилися з-за дерев — то був патруль на чолі з Вохрошубкою, разом із якою ішли її новак Шпаколап та вояки Совокіготь і Багроверб.

— Жабоногу! Тигросерде! — вигукнула Вохрошубка, яка мчала вперед крізь дощ.

Вона привіталася носами із Жабоногом і глибоко занурила морду в шерсть Тигросерда, прошепотівши:

— Ти живий!

Голуболапка аж затремтіла, коли вона уявила, якою була б ця зустріч, якби не повернувся син Вохрошубки Тигросерд.

— Це просто чудово! — Вохрошубка відійшла, щоб подивитися на решту котів. — Ви повернули воду! Шпаколапе, біжи назад і негайно повідом Чорнозора.

Її новак помчав лісом, лапами ковзаючи по хвої та збуджено махаючи хвостом.

— Ходімо, — запросила Вохрошубка. — Ви повинні піти до нашого табору й розповісти нам усе.

Голуболапка перезирнулася з Левожаром, їй хотілося бути вдома, в кам’яній улоговині, але водночас не хотілося прощатися з рештою патруля.

Білохвістка й Шевловуса якусь мить шепотілися між собою, тоді Білохвістка кивнула.

— Ми будемо раді завітати до вас, — нявкнула вона.

Левожар теж погодився, і хоча Хутропелюстка здавалася неохочою, вона теж пішла слідом за іншими у супроводі Вохрошубки та її патруля.

Голуболапка почула лемент схвильованих котів задовго до того, як вони дійшли до табору. Крізь дерева побачила підйом до лінії кущів, біля яких стояв Чорнозір, оточений своїми вояками. Навколо з кущів вилазило дедалі більше котів.

— Ласкаво просимо до нашого табору! — покликав Чорнозір, поманивши їх хвостом. — Відпочиньте й візьміть собі свіжини з кагату.

— Хто ти і що зробив із Чорнозором? — іронічно прошепотів Левожар на вухо Голуболапці, поки вони рухалися підйомом.

Жаролап і Світолапка, брат і сестра Тигросерда, кинулися привітатися з ним носами.

— Я щойно спускалася до озера! — схвильовано оголосила Світолапка. — Вода знов туди тече.

— Потрібен час, щоб йому наповнитися, — додав Жаролап, потершись мордою об плече брата. — Але Клани врятовано, і ти це зробив!

— Ми всі зробили це разом, — поправив його Тигросерд.

Голуболапка почувалася дивно, коли її так вітали, тим паче коти Тіньового Клану, які завжди в минулому були дуже потайними та підозрілими. Крім того, вона не вважала, що заслуговує на таку похвалу. «Брижохвоста ми втратили, а греблю майже не зруйнували, — сумно думала вона. — І ми не спромоглися зробити це самотужки — нам знадобилася поміч кицюнь і самітника».

— Заходьте в табір, — повторив своє запрошення Чорнозір, ступаючи назустріч котам.

Хутропелюстка опустила голову.

— Дякую, Чорнозоре, але ні. Я втратила свого побратима, тож мушу повернутися до Річкового Клану й розповісти всім, як він загинув.

— Ми підемо з тобою, — відразу запропонував Левожар.

Білохвістка і Шевловуса кивнули на знак згоди.

Хутропелюстка високо підвела голову.

— Дякую, але я піду сама.

Не чекаючи відповіді, вона ще раз схилила голову спочатку перед Чорнозором, потім перед товаришами з патруля й пішла геть. Голуболапка спостерігала за нею, поки вона не зникла між деревами.

— Нам теж час іти, — сказав Левожар Чорнозорові. — Білохвістко, ви з Шевловусою підете назад із нами?

— Так, підемо, — відповіла Білохвістка. — Чорнозоре, дякую, що запросив нас у свій табір, але нам час повертатися до наших Кланів.

Жаль пройняв Голуболапку, коли вона повернулася, щоб попрощатися з Жабоногом і Тигросердом. Вони здавалися якимись іншими тепер, коли повернулися до побратимів. Їх запах уже загострився, став менш звичним, а вирази було важче прочитати. Тепер вони стали знов… котами Тіньового Клану. «Коли ми подорожували разом, ми всі були одним Кланом», — сумно подумала вона.

Жабоніг, що стояв біля Вохрошубки, з гідністю кивнув Левожарові та іншим.

— Я пишаюся тим, що подорожував із вами, — нявкнув він. — І ще більше пишаюся, що ми здійснили те, що планували.

Для Голуболапки це прозвучало як якісь формальні слова, на штиб тих, що проголошує на Зборищі провідник. Вона вже не вперше замислилася про те, а що ж насправді відчуває Жабоніг і чи справді його відданість коли-небудь поширювалася за межі власного Клану. Чи поширювалася вона на котів, які подорожували з ним?

Скоса зиркнувши на побратимів, Тигросерд підскочив до Голуболапки й потерся об неї мордою.

— Я сумуватиму за тобою, — прошепотів він. — Я побачу тебе на Зборищах, чи не так?

Тільки-но Голуболапка встигла відповісти: «Так, я теж за тобою сумуватиму», — як Жабоніг помахом голови покликав молодшого вояка. Тигросерд відскочив до своїх побратимів.

— Відпрацьовуй далі той бойовий рух, який я тобі показала, — нагадала йому Шевловуса. — Я полатаю тобі боки, коли зустрінемося наступного разу.

Тигросерд востаннє помахав хвостом, коли коти Громового та Вітряного Кланів розвернулися й попрямували назад через мокрі сосни до струмка. Слідом за Левожаром вони мовчки йшли берегом, далі тримаючись сторони Тіньового Клану, аж поки не дійшли до озера.

Голуболапка навряд чи очікувала побачити озеро повнісіньким, як уві сні, але воно взагалі ще було майже порожнім — край води був ще далеко за мулом. Водночас струмок уже встиг розлитися по його сухому каменистому дні. «Гадаю, ніхто з нас надалі не буде проти намочити лапи», — розмірковувала Голуболапка, коли вони похлюпали по воді вздовж території Громового Клану.

Дійшовши до місця, де їм потрібно було збочити в ліс, щоб попрямувати до кам’яної улоговини, Голуболапка з Левожаром попрощалися з кішками Вітряного Клану.

«Це справді кінець, — сумно подумала Голуболапка. — Ми більше не патрульні. Просто коти з різних Кланів».

— До побачення, — нявкнула Білохвістка, і її очі були сповнені жалю, ніби вона теж сумувала, що їхня подорож добігла кінця. — Нехай Зоряний Клан освітлює вам шлях.

— І вам, — відповів Левожар.

Вони з Голуболапкою кілька секунд стояли поруч, дивлячись, як двійко кішок Вітряного Клану втомлено подалися берегом озера. Тоді коти Громового Клану видерлися на берег і попрямували до мокрих дерев. Не встигли вони ступити й кількох кроків, як Голуболапка почула позаду них зойк і помітила Піскошторму, яка мчала по дні озера, а за нею — Лисостриба, Кригохмару та Жабокрока. Усі четверо котів несли в щелепах пучки розмоченого моху.

— Гей, це ж Левожар і Голуболапка! — вигукнув Лисостриб, впускаючи свій мох і прискорюючись, щоб обігнати Піскошторму й першим добігти до побратимів. — Ви повернулися! Ви повернули воду!

Кригохмара мчала разом із братом.

— Що сталося? — промимрила вона ротом, повним моху. — Ви знайшли тварин?

— Це було страшно? — запитав Жабокрок із сяйливими очима, коли добіг і став поряд з іншими.

— Дайте їм спокій, — пронявкала Піскошторма. — Ще буде вдосталь часу, щоб почути їхню історію в улоговині. Лисострибе, біжи вперед і скажи Вогнезорові, що вони повернулися.

Лисостриб, радісно махаючи хвостом, промайнув між деревами, а Левожар і Голуболапка пішли повільніше в супроводі водного патруля. Скоро терновий пліт на вході в улоговину з’явився у видноколі, і коти Клану пішли через терновий тунель.

«Як паводкова вода, що прориває греблю», — подумала Голуболапка.

Тернолапка, Цвітолапка та Джмільолап бігли вистрибцем першими, азартно штовхаючи одне одного. Старші вояки із сяйними очима йшли слідом повільніше, підійнявши хвости. Вийшла Маколеда, повільна через кошенят у животі. Її супроводжували Папоротехмарка та Маргаритка. З’явилися навіть старійшини: Мишошубка вела сліпого Довгохвоста, поклавши йому хвіст на плечі, а позаду шкандибав Мурко.

Коли Вогнезір пробивався крізь терен, інші коти розступилися, щоб дати йому дорогу. Провідник Громового Клану йшов, поки не опинився перед Левожаром і Голуболапкою, а тоді торкнувся плеча кожного з них кінчиком хвоста.

— Вітаю, — нявкнув він, а його зелені очі яскрили гордістю. — Ви врятували життя всіх Кланів.

Жестом хвоста він запросив Левожара й Голуболапку пройти в табір попереду нього. Решта Клану йшла позаду. Хмарохвіст витягнув величезного кролика з кагату свіжини й поклав його до Левожарових лап.

— Ось, їжте, — нявкнув він. — Ви обоє, мабуть, зголодніли.

— Дякую, пізніше. — Левожар схилив голову до білого вояка. — Спершу ми повинні доповісти Вогнезорові.

Але поворухнутися було неможливо, бо навколо них тиснулося дедалі більше котів.

— Що перегородило потік?

— Чи справді то були брунатні тварини?

— Чи були у вас проблеми з Двоногами?

Намагаючись не зважати на схвильовані запитання, Голуболапка напружилася, піднявшись на кінчики лап і визираючи поверх голів котів, які її оточували.

«Ну, де ж вона?» — думала кішка.

Нарешті вона помітила Плющолапку, яка знітилася позаду натовпу, кидаючи сором’язливий погляд то на сестру, то на свої лапи. Голуболапка плечем розпихавши котів, пробралася крізь натовп і побігла до сестри.

— Плющолапко! — нявкнула вона. — Я так скучила за тобою!

Плющолапка подивилася на неї сумними очима.

— Я боялася, що ти геть не сумуватимеш! — зізналася вона.

— Не будь мишомізкою, — ласкаво пробурмотіла Голуболапка. — Ми ж найкращі подруги, чи не так? Я думала про тебе весь час!

«Ну, принаймні багато часу», — подумки поправила вона себе.

— Гей, Голуболапко!

Почувши голос наставника, Голуболапка обернулася. Левожар стояв із Вогнезором і Ожинокігтем біля підніжжя валунів.

— Ми маємо відзвітувати, — покликав він. — Вогнезір хоче, щоб ми розповіли всьому Кланові, що сталося.

— Уже йду, — відповіла Голуболапка.

Підійшовши до нього, вона побачила, як погляд Левожара перемістився й зосередився на чомусь позаду неї.

— Сойкопер, — нявкнув він, кивнувши за її спину.

Озирнувшись, Голуболапка побачила Сойкопера, що наближався з боку свого кубла. Вона проковтнула вражений видих: медикіт здавався на кілька років старшим, аніж тоді, коли вони з Левожаром покинули табір. Його очі були залякані, тіло мало виснажений вигляд, немов у старійшини, а на боці був свіжий шрам. Він спроквола переставляв лапи, ніби не був упевнений, що ноги його витримають.

— Ласкаво просимо додому, — прохрипів він.

— Дякую, Сойкопере. — Голуболапка не могла відвести від нього очей.

«Що ж мало статися, поки нас не було, щоб він став таким?» — думала вона.

Озирнувшись на Левожара, Голуболапка побачила, що виховник так само збентежений, як і вона. Кішка пішла за Сойкопером, коли той прямував до провідника Клану та решти котів, швидко поглянувши через плече на Плющолапку.

— Я скоро повернуся, — пообіцяла вона.

* * *

— Дуже погана новина про Брижохвоста, — нявкнув Вогнезір, коли Левожар і Голуболапка закінчили свій звіт. — У спільній справі ми всі побратими. Ми втратили відважного вояка.

Весь Клан мовчки схилив голови.

Першим тишу порушив Косариконіг:

— Я правильно зрозумів, що ви звернулися по допомогу до кицюнь?

— А ви билися із цими… як ви їх назвали, бобрами? — нявкнув Порохошуб. — Вам доведеться навчити нас правильних бойових прийомів, якщо вони прийдуть сюди.

— Краще нехай не сунуться, а то я їм дам гарту, — буркнув Мурко.

Вогнезір підійняв хвіст, закликаючи до тиші.

— Поки що досить, — нявкнув він. — Ви потім ще матимете багато часу, щоб поговорити з Левожаром і Голуболапкою. Нехай спочатку поїдять і відпочинуть.

Левожар відійшов до кагату свіжини, де разом із Сойкопером та кількома іншими вояками жадібно накинувся на свіжого кролика, що його вполював Хмарохвіст. Хоча Голуболапка не пам’ятала, коли востаннє їла, проте почувалася надто виснаженою, щоб приєднатися до них. Кішка, хитаючись, перетнула галявину й проштовхнулася крізь папороть до кубла новаків.

За нею увійшла Тернолапка та вказала хвостом на гніздо Голуболапки.

— Ми зробили твоє гніздечко особливо комфортним, — гордо нявкнула вона.

Голуболапка побачила, що її гніздо вистелене м’яким сірим пір’ям.

— Дякую, — промуркотіла вона, зігріта дружбою старших новаків. — Воно просто чудове. Мабуть, вам на це знадобилося багато років, — пожартувала вона.

— Ти заслуговуєш на це! — додав Джмільолап, просовуючи голову у вхід.

— Так, ти героїня! — пронявчала Цвітолапка, яка з’явилася біля нього. — Клани ніколи не забудуть, що ви зробили.

Троє новаків залишили Голуболапку саму, давши їй можливість зручно розташуватися й відпочити. Було дивно знову згорнутися у власному гнізді. «Тепер, коли я повернулася, я просто звичайна новачка, чи не так? — сонно розмірковувала вона. — Хіба я не повинна зараз бути в якомусь патрулі чи деінде?»

Її гніздо ще ніколи не було таким теплим і затишним, але Голуболапка далі крутилася серед пуху, негодна заснути.

«Що ж мені таке? — дивувалася вона. — Адже я так втомилася, що з мене просто шкура падає!»

Вона розплющила очі, почувши шелест, і побачила, що то Плющолапка просунула голову крізь папороть.

— Я думала, ти спиш, — нявкнула вона.

— Не можу, — зізналася Голуболапка. — Я почуваюся так, ніби мені під шкуру насипали мурах.

— Не хочеш прогулятися?

«Можливо, мені потрібно ще більше втомитися, щоб заснути», — подумала Голуболапка. Вона вилізла з гнізда й пішла за сестрою через терновий пліт у ліс. То було краще, ніж мучитися від безсоння наодинці зі своїми думками. Лапи її самі повели до озера та води, яку вона звільнила. Сонце вже сіло, ліс був оповитий сутінками. Дощ припинився і вітер ущухнув, повітря було вологим і свіжим, воно приємно ворушило її хутро. Трава під її лапами була вже пишною та соковитою.

Посуха минула. Клани житимуть! Голуболапка мовчала, тільки здивовано кліпала очима. «Я зробила це, — раптом зрозуміла вона. — Якби не мій дар, Клани досі вмирали б від спраги». Гордість затопила її, як та вивільнена вода, що хлинула в озеро. «Можливо, це не так уже й погано — мати такі здібності, якщо я зможу використати їх, щоб допомогти своєму Кланові», — вирішила вона.

Дійшовши до озера, обидві кішки зіскочили з берега й стали на самий край мулу, дивлячись на далекі брижі води.

— Мені здається, чи вода підійшла ще ближче? — прошепотіла Голуболапка.

— Я думаю, що так, — відповіла Плющолапка. Вона схвильовано підстрибнула. — Не можу дочекатися, щоб побачити, як це буде: коли озеро справді повне, а вода аж тут.

Голуболапка ступила була вперед, але зупинилася, бо щось гостре вп’ялося їй у подушечку лапи.

— Ой! Я на щось наступила.

Глянувши вниз, вона побачила дві частини подряпаної палиці, зламані кінці якої розкололися. Роздратовано змахнувши хвостом, вона відсунула дерев’яні уламки й оглянула свою лапу.

— З тобою все гаразд? — нявкнула Плющолапка.

— Так, гаразд. — Голуболапка провела язиком по подушечці. — Шкіра навіть не проколота.

Вона знову стояла біля сестри, їхні шкури торкалися одна одної. Плющолапка обкрутила свій хвіст навколо Голуболапкиного, тихо муркочучи.

— Я дуже рада, що ти повернулася, Голуболапко.

— Я теж. — Голуболапка ткнулася мордою в м’яку шкуру сестри. — Я ніколи більше не залишу тебе, — пообіцяла вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 26

— Що відбувається? — Бубконіс просунув голову до ясел. — Чому кошенята ще не народилися?

Сойкопер зупинився, ніжно поклавши лапу на живіт Маколеди, і роздратовано зітхнув.

— Бо ще не час, Бубконосе, — нявкнув він, змушуючи себе говорити спокійно. — Тобі не треба хвилюватися.

Медикіт відчував потужні хвилі переймів, які проходили по тілу Маколеди. Молода кішка лежала на боці на м’якому моху ясел. Маргаритка сиділа біля її голови, облизуючи вуха, а Папоротехмарка заспокійливо гладила її лапи.

— Бубконосе, чому б тобі не піти піймати землерийку чи ще щось? — запропонувала Маргаритка. — У нас усе чудово.

— Тоді чому це триває так довго? — запитав Бубконіс.

Сойкопер завів очі під лоба. Коли Маргаритка вперше викликала Бубконоса до ясел, той наполіг на тому, щоб залишитися там зі своєю подругою. Але від нього був сам лише клопіт: він знай заважав та ставив під сумнів усе, що робив медикіт, і Сойкопер урешті-решт виставив його надвір. Але Сойкопера майже так само дратувало, що Бубконіс вештався сюди й туди, а кожні кілька ударів серця просовував голову, щоб ставити дурні запитання.

«Можна подумати, що жодна королева ніколи раніше не народжувала кошенят!» — роздратовано подумав медикіт.

Бубконіс відійшов, і Сойкопер знову почув його нервові кроки вперед і назад. За яслами над кам’яною улоговиною лежала ніч, легкий вітерець ворушив дерева, а в повітрі відчувався запах листя. За дві ночі до цього Сойкопер вирушив до Місячного Ставу, щоб зустрітися з іншими медикотами. Він сподівався дізнатися більше про попередження Жовтоіклої, але ніхто з решти медикотів нічого не сказав про повідомлення від Зоряного Клану чи про сни від Темного Лісу. Коли Сойкопер влаштувався спати біля озера, він виявив, що йде через освітлену сонцем територію Зоряного Клану, але зоряні вояки не відповіли йому.

Бурчання Маколеди відволікло Сойкопера від цих думок, і ще одна потужна хвиля пройшла по її животі.

— Це буде недовго, — пообіцяв він.

Маргаритка перестала облизувати Маколеду, а натомість напоїла її з грудки розмоченого моху, і кішка розслабилася, протяжно зітхнувши.

— Жоден кіт не казав мені, що це буде так важко, — пробурмотіла вона.

— Що сталося? Я щось почув! Вони вже тут?

Бубконіс знову просунув голову й плечі в ясла.

— Бубконосе, ти все світло нам затуляєш, — м’яко зауважила Папоротехмарка. — Це дійсно не допомагає.

— Знаєш, це взагалі мої кошенята, — запротестував Бубконіс.

— Так, і мої теж! — несподівано різко нявкнула Маколеда. — Слово честі, Бубконосе, зі мною все гаразд.

У цей момент Сойкопер почув братів голос, що кликав ззовні:

— Чи можу я чимось зарадити?

— Так, — відповів Сойкопер. — Тримай Бубконоса подалі від мого хутра!

Бубконіс відсахнувся, ображено пирхнувши, і Сойкопер почув, як Левожар тихо розмовляє з ним. Знову залунали кроки, але цього разу було чутно кроки двох котів, і вони відходили щодалі від ясел.

— Нарешті, — нявкнув Сойкопер. — Тепер ми можемо народити.

Маколеда, намагаючись випустити на світ своїх кошенят, щось буркнула у відповідь.

— Я не думаю, що вони коли-небудь народяться, — нарешті прошепотіла вона, коли закінчилися перейми.

— Народяться, — спокійно сказав їй Сойкопер. — Це твої перші кошенята, до того ж великі, тому це потребує більше часу. Але вже недовго.

Кішка задихалася. Сойкопер відчув, як її живіт зсудомився, і на мох вискочило кошеня.

— О, подивіться! — радісно вигукнула Папоротехмарка. — Котик! І він прекрасний, Маколедо.

Маколеда хрипко нявкнула на знак підтвердження, аж тут її охопила ще одна хвиля переймів. Сойкопер обережно помацав її живіт.

— Готується ще один, — сказав він їй.

«Вона втомлюється, — подумав медикіт. — Нумо, кошеня, рухайся. Твоїй мамі потрібно відпочити».

Маргаритка дала Маколеді ще попити, а Папоротехмарка, схилившись над нею, підбадьорливо нявкала. Але Маколеда ледь була при пам’яті, коли друге кошенятко — маленька кішечка — вислизнула до свого брата.

— О, вони просто прекрасні! — прошепотіла Маргаритка. Разом із Папоротехмаркою вони нахилили голови, щоб облизати новонароджених кошенят. — Дивись, Маколедо. Хіба вони не милі?

Маколеда виснажено пробурмотіла й підтягнула двійко кошенят до свого живота. Сойкопер чув їхній тоненький писк, який ущух, заледве кошенята стали смоктати.

— Ми впоралися, — із задоволенням констатував він. — Ось, Маколедо, з’їж ці листочки огірочника. З ними молоко краще прибуватиме.

Слухаючи, як новоспечена мама злизує трави, Сойкопер раптом відчув, що в яслах стало тісніше.

— Гаразд, Бубконосе, можеш підійти познайомитися зі своїми кошенятами, — нявкнув він.

Він обернувся, сподіваючись вловити запах Бубконоса. Натомість усвідомив, що бачить пліт навколо ясел, переплетений вусиками ожини, щоб захистити ясла від протягів.

«Я марю?» — здивувався сліпий кіт.

Бубконоса не було й знаку, але біля стіни ясел сиділо троє інших котів. Кожна шерстинка на шкірі Сойкопера затремтіла від жаху, коли він побачив м’язисті смугасті постаті Тигрозора й Шулікокрига: один дивився на нього блискучими бурштиновими очима, другий — крижано-синіми. Третім був великий бурий кіт із загнутим хвостом. Сойкопер ніколи раніше його не бачив, але впізнав запах вояка, який напав на нього біля Місячного Ставу під час бійки з Бризошубом.

Усі троє примарних котів хижо та жадібно дивилися на новонароджених кошенят.

Сойкопер ще не отямився від заціпеніння, коли Левожар просунув голову в кубло.

— То можна Бубконосові вже зайти? — запитав він.

Потім Левожарові очі зіщулилися, і він повернув голову до трьох котів із Темного Лісу.

— Ви не заберете цих кошенят! — прошипів він.

Серце Сойкопера закалатало.

— Ти їх бачиш?

Левожар кивнув:

— Авжеж. Я бачу їх. — І він загарчав, виставивши зуби.

— Левожаре, що, заради Зоряного Клану, ти робиш? — перелякано запитала Маргаритка. — Піди поклич Бубконоса.

Почувши голос кішки, троє котів зникли, а перед очима Сойкопера знову потемніло. Коли Левожар вийшов, медикіт присів, тремтячи, і змусив себе повернутися до кошенят. Звук бадьорого плямкання заспокоїв його, і він зумів опанувати себе, коли Бубконіс зайшов у ясла.

Молодий вояк тремтів від хвилювання.

— Оце так! Син і дочка! — вигукнув він і притиснувся до Маколеди, облизуючи її мордочку. — Ти така розумна, така красива, — повторював він. — Наші кошенята стануть найкращими в Клані!

Слухаючи це, Сойкопер відчув, як його охоплює запах Медозели, і до його вух долинуло слабке мурчання.

«Дякую тобі», — подумки сказав він Зоряній кішці.

Голова Сойкопера досі туманіла, і він вислизнув на галявину. Левожар чекав на нього.

— Ти знаєш, хто цей третій кіт? — запитав він.

Сойкопер похитав головою.

— Я не знаю його імені, але я зустрічав його раніше. Він напав на мене біля Місячного Ставу, коли я бився проти Бризошуба.

— Що? — жахнувся Левожар, і його кігті зашкрябали по землі галявини.

Брат коротко розповів йому, що сталося, коли він пішов слідом за Маколедою до Місячного Ставу.

— Бризошуб, здається, хоче помститися кожному котові Громового Клану, — закінчив він, — через те, що зробили Листоплеса та Воронокрил.

— Я це можу зрозуміти… певною мірою, — нявкнув Левожар. — Але де взявся інший кіт?

— Жовтоікла говорила зі мною уві сні, — сказав Сойкопер братові. — Здається, вона знає цього кота — він родом із Темного Лісу, як Тигрозір і Шулікокриг, але вона не сказала мені його імені. — Він розчаровано зітхнув. — Я не розумію, чому раптом коти з Темного Лісу з’являються серед Кланів. Невже вони хочуть уплутуватися в нові сварки?

«Але ж саме це сказав мені Скеля, — раптом згадав медикіт. — Він говорив про давні образи, за які надійде помста. Саме це він мав на увазі?»

— Сойкопере, я маю дещо тобі сказати.

Левожар вивів брата через терновий пліт у ліс та зупинився перед ним під дубом на землі, вкритій мохом. Вітер мирно гойдав над ними гілля.

— Маю зізнатися, — повів Левожар.

Сойкопер, роззявивши рота від жаху, слухав, як Левожар розповідав йому, що Тигрозір відвідував його вночі, а ще мстивий кіт вчив його битися краще й сильніше за побратимів. Не заради свого Клану, а щоб задовольнити жагу Тигрозорової влади.

— Чому ти не розповів мені? — прохрипів Сойкопер, коли той закінчив.

— Бо я думав, що це моя доля, — відповів Левожар. — Тигрозір сказав мені, що він мій дід, але сам увесь час знав, що це не так. Отже, він збрехав, щоб залучити мене на свій бік, як одного зі своїх вояків для битви між Кланами.

— Щось наближається, — прошепотів Сойкопер. — Наближається битва між Зоряним Кланом і Темним Лісом, і кожному воякові доведеться стати до бою. — Крижаний страх підіймав кожну шерстинку на його шкірі. — То троє котів приходили сьогодні ввечері на випадок, якщо одне з кошенят Маколеди загине, щоб віднести його до Темного Лісу?

— Їм не потрібні мертві кошенята, — нявкнув Левожар. — Вони можуть відвідувати живих, як відвідали мене. — Він вагався. — Я… я думаю, вони вже тренують Тигросерда. У битві з бобрами я бачив, як він використовував бойовий прийом, якого мене навчив Тигрозір.

Думки Сойкопера знову повернулися до Місячного Ставу, і він згадав, як Бризошуб, здавалося, зовсім не здивувався, що б’ється разом із темним вояком.

— Вони схилили на свій бік і Бризошуба, — зрозумів медикіт. — Живлячи його ненависть до нас і жагу помсти. Але як? Пращури-вояки ніколи раніше не могли доторкнутися до світу живих.

— Вони можуть. — Тон Левожара був серйозним. — Коли я тренувався уві сні з Тигрозором, уранці я прокидався зі справжніми травмами.

Сойкопер відчув, як брат поклав кінчик свого хвоста йому на плече.

— Вони прориваються сюди! — проричав Левожар. — І коли настане та битва, вона буде справжньою!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.