Erin Hunter

WARRIORS

Bluestar’s Prophecy

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Пророцтво Синьозірки

Спеціальне видання

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2020

© Working Partners Limited, 2008

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., дизайн, 2020

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7670-36-9

Анотація

Напруга між Кланами лісових котів зростає. Громові вояки мусять довести свою силу, щоб зберегти територію і здобич від зазіхань зголоднілих сусідів. У ці непрості часи у Клані народжується кішечка Синютка. Зореклан пророчить їй велике майбутнє: вона стане сильною, як вогонь, і проведе Громових котів крізь найтемніші часи. Та перш ніж сповниться пророцтво, Синютка має пройти власний шлях випробувань, сповнений болісних втрат, сумнівів і складних рішень. І навіть коли зрештою засяє велич могутньої провідниці Синьозірки, ці темні таємниці минулого не залишатимуть її у спокої до останнього дня.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Синьозірка різко зупинилася на вершині звору, сморід собак вдарив їй у горло. Папороть унизу затрусилася — балкою бігли темні постаті. Руде хутро Вогнесерда спалахнуло вогником у зеленому підліску. Він тримався на віддалі від зграї, проте вожак відірвався і вже наздоганяв Громового воєводу.

Ні! Не він! Ти не матимеш його за здобич!

Синьозірка помчала вниз. Хапаючи ротом повітря й відчуваючи, як горять усі м’язи, вона петляла поміж деревами, послизаючись на вкритій листям лісовій долівці. Кішка побігла через зарості папороті наосліп, пагони хльоскали їй по обличчю. До звору було вже недалеко. Вона чула, як річка стугонить між прямовисними сірими стінами. Чи вдасться-таки Вогнесердові заманити собак за край? Що, як вожак упіймає його до того?

Синьозірка вискочила з орляка й загальмувала на галявині біля краю скелі. Її лапи послизалися, листя розсипалося навколо.

О Зореклане, ні!

У блискучих зубах велетенського пса висів Вогнесерд. Громовий воєвода, намагаючись виборсатися, шипів від злості. Псисько потрусив ним, переможно блимаючи очима, проте його незграбні лапи небезпечно сповзали все ближче до краю урвища.

— Я не дозволю вам зруйнувати мій Клан! — прогарчала Синьозірка. Вона кинулася на Вогнесердового кривдника, націлившись головою йому в бік.

Собака впустив Вогнесерда і здивовано розвернувся.

Синьозірка присіла й випустила кігті. У її вухах шуміла кров, але страху не було. Вона вже багато повень не почувалася настільки живою. Провідниця кинулася прямо собаці на морду, проте зачепила кігтями лише повітря. Пес вислизав від неї! Земля під його задніми лапами кришилася. Шматки каміння падали з крутого урвища, собака намагався зачепитися за щось, але листя вислизало з-під його тупих пазурів. Стегна тягнули вожака вниз.

Зграя гарчала все ближче.

— Синьозірко! — крикнув Вогнесерд.

Проте Синьозірка не зводила очей з вожака зграї. Собаки вже пробиралися крізь орляк позаду неї.

Зграя була близько.

Синьозірка вчепилася кігтями у м’яку землю. Повітря раптово наповнилося кислим запахом страху. Собаки побачили урвище, і їхнє завивання перетворилося на скавуління, доки вони намагалися загальмувати. Синьозірка стояла твердо. Перший відчайдушний крик відбився луною у проваллі. Перший пес упав. Його тіло глухо вдарилося об скелю, тоді на мить запала тиша, і поміж гуркоту води внизу почувся сплеск.

Синьозірка примружила очі, все ще не зводячи погляду з вожака.

— Не треба було чіпати Громовий Клан! — прошипіла вона.

Раптом пес витягнув голову вперед і вхопив Синьозірку зубами за передню лапу. Кішка відчула, як земля вислизає з-під ніг: пес потягнув її до прірви. Навколо неї здійнявся вихор — вона падала. Річка внизу шипіла й бурлила. Синьозірка відчайдушно хапалася за холодне вогке повітря і таки визволилася із собачих щелеп за мить до того, як занурилася у воду.

Крижана вода вибила дух із її легень. Вона наосліп боролася з течією, намагаючись дістатися нагору, до повітря. Її серце стиснула паніка. У її думках лунало Гускопухове пророцтво: «Тебе згубить вода».

Густе хутро, просочене водою й обважніле, тягнуло її на дно. Річка клекотала навколо, кішка вже не розуміла, де низ і де верх. Її легені благали повітря. Від жаху тіло заціпеніло. Вона тонула у пінистих водах ущелини.

— Не здавайся! — чітко пролунав знайомий голос понад гуркотінням води.

Дубосерде?

Батько її кошенят промурмотів їй на вухо: «Це так само, як бігти лісом. Дозволь своїм лапам самим усе зробити. Підведи підборіддя. Нехай вода тебе винесе».

Дубосердів голос неначе піднімав її нагору, згладжуючи паніку, і вона відчула, як лапи почали впевнено рухатися у воді. Серце, стиснуте від болю, сповільнилося; Синьозірка насилу піднесла підборіддя, і нарешті вітер ударив їй в обличчя. Кашляючи й давлячись, вона хапнула ковток повітря.

— Ось так, добре, — прошепотів їй на вухо Дубосерд.

Його голос звучав так ніжно, так привітно. Може, треба було підкоритися течії річки, щоб та віднесла її прямо у м’якість Дубосердового хутра?

— Синьозірко, пливи! Пливи до берега! — цього разу різко нявкнув Дубосерд. — Наші кошенята чекають.

Наші кошенята! Думка про них вдарила її, немов блискавка.

Ти не можеш залишити їх, не попрощавшись.

Тілом Синьозірки заструменіла енергія, й вона знову почала боротися з течією. Якась темна постать вдарилася об неї, зануривши назад у річку, проте кішка виборсалася нагору, захлинаючись від води, що наповнила рот і горло. Тіло пса, перевертаючись, пропливло повз неї й важко подалося за течією.

Якщо пес не може перебороти цю течію, то як я зможу?

Верхівки дерев мерехтіли над головою, а річка несла Синьозірку все далі.

— Ти зможеш! — закликав її Дубосерд. Синьозірка почала плисти, але її виснажені лапи, слабкі й немічні, колихались, мов мокре листя.

Раптом чиїсь зуби вхопили її за карк. Це Дубосерд прийшов на допомогу? Синьозірка закліпала, щоби збити воду з повік, і помітила спалах помаранчевого хутра.

Вогнесерд!

Громовий воєвода міцно її тримав.

— Не опускай голову! — прогарчав він крізь зціплені зуби.

Синьозірка намагалася йому допомагати, але її хутро було таке важке, а лапи — такі слабкі, що вона не могла боротися з вагою води. Зуби Вогнесерда впивалися їй у загривок усе сильніше, вода тягнула на дно.

Тоді біля неї пропливло ще одне тіло.

Один із собак?

У її загривок вчепилися ще дві пари щелеп. Чиїсь лапи натиснули їй на боки, підштовхуючи вгору.

Синьозірка відчула навколо себе сильні й лагідні рухи котів. Невже це Зореклан відносив її до своїх угідь?

Ледь притомна, вона розуміла, що її тягнуть по воді, аж нарешті шкірою відчула гостру рінь і тверду землю під собою. Лапи й зуби витягнули її на берег і доправили до м’якої трави. У груди ніби хтось каміння наскладав, кожен подих потребував величезних зусиль. Очі пекли, нічого не було видно.

— Синьозірко?

Вона впізнала голос Мрячконіжки.

А де Каменешуб? Він також тут?

— Ми обоє тут, — чиясь сильна лапа торкнулася її боку.

Дубосерд мав рацію. Їхні кошенята чекали на неї.

Синьозірка насилу розплющила очі. Вона побачила нечітку постать Каменешуба. Його широкі плечі вирізнялися на зеленому тлі дерев. Такий схожий на батька. Мрячконіжка стояла біля нього, її мокре хутро поприлипало до шкіри.

Синьозірка відчула на щоці подих.

— Вона жива? — долинув голос її доньки.

До неї нахилився Вогнесерд.

— Синьозірко, це я, Вогнесерд. З тобою все добре. Ти в безпеці.

Синьозірка ледве його чула. Вона дивилася на своїх кошенят.

— Ви мене врятували, — промурмотіла провідниця.

— Тс-с-с. Не говори, — нявкнула Мрячконіжка.

Але я стільки маю сказати! Синьозірка потягнулася вперед.

— Я хочу вам щось сказати… Я хочу попросити пробачення за те, що віддала вас, — кішка закашлялася, і вода підступила їй до вуст, але вона змусила себе продовжити. — Дубосерд пообіцяв, що Сіротоня буде вам хорошою матір’ю.

— Вона була, — сухо нявкнув Каменешуб.

Синьозірка здригнулася.

— Я їй так винна.

Якби ж вона могла набрати повітря, щоби краще все пояснити!

— І Дубосердові за те, що так добре вас виховав.

Чому вона не сказала їм цього раніше?

— Я спостерігала за тим, як ви росли, і я бачила, скільки ви віддавали тому Клану, який вас прийняв. Якби я вирішила все по-іншому, ви б віддали всю свою силу Громовому Клану. — Вона здригнулася, хапаючи повітря. — Пробачте мені.

Синьозірка дивилася на своїх кошенят, і тієї миті, як Мрячконіжка з Каменешубом невпевнено перезирнулися, час ніби зупинився. Будь ласка, пробачте мені.

— Вона багато вистраждала за свій вчинок, — попросив за неї Вогнесерд. — Будь ласка, пробачте їй.

Припини! Їхнє прощення нічого не означатиме, якщо його доведеться витягувати з них силоміць. Вона хотіла, щоб Вогнесерд притримав язика за зубами.

Мрячконіжка нахилила голову й лизнула Синьозірці щоку.

— Ми пробачаємо тобі, Синьозірко.

— Ми тобі пробачаємо, — повторив Каменешуб.

Синьозірка примружила очі, а двоє її кошенят почали вилизувати промокле хутро матері. Це вперше вони ділилися язиками — вперше від того сніжного дня, коли вона залишила їх із Дубосердом.

Більше не потрібно чіплятися за своє останнє життя. Вогнезір запалить нове полум’я та освітить ліс замість неї. Громовий Клан у безпеці. Вона заплющила очі й поринула у запаморочливу пітьму.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

— Хіба вона вже не мала б розплющити очі?

— Тихенько, Легковіє. Їй же тільки один день. Вона розплющить очі, коли буде готова.

Синютка відчула на шкірі шорсткий мамин язик і вмостилася ближче до тепленького молочного животика Місяцеквітки.

— Сніжка розплющила очі вже сьогодні вранці, — нагадала їй Легковія. — А мої двоє порозплющували майже одразу після народження. — Кішка порухала хвостом свою підстилку. — Леопардонька і Плямко — природжені вояки.

З боку третьої королеви долинуло тихеньке муркотіння.

— О, Легковіє, ми всі знаємо, що твоїм двом кошенятам ніхто не рівня, — підначила її Макосвіта.

Синютку в бік штовхнула чиясь маленька лапка.

Сніжка!

Синютка роздратовано занявчала й підсунулась іще ближче до Місяцеквітки.

— Ну ж бо, Синютко! — прошепотіла їй на вушко Сніжка. — Тут є на що подивитися, і я хочу вже вийти надвір, але Місяцеквітка не дозволить мені, поки ти теж не будеш готова.

— Вона розплющить очі, коли прийде час, — зауважила Місяцеквітка.

«Так. Коли прийде час», — погодилася про себе Синютка.

* * *

Синютка спросоння відчула на собі вагу сестри. Живіт Місяцеквітки ритмічно надимався та опускався біля них. Легковія хропіла, а Макосвіта тихенько сопіла уві сні.

Синютка почула, як Леопардонька і Плямко перемовляються надворі.

— Ти будеш мишею, а я вояком! — наказав Плямко.

— Але я була мишею минулого разу! — заперечила Леопардонька.

— Не була!

— Була!

Сталася бійка, підкріплена бойовими вересками.

— Дивіться, де граєтесь! — почувся розлючений нявкіт якогось кота, котрий на мить їх заткнув.

— Добре, ти будеш воячкою, — погодився Плямко. — Але закладаюся, що ти мене не спіймаєш.

Воячкою!

Синютка виповзла з-під сестрички. Новолистовий вітерець колихав ожинові стіни й крізь щілинки долинав той самий свіжий лісовий аромат, який приносив у своєму хутрі батько, коли заходив до них. Цей аромат відганяв душний запах моху, молока і теплого хутра.

Від захвату в Синютки засмикалися кігтики. Я буду воячкою!

І ось уперше вона розплющила очі, закліпала від променів світла, що пронизували ожинову стелю. Ясла були величезні! У темряві кубло здавалося маленьким і затишним, але тепер вона бачила ожину, що змикалася над головою, і крихітні клаптики блакиті за нею.

Макосвіта лежала на боці біля одної стіни. Вона була темно-червоною смугастою кішкою з довгим пухнастим хвостом. Синютка впізнала її, бо вона пахла не так, як Легковія та Місяцеквітка. Від неї не було чути запаху молока: Макосвіта ще не мала кошенят. Легковію в сусідньому гнізді було ледь видно: вона туго згорнулася, заховавши носа під хвостом, а її плямисте хутро зливалося з орляком під нею.

Найбільш знайомий запах долинав іззаду. Розвернувшись, Синютка глянула на свою маму. Сонячні промені вигравали сріблясто-сірим хутром Місяцеквітки, пробігаючи темними смугами, що вкривали її бік. Смугаста мордочка була маленька, вушка звужувалися до акуратних кінчиків. Я схожа на неї? Синютка озирнулася через плече на власне хутро. Воно було пухнасте, не таке гладеньке, як у Місяцеквітки, і все темно-сіре, без жодних смуг. Ще ні.

Сніжка, яка розтягнулася на спині, була вся біла, окрім кінчиків вух, вкритих сірим хутром.

— Сніжко! — шепнула Синютка.

— Що таке? — Сніжка розплющила очі. Вони були блакитні.

«А мої блакитні?» — замислилася Синютка.

— Ти розплющила очі! — Сніжка скочила на лапки, від сну вже не залишилося й сліду. — Тепер ми можемо вийти з ясел!

Синютка помітила в ожиновій стіні дірку — достатньо велику, щоб крізь неї протиснулися двоє кошенят.

— Плямко і Леопардонька вже надворі. Ходімо їх здивуємо!

Макосвіта підвела голову.

— Не відходьте далеко, — сонно промурмотіла вона, а тоді заховала носа назад під хвіст.

— А де кошенята Макосвітої? — прошепотіла Синютка.

— Вони мають прибути аж через дві повні, — відповіла Сніжка.

«Прибути? — Синютка схилила голову набік. — Звідки?»

Сніжка вже прямувала до дірки, незграбно перебираючись через Місяцеквітку. Синютка подалася за нею, та її лапки були закороткі, так що вона зісковзнула з материної спини й приземлилася у м’який мох.

Гніздо зашурхотіло, і Синютка відчула, як чиясь м’яка лапа притиснула кінчик її хвоста до землі.

— І куди це ти йдеш?

Місяцеквітка прокинулася.

Синютка повернулася і глянула на маму.

— Надвір.

Очі Місяцеквітки засяяли, і вона голосно замуркотіла.

— Ти розплющила очі.

У її голосі чулося полегшення.

— Я вирішила, що пора, — гордо відповіла Синютка.

— Ну ось, Легковіє, — Місяцеквітка повернулася, розбудивши плямисту королеву своїм вдоволеним нявчанням. — Я ж казала, що вона це зробить, коли буде готова.

Легковія сіла й лизнула лапу.

— Та звісно. Я лише подумала про своїх кошенят, бо вони розплющили очі швидше.

Вона провела лапою по обличчю, пригладжуючи хутро на носі.

Місяцеквітка повернулася до своїх кошенят.

— І тепер ви вирішили піти подивитися на світ?

— Чому ні? — нявкнула Синютка. — Леопардонька і Плямко вже там.

— Леопардоньці та Плямку вже по п’ять повень, — сказала їй Місяцеквітка. — Вони значно більші за вас, тому їм можна гратися надворі.

Синютка поширила очі.

— Це небезпечно?

Місяцеквітка похитала головою.

— У таборі — ні.

— Тоді ми можемо піти!

Місяцеквітка зітхнула, а тоді нахилилася, щоби пригладити хутро Синютки язиком.

— Що ж, напевно, вам таки потрібно іноді виходити з ясел. — Вона оглянула Сніжку. — Розпрями вуса. — У бурштинових очах королеви палали горді вогники. — Я хочу, щоб ви мали ідеальний вигляд, коли зустрінетеся з Кланом.

Сніжка лизнула лапу і провела нею по вусах.

Синютка глянула на маму.

— А ти йдеш із нами?

— А ти хочеш?

Синютка похитала головою.

— Ми здивуємо Леопардоньку і Плямка.

— Ваша перша здобич, — смикнула вусами Місяцеквітка. — Ну то біжіть.

Синютка застрибала на місці й помчала до виходу.

— Тільки не попадіть нікому під лапи! — гукнула їм услід Місяцеквітка, коли Синютка кинулась поперед сестри і вибігла крізь дірку. — І тримайтеся разом!

Колючки ожини чіплялися за шубку Синютки, доки та намагалася вибратися з ясел. Коли вона викотилася на землю надворі, їй в очі вдарило сонце. Вона закліпала, і врешті-решт перед нею, ніби уві сні, постав табір. Простора піщаниста галявина простяглася аж до каменя, який відкидав таку довгу тінь, що та мало не сягала їй до лап. Під каменем сиділи двоє вояків, трапезували біля куща кропиви. За ними лежало повалене дерево, його переплетені гілки нависали над землею, ніби купа худих і голих лап. За кілька хвостів від ясел розкинувся великий і низький кущ. З іншого боку від ясел купчилася папороть, а за нею здіймалася стіна з ялівцю — така висока, що Синютці аж довелося задерти голову, аби побачити верхівку.

Її переповнив захват. Це була її територія! Лапами пробігли мурашки. Чи зможе вона запам’ятати, як тут усе влаштовано?

Плямка та Леопардоньки ніде не було видно.

— Куди вони поділися? — гукнула вона до Сніжки.

Сніжка роззиралася табором.

— Я не знаю, — відсторонено нявкнула вона. — Подивися на цю здобич! — Біла кицька витріщилася на купу птахів та мишей на краю галявини. Її увінчувала товста й пухнаста білка.

— Кагат свіжини!

Синютка побігла до нього, у ніздрях залоскотало. Вона чула, як королеви в яслах розмовляли про здобич, і чула запах білки від материного хутра. Яке ж воно на смак? Занурившись носом у купу, вона спробувала вчепитися зубками у маленьке створіння з коротким коричневим хутром і довгим тонким хвостом.

— Обережно!

Та Сніжка зі своїм попередженням запізнилася. Товста білка скотилася з верхівки кагату прямо на Синютку, причавивши її до землі. Ой!

Двоє вояків біля куща кропиви весело замуркотіли.

— Я ще ніколи не бачив, щоби здобич напала на кота! — нявкнув один із них.

— Обережно! — застеріг інший. — Вона така пухнаста, що ще тебе задушить!

Палаючи від сорому, Синютка визволилася з-під вивірки та розлючено зиркнула на вояків.

— Вона просто впала на мене!

Синютка не хотіла, щоб її запам’ятали як кошеня, на яке наскочила мертва білка.

— Гей, ви двоє! — із-за ясел вийшов Плямко. Синютка впізнала його за запахом. — Ваша мама знає, що ви надворі?

— Звичайно! — Синютка розвернулася й уперше побачила свого одноясельника.

Ой.

Вона не очікувала, що Плямко виявиться таким великим. Його чорно-біле хутро було гладеньке, як у вояка, і їй доводилося задирати голову, щоб на нього подивитися. Синютка витягнула ноги, намагаючись здаватися вищою.

Слідом за братиком вийшла Леопардонька, грайливо зачепивши його хвіст. Її чорна шубка виблискувала на сонці. Вона зупинилася і вдоволено оглянула Синютку та Сніжку.

— Ти розплющила очі!

Синютка лизнула хутро на грудях, намагаючись трохи його вкласти. «Гарно було б мати та-ку гладеньку шубку, як у них», — подумала вона.

— Ми можемо вам тут усе показати, — захоплено нявкнула Леопардонька.

Сніжка застрибала навколо старшої кицьки.

— Так, будь ласка!

Синютка роздратовано смикнула хвостом. Вона не хотіла, щоб їй показували її територію. Вона хотіла дослідити її сама! Проте Леопардонька уже крокувала до широкої смуги папороті біля ялівцевої загорожі.

— Це кубло новаків, — гукнула вона через плече. — Через повню тут будемо спати ми.

Сніжка побігла за нею.

— Ти йдеш? — підштовхнув Синютку Плямко.

Синютка озирнулася на ясла.

— Ви не будете сумувати за своїм старим гніздом?

Вона відчула раптовий спалах тривоги. Їй подобалося спати біля Місяцеквітки.

— Я вже не можу дочекатися, коли перейду в нове кубло! — крикнув Плямко і кинувся до новацького кубла. — Це буде так чудово, ми зможемо говорити, скільки захочемо, і Легковія не буде казати нам замовкнути і лягати спати.

Синютка поспішила за ним. Раптом папороть затремтіла, і з-поміж зелених галузок з’явилася плямиста морда.

— Коли почнеш тренуватися, — позіхнула сонна новачка, — то будеш мати за щастя трохи поспати.

— Привіт, Ряболапко! — Плямко зупинився біля кубла, а плямиста кішка потягнулася, наполовину вийшовши з куща.

Синютка вдивлялася в Ряболапчине хутро, густе й лискуче; м’язи на плечах кішки заграли, коли та вискочила з папороті й приземлилася біля Плямка. Тепер одноясельник Синютки вже не здавався таким великим.

— Ми показуємо табір Синютці та Сніжці, — оголосила Леопардонька. — Вони вперше вийшли надвір.

— Не забудьте показати їм виходок, — пожартувала Ряболапка. — Білолапка тільки сьогодні вранці скаржилася на те, що треба чистити ясла. Там уже повнями товчуться кошенята, а скоро їх буде ще більше.

Синютка підвела підборіддя.

— Тепер ми зі Сніжкою самі можемо прибирати у своєму гнізді, — мовила вона.

Вуса Ряболапки затремтіли.

— Я передам це Білолапці, коли вона повернеться з полювання. Впевнена, вона буде щаслива це почути.

«Вона кпить?» — Синютка примружила очі.

— Я вже не можу дочекатися полювання! — Плямко став у стійку, а його хвіст звивався, мов змія.

Хутким, мов вітер, рухом Ряболапка притисла його до землі лапою.

— Не забувай опускати хвіст, інакше здобич почує, як ти шелестиш листям.

Плямко витягнув свій хвіст з-під її лапи і випростав його, опустивши до землі.

Сніжка ледь чутно муркнула.

— Він стирчить, як галузка, — прошепотіла вона Синютці на вухо.

Синютка стежила за ним так пильно, що забула відповісти. Вона спостерігала, як Плямко притиснув груди до землі, як випустив кігті й підібгав під себе задні лапи. «Я стану найкращою мисливицею в Громовому Клані», — подумки присяглася вона.

— Непогано, — похвалила Плямка Ряболапка, а тоді перевела погляд на Леопардоньку. — А тепер глянемо на твою мисливську стійку.

Леопардонька миттю притислася животом до землі.

Синютці теж кортіло спробувати, але спочатку вона мала попрактикуватися сама.

— Ходімо, залишимо їх тут, — шепнула вона Сніжці.

Сніжка здивовано на неї витріщилася.

— Залишимо?

— Ходімо самі оглянемо табір.

Синютка побачила, що в них є шанс вислизнути непоміченими.

— Але ж тут так весело з…

Решту Синютка не почула, тому що вона вже задкувала. Озирнувшись через плече, вона помітила низький розлогий кущ біля ясел. Там Плямко і Леопардонька їх не знайдуть. Вона розвернулася і кинулася до куща, пірнувши під гілку. Перевівши подих, вона помітила, що листя пахло багатьма різними котами. Скільки ж у Громовому Клані було котів? Вони всі вміщалися в цьому таборі?

Гілки затрусилися, і до неї ввалилася Сніжка.

— Я думала, що ти не йдеш! — здивовано писнула Синютка.

— Місяцеквітка сказала нам триматися разом, — нагадала їй Сніжка.

Вони обидві визирнули, щоб поглянути, чи Леопардонька, Плямко та Ряболапка помітили їхнє зникнення. Усі троє стояли і спантеличено дивилися на ясла.

Ряболапка знизала плечима.

— Мабуть, повернулися до свого гнізда.

— Ну то гаразд, — Плямко закрокував навколо Ряболапки. — Тепер ти можеш відвести нас у піщану лощовину, як ти й обіцяла.

Піщана лощовина? Це що? Синютка раптом пожалкувала, що не залишилася з ними.

— Я не обіцяла! — заперечила Ряболапка.

— Якщо нас піймають, буде непереливки, — застерегла Леопардонька. — Нам не можна залишати табір, доки не станемо новаками, пам’ятаєш?

— То нас не піймають, — нявкнув Плямко.

Ряболапка невпевнено роззирнулася галявиною.

— Я відведу вас до краю звору, — запропонувала вона. — Але не далі.

Синютка палала від заздрощів, дивлячись, як Ряболапка веде Леопардоньку та Плямка до ялівцевої загорожі й зникає в отворі унизу.

Може, піти за ними і подивитися, куди вони йдуть…

Раптом чиясь морда наштовхнулася на її задні лапи й викинула зі сховку. Сніжка викотилася слідом за нею, а тоді з-за листя висунулася сіра муруга морда.

— Що ви тут робите? Це вояцьке кубло!

— Ви… вибач! — позадкувала Сніжка.

Синютка розвернулася до вояка.

— А ми звідки мали знати? — запротестувала вона. У вояків є якийсь особливий запах, чи що?

Муругий кіт примружив очі.

— Ви — кошенята Місяцеквітки?

Хутро Сніжки здибилося, і вона опустила погляд на лапи.

А Синютка підвела голову. Вона не боялася цього буркотливого вояка.

— Так. Я — Синютка. А це моя сестра Сніжка.

Смугань вийшов з-під куща і випростався. Він був навіть більший за Ряболапку. Синютка відступила на крок.

— Я Каменесмух, — нявкнув сірий кіт. — Ви шукаєте Бурехвоста?

Сніжка підвела погляд.

— А він тут?

— Він пішов на полювання.

— Взагалі-то ми не шукали його, — сказала воякові Синютка, хоча тепер, коли її очі вже були розплющені, вона би хотіла побачити батька. — Ми ховалися від Плямка і Леопардоньки.

— Грали в хованки, мабуть? — зітхнув Каменесмух.

— Ні, — виправила його Синютка. — Вони намагалися показати нам табір, але ми хотіли оглянути його самі.

Каменесмух смикнув хвостом.

— Хороші вояки вчаться від своїх побратимів.

— М… ми думали, що самим буде веселіше, — бовкнула Сніжка.

Вояк настовбурчив хутро.

— Ну, мені не було весело, коли мене розбудив табун кошенят.

— Вибач, — перепросила Сніжка. — Ми не знали.

— Ось що буває, коли кошенята валандаються самі собою, — форкнув Каменесмух і звернув погляд на кагат свіжини. — Ну, якщо вже я прокинувся, то можна й поїсти.

Смикнувши хвостом, вояк подався через галявину, залишивши двох кицьок наодинці.

Сніжка крутнулася до Синютки.

— Тобі обов’язково було ховатися у вояцькому кублі? — роздратовано нявкнула вона.

— А я звідки мала знати? — гаркнула Синютка.

— Ми би знали, якби лишилися з Плямком!

Синютка смикнула вухами. Тепер вони вже знали, де були новацьке і вояцьке кубла. Вони ж хотіли дослідити табір, хіба ні? Вона глянула на той бік галявини, чекаючи, доки очі налаштуються. На таку велику відстань вона ще не пробувала дивитися. Коли погляд зосередився на камені з іншого боку, Синютка помітила, що навколо нього земля була розрихлена. Відбитки лап вели у тіні та зникали за навислим клаптем лишайника. Куди ж вони вели?

Забувши про сварку зі Сніжкою, Синютка нявкнула: «Ходи за мною!» Вона побігла до лишайника, тоді простягнула лапу й натиснула на нього. Він подався під її дотиком, і лапа Синютки провалилася крізь в порожнечу.

— Тут отвір! — Синютка із захватом почала пробиратися вперед і опинилася в тихій печері з гладенькими стінами та долівкою. Усередині нікого не було, але з одного боку лежало гніздо з моху. — Це кубло, — зашепотіла вона Сніжці крізь лишайник.

— Це кубло Смерекозора, — відповів голос, який належав не її сестрі.

Синютка на мить застигла, а тоді обережно позадкувала із печери. Невже вона знову потрапила в халепу?

Біля Сніжки сидів світло-сріблястий кіт із яскравими бурштиновими очима.

— Привіт, Синютко.

Кицька нахилила голову.

— Звідки ти знаєш, як мене звати? — запитала вона.

— Я був при ваших уродинах, — сказав їй кіт. — Я Перовус, новак медикота. — Він кивнув на кубло Смерекозора. — Туди не можна заходити, якщо тебе не запросили, — його голос звучав лагідно, але серйозно.

— Я не знала, що то його кубло. Мені просто було цікаво, що за лишайником, — Синютка опустила погляд на лапи. — Ти розкажеш Смерекозорові?

— Так.

У Синютки серце впало у п’яти.

— Краще я йому розповім. Він усе одно відчує твій запах, — пояснив Перовус.

Синютка схвильовано на нього подивилася. Тепер Смерекозір вирішить, що їй не можна стати воячкою?

— Не турбуйся, — заспокоїв її Перовус. — Він не буде лихий. Думаю, він оцінить твою цікавість.

— Можна тоді й мені піти подивитися? — нявкнула Сніжка.

Перовус замуркотів.

— Запах одного кошеняти виглядатиме як цікавість, — сказав він. — Запах двох кошенят — як настирність.

Сніжка опустила хвостик.

— Я впевнений, що одного дня тобі вдасться побачити, що там усередині, — пообіцяв Перовус. — Ходіть я краще познайомлю вас зі старійшинами. Вони люблять нових кошенят.

Ну ось, знову їм будуть усе показувати! Синютка вже почала дратуватися, але згадала, що їй сказав Каменесмух: «Хороші вояки вчаться від своїх побратимів».

Перовус повів їх до поваленого дерева і проліз під одну з гілок. Синютка подалася за ним, Сніжка не відставала.

Із кожної шпаринки в колоді проростала трава, папороть і мох, перетворюючи зотлілу кору на новолистову свіжу зелень. Синютка йшла слідом за Перовусом, який звивався поміж сплетінням галузок, доки нарешті не вибрався на відкритий моріжок посеред переплетеного гілля.

Там, притулившись до колоди, лежав облізлий брунатний кіт, а плямиста кішка вмивала язиком його вуха. Інший кіт, рудий із білими плямками, їв мишу на протилежному краю кубла.

Коли Перовус зайшов, плямиста кішка підвела погляд.

— Ти приніс мишачу жовч? — з надією спитала вона. — У Шамконога ще один кліщ.

— Він усе одно хоче щодня ходити на полювання, — прокоментував рудань. — Від кліщів йому не спекатися.

— Того дня, коли я перестану ходити на полювання, Хоптовусе, ти вже будеш наді мною чувати, — нявкнув Шамконіг.

Хоптовус відкусив іще один шматок миші.

— Я теж ніколи не перестану ходити на лови, — пробурмотів він із набитим ротом. — У Клані недостатньо новаків, щоб нас прогодувати.

— Плямко і Леопардонька скоро почнуть тренуватися, — нагадав їм Перовус. — А ось іще двоє, які невдовзі теж стануть новаками, — він відступив убік, показавши їм Синютку та Сніжку.

Хоптовус підвів погляд від своєї миші. Шамконіг сів, нагостривши вуха.

— Кошенята! — очі плямистої кішки засяяли, і вона швиденько підійшла й облизала Синютці щоку. Синютка позадкувала й почала витирати своє мокре обличчя лапою, та ледь стримала муркотіння, побачивши, що Сніжку спіткало таке саме привітання.

— Це вони, Гагілко, вперше вийшли з ясел, — пояснив Перовус. — Я застав їх, коли вони намагалися зробити собі гніздо в кублі Смерекозора.

— Ми не… — хотіла заперечити Синютка.

— Не звертай на Перовуса уваги, — перебила її Гагілка. — Він з усіх смішки викладає. Це одна з переваг посади медикота.

— Новака медикота, — виправив її Перовус.

— Ха! — Шамконіг обгорнув лапи хвостом. — І це означає, що ти виконуєш усі обов’язки Гускопуха, доки той старий лінивий борсучисько прикидається, ніби шукає трави.

— Цить! — суворо глянула Гагілка на свого сусіда. — Гускопух нормально впорався.

Шамконіг форкнув.

— І які ж трави він збирав сьогодні зранку? — запитав він Перовуса.

Новак медикота смикнув вухами.

— Живокіст.

— Ну, а я бачив, як він вилежувався на сонці біля Совиного Дерева і спав без задніх ніг. Так хропів, що всю здобич розлякав, — кіт смикнув хвостом у бік Хоптовусової трапези. — Я її ледве знайшов.

— Гускопух багато чого мене навчив, — сказав Перовус на захист свого виховника. — І в лісі немає такого зілля, яке б він не вмів застосовувати.

— Якби він вирішив його піти назбирати, — пробурмотів Шамконіг.

Перовус глянув на Синютку та Сніжку.

— Не звертайте уваги, — нявкнув він. — Гускопух і Шамконіг ніколи не ладнали.

— Але тобі, Шамконоже, не слід говорити таких речей, — насварила його Гагілка. — Ти ж знаєш, що Гускопух — їхній родич.

— Справді? — закліпала Синютка.

— Він із вашою мамою з одного виводку, — пояснила Гагілка. Старійшина підсунула Синютку та Сніжку ближче до себе. — Ходіть розкажіть нам про себе.

— Мене звати Синютка, а це моя сестра Сніжка. Нашу маму звати Місяцеквітка, а тата — Бурехвіст, — защебетала Синютка. — А сьогодні ми вперше вийшли з ясел!

Хоптовус облизав губи, проковтнувши останній шматок миші.

— Вітаємо в Клані, малята. Я впевнений, що не мине і дня, як ви вскочите в якусь халепу. Кошенята просто не вміють сидіти спокійно.

Синютка нагострила вушка.

— А Леопардонька і Плямко потрапляли в халепи?

Гагілка замуркотіла.

— Я ще не бачила кошеняти, яке б не потрапляло.

Від полегшення в Синютки аж у животі потепліло. Вона не хотіла бути єдиною, з ким весь час щось діється не так. Наприклад, білка падає на голову.

— Пора вже Смерекозорові висвятити тих двох на новаків, — прокректав Шамконіг. — Бо в них щось дуже багато вільного часу. Щоразу, як іду до кагату свіжини, перечеплююся через когось із них, бо вони граються в порохах у якусь дурну гру.

— Я запитаю Легковію, чи можна буде завтра взяти їх із собою збирати трави в лісі, — запропонував Перовус. — Це їх на трохи займе.

Синютка поширила очі.

— У лісі? — перепитала вона.

Перовус кивнув.

— Ми не будемо відходити далеко від табору.

Це, мабуть, туди Ряболапка й повела Плямка та Леопардоньку. Синютка задумалась про те, скільки ще всього було за межами галявини та їхніх кубел.

Сніжка біля неї позіхнула.

— Пора вже тобі вертати їх до мами, — порадила Гагілка. — Бо Сніжка зараз прямо тут засне.

Синютка обернулася й побачила, що її сестричка вже мало не клює носом. Раптом вона відчула, як її власні лапки почали підгинатися, а в животі забурчало. Але вона ще не хотіла йти геть, їй кортіло дізнатися більше. Як виглядав кліщ Шамконога? І де був Гускопух?

— Ходімо, — Перовус підштовхнув їх до виходу.

— Як ми можемо чого-небудь навчитися, якщо будемо в яслах? — запротестувала Синютка.

— Ви зможете вивчити багато всього, коли відпочинете, — нявкнула Гагілка.

— Приходьте до нас скоро! — гукнув Хоптовус.

Синютка, спотикаючись, переходила галявину. У голові роїлася купа запитань, але лапи вже були в’ялі та незграбні. Вона відчула величезне полегшення, коли Перовус завів її до ясел.

— Що ти там бачила, маленька? — запитала Місяцеквітка, коли Синютка вклалася біля мами разом зі Сніжкою.

— Усе, — позіхнула Синютка.

Місяцеквітка муркнула.

— Ще не все, люба. — Синютка заплющила очі, а її мама вела далі. — Тобі ще належить дослідити цілий ліс. І навіть він лише частина територій Кланів. За ним ще є землі — Устя Матері, Високі Скелі…

— А як далеко простягається світ? — сонно промурмотіла Сніжка.

— Лише Зореклану відомо, — відповіла Місяцеквітка.

Синютка уявила дерева, й орляки, і кропиву, і ялівець, які тягнуться з табору ген у безкрайнє небо.

— Але в мене ноги закороткі, щоб стільки всього обійти, — запротестувала вона. Її видіння потроху переходили у сни, і крізь дрімоту вона почула мамин голос:

— Вони ще виростуть, моя люба, і одного дня стануть такі міцні, що ти зможеш обійти цілий світ.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Синютка дивилася, як заманливо смикався хвостик Сніжки, і ледве стримувалася, щоб не наскочити на нього й не пришпилити до землі. Вона не хотіла ризикувати, аби не забруднити свою шубку.

— І пам’ятайте, — сказала Місяцеквітка, ще раз вимиваючи Синютці вушка, — сидіть струнко і будьте ввічливі.

Синютка закотила очі.

Вони троє чекали на краю галявини.

— Це ваша перша зустріч із Бурехвостом, відколи ви розплющили очі, — нагадала їм Місяцеквітка, хоча в цьому не було потреби. У Синютки від захвату цілий ранок млоїло в животі. Вона хотіла показати татові, що вона більше не крихітне й немічне кошеня.

Місяцеквітка глянула на ялівцеву загорожу.

— Він обіцяв, що повернеться з полювання до сонцепіку.

Синютка міцно вперлася лапами в землю. Їй було важко сидіти на місці, коли в таборі вирувало стільки нових запахів і видив.

Шамконіг та Гагілка вийшли з кубла старійшин. Перовус ішов до них із клубком моху в зубах. Синютка підозрювала, що в ньому було щось смердюче, бо новак наморщив носа так, ніби ніс лисяче лайно. Біля куща кропиви сидів кремезний кіт із вогнистим, ніби сонце, хутром, і ділив трапезу з двома іншими вояками та одною воячкою.

— Це Сонцеспад? — запитала Синютка.

— Так. — Місяцеквітка саме почала вмивати Сніжку. — А біля нього Снігурокрила, Вохроляп і Стрепіхань, — нявкнула вона в перерві між вилизуванням. — О, а з вояцького кубла щойно вийшов Дроздошуб.

Сніжка звивалася під наполегливим маминим язиком, скаржачись Синютці: «Вона і тебе так сильно вимивала?» Проте Синютка майже її не чула, вона була надто зайнята спогляданням вояків. Вона хотіла запам’ятати брунатне хутро Снігурокрилої, щоби завжди відрізняти її від інших у битві. «Вохроляпа вирізняти буде важче», — вирішила вона, — бо його хутро світло-сіре. Проте в нього на кінчиках вух є китички — це вона запам’ятає. Стрепіханя буде легко впізнати: його чорне хутро стирчало на всі боки, ніби голки їжака. Дроздошуб був піщано-сірий, як камінці, з якими вони зі Сніжкою гралися в яслах. У нього були ясно-зелені очі та біла пляма на грудях, схожа на пухнасту хмаринку. Він здавався значно меншим за інших.

— А що, Дроздошуб не виріс нормально? — нявкнула Синютка до мами.

Місяцеквітка замуркотіла.

— Ні, маленька, він просто наймолодший вояк. Дроздошуб отримав своє ім’я лише чверть повні тому. Він виросте, ось побачиш.

Ялівцева загорожа зашурхотіла, й Синютка озирнулася. Це Бурехвіст? Її огорнуло розчарування: то до табору зайшов Каменесмух із пташкою в зубах. Вона почала переминатися з лапи на лапу, сподіваючись, що він її не помітить. Синютка не була певна, чи він пробачив їй вторгнення у вояцьке кубло.

— Це був підлий рух! — закричала Ряболапка на тому краю галявини. Вона відкотилася від Білолапки і скочила на ноги. Дві новачки тренували свої бойові навички біля пенька.

Білолапка обтрусила хутро.

— Ніякий не підлий! Чиста майстерність!

Новачка розлючено зиркнула на свою посестру, її тьмяне око блимало в сонячних променях. Синютка знала, що Білолапка не бачила на те око, проте мала настільки добрий слух, що до неї неможливо було підкрастись непомітно. Синютка і Сніжка пробували вже не раз.

— Просто пощастило! — відрубала Ряболапка. — Навіть Плямко зміг би краще!

А де ж Плямко?

Синютка оглянула галявину. Онде! Леопардонька і Плямко нипали біля вояцького кубла, поглядаючи одне на одного, ніби щось разом замишляли. Що вони надумали?

— Я вже чиста!

Увагу Синютки привернув голос сестрички, яка ухилялася від маминого язика.

Місяцеквітка сіла.

— Ти така гарненька.

Сніжка форкнула і почала розпушувати лапою своє вогке хутро навколо вушок. Синютка напнула груди й акуратно виставила поперед себе лапки. Будь ласка, нехай Бурехвіст мною пишатиметься! Місяцеквітка не втомлювалася повторювати, що їхній батько — великий вояк, який він хоробрий і вправний боєць, а ще один із найкращих мисливців у Громовому Клані. Сподіваюся, я виросту такою, як він.

— Чому Бурехвіст не міг прийти до ясел нас побачити? — скиглила Сніжка. — Гадюкозуб весь час приходить до ясел провідати Плямка і Леопардоньку. Минулого разу він навіть мишу їм приніс.

— Ваш тато прийшов на вас подивитися одразу, як ви народилися, — Місяцеквітка спіймала лапою невгамовний хвостик Сніжки й гарно вклала його біля її лап. — Він дуже важливий вояк. У нього немає часу приносити вам смаколики, — вона відступила на крок і знову оглянула своїх кошенят. — До того ж ви ще надто маленькі, аби їсти мишей.

Синютка підвела погляд на сонце й одразу зажмурила очі. Воно було майже прямо над ними. Бурехвіст от-от прийде. Вона повернулася до ялівцевої загорожі. Синютка знала, що вояцький патруль заходить через дірку посередині. Плямко розповідав їй про життя Клану — про мисливські та прикордонні патрулі. Він пояснив, що вояки полюють спочатку для Клану, а лише потім — для себе.

Синютка вирішила, що вона завжди дбатиме про те, аби її Клан був добре нагодований, навіть якщо їй самій доведеться голодувати.

Раптом Місяцеквітка напружилася, її ніс засмикався.

— Він тут!

— Де? — Сніжка підскочила на лапи й крутнулася, обсипавши Синютку курявою.

— Сядь! — наказала Місяцеквітка.

Сніжка притьмом сіла й знову обгорнула хвостиком лапи. Синютка побачила, як ялівцева загорожа затремтіла. З неї вийшов темно-коричневий кіт із дроздом у зубах, а за ним з’явилася бліда муруга кішка.

— Хто це? — Синютку неабияк вразили дві мишки, що звисали зі щелеп смуганьки.

— Кота звати Горобцепух, а кішку — Крапохвістка. — Місяцеквітка нагострила вуха. — Ось він!

За Крапохвісткою до табору зайшов кремезний сірий кіт. Його плечі терлися об ялівець, так що від кожного кроку гілочки легенько здригалися. Він високо тримав голову, піднісши підборіддя, а його блакитні очі блищали, мов зорі. У зубах вояк тримав найбільшу з білок, які Синютці коли-небудь доводилося бачити.

— Дивися, що він приніс нам погратися! — зойкнула Сніжка.

— Це не для нас, дурненька! — прошепотіла Синютка, згадавши, що їй сказав був Плямко. — Це для цілого Клану.

— І ми це будемо їсти, а не гратися, — серйозно додала Місяцеквітка.

Плечі Сніжки опустилися, коли вона побачила, як її тато йде за своїм патрулем до кагату свіжини і кладе білку біля решти здобичі. Тоді вона обернулася й почала роззиратися табором.

— Сядь рівно! — прошипіла Місяцеквітка.

Синютка подумала, що якби вона спробувала сісти ще рівніше, то перехилилася б і впала назад, проте трималася настільки струнко, наскільки могла, і от нарешті погляд Бурехвоста зупинився на них.

Місяцеквітка голосно замуркотіла.

— Бурехвосте, — вона підкликала його хвостом до Синютки та Сніжки. — Ходи подивися на своїх кошенят.

Бурехвіст підійшов до них і зупинився.

— Вони виглядають краще з розплющеними очима, — прокоментував він. Його нявкіт прогуркотів так низько, що був більше схожий на гарчання.

— Ти бачиш? — запитала Місяцеквітка. — У них обох блакитні очі, як у тебе.

Так! Синютка поширила очі ще більше, щоб її батько міг добре їх розгледіти, але він тільки кинув на неї побіжний погляд, а тоді повернувся назад до Місяцеквітки.

— Схоже, з них будуть добрі воячки.

— Звісно, будуть, — замуркотіла Місяцеквітка. — Вони ж твої кошенята.

Синютка виступила наперед.

— А ту білку було важко впіймати?

Вона хотіла, щоби Бурехвіст знову на неї подивився. Тоді він міг би помітити, наскільки її хутро було схоже на його.

Він опустив на неї погляд і моргнув.

— Товстих білок легко ловити.

— А ти навчиш нас ловити білок? — запитала Сніжка, метляючи хвостом у порохах позаду себе.

— Вас навчать ваші виховники, — відповів Бурехвіст. — Сподіваюся, Смерекозір обере вам хороших виховників.

І кого ж він обере? Погляд Синютки приблукав до вояцького кубла; там якраз затремтіли гілки, і надвір вийшов Гадюкозуб. Радісно нявкаючи, Леопардонька і Плямко побігли до нього. Леопардонька причепилася татові до хвоста, а Плямко приземлився прямо йому на плечі. Гадюкозуб захитався і, демонстративно застогнавши, повалився на землю. Леопардонька з Плямком застрибнули йому на пузо і запищали від захвату, але Гадюкозуб, муркочучи, струсив їх із себе і побіг за ними за кубло.

Бурехвіст, смикаючи вухами, озирнувся на цей галас. Синютка подумала, що він, мабуть, вирішив так само гратися зі своїми кошенятами, коли краще з ними запізнається.

— Смерекозір запросив мене розділити з ним здобич, — сказав Бурехвіст до Місяцеквітки.

Синютка кліпнула.

— Вже? — Він так скоро йде? — Можна нам піти з тобою?

Бурехвіст кинув на неї погляд, в якому поєдналися тривога і ніяковість, так що вона аж здригнулася. Ми йому не сподобалися?

— Кошенята повинні залишатися біля ясел, — пробурмотів він.

Синютка розчаровано дивилася, як батько розвертається і йде геть, та раптом він зупинився й озирнувся через плече, і в ній зринула надія. Він передумав?

— Каменесмух сказав мені, що ви вчора його розбудили, — прогарчав Бурехвіст. — Не лізьте до вояцького кубла.

Він відвернув голову і пішов далі.

Синютка розчаровано дивилася йому вслід, відчуваючи порожнечу.

Місяцеквітка погладила хвостом скуйовджене хутро Синютки.

— Бурехвіст лише дав вам пораду, — нявкнула вона. — Щоб ви наступного разу краще поводилися.

Синютка втупилася у свої лапи, шкодуючи, що припустилася такої дурнуватої помилки.

— Звичайно, ми будемо наступного разу поводитися краще. Він думає, що ми мишомізкі? — вона замовкла й закліпала. — Він, мабуть, дуже, дуже важливий вояк, якщо сам Смерекозір хоче розділити з ним здобич.

— Так і є, — Місяцеквітка дивилася, як Бурехвіст підбирає білку, яку він зловив, і несе її до Громового провідника. Тоді вона перевела свій теплий погляд на Синютку. — Може, в нього пізніше буде трохи більше часу.

Синютка підвела підборіддя.

— Він сказав, що з нас будуть добрі воячки!

Подумки присягнувшись, що не підведе батька, вона спробувала відсунути подалі порожнє відчуття у животі.

— Місяцеквітко! — чийсь вигук налякав Синютку. Вона обернулася й побачила крапчастого сірого кота з блідими блакитними очима, який неквапом виходив із папоротевого тунелю. — Що, великий вояк уже зустрівся зі своїми кошенятами?

Місяцеквітка примружила очі.

— Звичайно.

Очі Сніжки спалахнули.

— Ти Гускопух?

— Як ти вгадала?

— Це ж кубло медикотів, правильно? — Сніжка вказала носиком на папоротевий тунель. — Отже, ти мусиш бути медикотом.

Кіт сів.

— Але звідки ти знаєш, що я просто не приходив до Гускопуха? — зі смішком спитав він.

— Бо тоді ми би побачили, як ти заходив! — відповіла Сніжка.

— Ми тут сидимо вже не знати скільки.

— Справді? — Гускопух глянув на Місяцеквітку.

Хвіст королеви засмикався.

Синютка обнюхала медикота.

— Ти пахнеш, як Перовус. — До його хутра почіплялися аромати незнайомих рослин, а ще запах затхлої підстилки. — Він каже, що ти знаєш назви усіх трав у лісі.

— Це правда.

Гускопух почав умиватися.

Сніжка проштовхнулася повз Синютку.

— А Шамконіг каже, що ти…

— Не треба перейматися через те, що каже Шамконіг, — перебила Місяцеквітка свою доньку.

Гускопух перестав умиватися і сидів, поблискуючи очима.

— Мені завжди цікаво, що каже Шамконіг.

Синютка обійшла сестру й закрила своїм хвостиком її рот.

— Він каже, що ти ходиш збирати трави майже щодня, — нявкнула вона.

Гускопух замуркотів.

— А ця розумненька!

— Я теж! — вигукнула Сніжка.

— Звичайно! — смикнув вусами Гускопух. — Ти ж кошеня Місяцеквітки, а вона — найрозумніша кішка, яку я знаю. — Його погляд на мить ковзнув до Бурехвоста. — Принаймні щодо більшості речей. — Він перекотився на спину й почав тертися плечима об теплу шорстку землю. — Добре, що нарешті вже новолист.

Синютці цей кіт сподобався. Він був кумедний і дружній. Вона раділа, що вони з ним родичі.

— А що ще ти робиш? — захоплено запитала Сніжка.

Гускопух сів і пригладив вуса лапою.

— Окрім того, що бережу здоров’я цілого Клану?

Синютка почула, як її мама зітхнула. Невже вона не пишалася своїм братом?

— Я тлумачу знаки від Зореклану, — вів далі Гускопух.

Синютка нагострила вуха.

— Які знаки?

Гускопух знизав плечима.

— Хмари, наприклад.

Синютка примружено глянула вгору. Яскраве небо було оточене деревами й поплямоване м’якими білими хмарками, які швидко пропливали над головою.

Гускопух прочистив горло.

— Я можу, тільки раз глянувши, сказати, що Зореклан бачить кошенят, які дуже хочуть стати «-лапками».

Повз них пройшов плямистий кіт і скоса глянув на медикота. Гускопух кивнув йому.

— Привіт, Гадюкозубе.

— Ще одне пророцтво? — грайливо спитав Гадюкозуб.

Синютка глянула на вояка. Він що, не вірив у пророцтва?

Сніжка ледве могла встояти на лапах.

— Кошенята, які хочуть стати «-лапками»? Тобто це про нас?

— Можливо, — нявкнув Гускопух.

Гадюкозуб форкнув і подався геть.

Синютка нахилила голову.

— А звідки ти знаєш, що Зореклан послав це повідомлення тобі, а не якомусь іншому Клану?

— Це приходить з досвідом, — Гускопух повернув морду до папоротевого тунелю. — Хочете подивитися на кубло медикота?

Синютка вчепилася за землю.

— О так, будь ласка!

Це була та частина табору, яку вона ще не бачила.

— Місяцеквітко! — раптом гукнув королеву Смерекозір.

— Іду! — Місяцеквітка непевно озирнулася на Гускопуха. — Ти можеш хвилинку приглянути за цими двома?

«За нами не потрібно приглядати!» — обурено подумала Синютка.

— Звісно, — нявкнув Гускопух.

Місяцеквітка подалася до Бурехвоста і Смерекозора, а Гускопух повів Синютку та Сніжку через прохолодний зелений тунель до трав’янистої галявини з невеликою калюжкою з одного боку. У повітрі стояв гострий запах трав, на долівці лежали рештки незнаймих Синютці листочків. Папороть густо росла з усіх боків галявини, окрім одного, де стояв високий камінь, розчахнутий посередині широкою щілиною, в якій кіт легко міг собі організувати кубло.

Звідкись із орляка долинув скреготливий нявкіт.

— Дрібновух відходить від укусу гадюки, — пояснив Гускопух, підійшовши до пацієнта, захованого між м’якими зеленими вайями. — На щастя, гадючка була маленька, але треба ще день-два, щоб отрута вийшла. — Він зник у папороті. — Буду за хвильку.

— Ходімо, — шепнула Сніжка, струсивши шматочок листка з лапи. — Глянемо, що там у камені.

Синютка завагалася. Бурехвіст тільки-но сказав їй не сунути носа куди не слід.

— Усе гаразд, — під’юджувала її Сніжка. — Гускопух же сам запрошував нас піти подивитися його кубло.

Синютка глянула на тремтливі вайї, за якими зник медикіт.

— Ну мабуть.

І вона почимчикувала слідом за Сніжкою до темної розколини в камені.

— Я піду перша.

Біле хутро Сніжки поглинула тінь, і вона зникла в кублі. Синютка подалася за нею, моргаючи, щоби звикнути до раптової темряви. Її ніс і рот умить наповнилися різкими запахами.

— Поглянь на всі ці трави! — пискнула Сніжка.

Синютка розкрила ширше очі, пристосовуючись до тьмяного світла, що долинало зі входу, й нарешті побачила Сніжку поміж насипів листя й зернят уздовж стіни.

Сніжка витягнула лапкою темно-зелений листок.

— Цікаво, від чого він?

Синютка обережно понюхала його й наморщила носа від кислого запаху.

— Закладаюся, що ти його не з’їси, — підструнчила Сніжка.

Синютка відступила на крок, кліпаючи очима.

— Боягузка-трясогузка!

— Я не боягузка-трясогузка! — Що завгодно, тільки не це… — Добре, я його з’їм! — вона нахилилась і вчепилася зубами в листок. Він був якийсь шерехатий і настільки гіркий, що вона мало не вдавилася. Виплюнувши його, Синютка почала облизувати лапи, намагаючись стерти смак. — Це огидно!

Сніжка зайшлася сміхом.

— Ну добре, розумна дуже! Твоя черга, — Синютка розлючено провела лапою по купці крихітних чорних зернят, розсипавши частину з них долівкою. — Скуштуй одну із цих.

— Добре! — Сніжка нахилила голову і зли-зала дві зернинки, проковтнула їх, а тоді облизалася. — Смакота! — оголосила вона, сяючи очима.

— Що це ви двоє робите? — від зойку Місяцеквітки вони обидві аж підстрибнули. Королева вхопила Синютку за загривок і жбурнула її на трав’янисту галявину, а слідом за нею витягнула і Сніжку. — Ви тут що-небудь їли? — запитала Місяцеквітка. Її погляд був панічний.

Синютка дивилася на неї, та слова застрягли в горлі.

— Їли? — прогарчала Місяцеквітка.

— Я… я своє виплюнула, — затнулася Синютка. Вона перелякано глянула на Сніжку, коли Місяцеквітка перевела погляд на її сестру.

— А ти?

Сніжка втупилася у власні лапи.

— Я щось проковтнула, — промимрила вона.

— Гускопуху!

Медикіт висунув голову з гнізда Дрібновуха.

— Що?

— Кошенята були у твоєму кублі, і Сніжка щось проковтнула!

Гускопух кліпнув. Тоді вискочив із гнізда й побіг по траві.

— Дізнайся, що це було! — гаркнула Місяцеквітка, та Гускопух був уже в своєму кублі. За мить він вибіг.

— Здається, вони були біля макових зернят, — нявкнув медикіт. Синютка похилила голову. Не треба було їй під’юджувати Сніжку.

— Скільки ти проковтнула? — запитав Гускопух. Його очі стали круглі й темні.

— Два, — ледь чутно нявкнула Сніжка.

Гускопух сів на землю і зітхнув.

— З нею все буде гаразд, — видихнув він. — Просто захоче поспати.

— Просто захоче поспати? — хутро Місяцеквітки стояло дибки. — Ти впевнений?

— Звісно, впевнений, — форкнув Гускопух. — Відведи її до ясел, і нехай виспиться.

— Не хочеш залишити її тут, щоб ти міг за нею наглядати? — запитала Місяцеквітка, смикаючи хвостом.

— Ти зможеш приглянути за нею краще, ніж я, — нявкнув Гускопух. — Мені треба займатися Дрібновухом.

Місяцеквітка зітхнула.

— Ходімо.

Вона підштовхнула Сніжку до папоротевого тунелю. Синютка поспішила за нею.

— З нею все буде добре! — гукнув їм услід Гускопух.

— Сподіваюся, — похмуро буркнула Місяцеквітка.

Королева вела їх через галявину, і Синютка буквально бачила, як страх і злість тріщать у маминому хутрі.

— Дурний котяра! — пробурмотіла вона. — Як, заради Зореклану, він узагалі став медикотом?

Почуття провини крутилося у Синютки в животі. Це вона підструнчила Сніжку з’їсти макові зернята.

— Ніколи більше не заходьте до кубла медикотів! — гримнула Місяцеквітка. — І взагалі тримайтеся від його галявини подалі!

— Але що, коли… — почала Синютка.

— Не сперечайся!

Коли вони дійшли до ясел, Місяцеквітка підхопила Сніжку за загривок і закинула її всередину. Синютка проповзла за сестрою, перш ніж Місяцеквітка встигла зробити те саме з нею. Чому її мама була така лиха на Гускопуха? Це ж Сніжка з’їла макові зернята!

Я її під’юдила. Синютка сиділа на краю їхнього гнізда, і в неї аж хутро здиблювалося від хвилювання. Сніжка вмощувалася у моховій підстилці. Її очі були затуманені й сонні.

Місяцеквітка лягла і почала різко вилизувати Сніжці хутро.

У своєму кублі засовалась Легковія.

— Що сталося?

— Гускопух дав Сніжці з’їсти макові зернята!

Очі Місяцеквітки потемніли від страху.

Макосвіта підвелася.

— Він що?!

Синютка палала від сорому. Гускопух не винен. Якщо когось і треба було звинувачувати, то це її.

— Гускопух навіть не знав, що ми в його кублі, — зауважила вона.

— А мав би знати. Він повинен був вас попередити. — Місяцеквітка обнюхувала Сніжку, яка вже заснула. — Уяви, як можна відвернутися від двох малих кошенят, коли перед ними лежить купа трав!

— Погано, що там не було Перовуса, — мовила Легковія. — Він би за ними приглянув.

Місяцеквітка почала знову вимивати Сніжку, цього разу вже лагідніше. Синютка чула запах страху від маминого хутра. Її шкірою пробіг мороз.

— Вона ж не помре, правда?

Макосвіта підійшла до них і притулилася мордою до щоки Синютки.

— Не хвилюйся, маленька. — Королева глянула на Місяцеквітку. — Скільки вона з’їла? — прошепотіла вона.

— Дві зернини.

Макосвіта зітхнула.

— З нею все буде добре, тільки поспить довго, — пообіцяла вона.

Будь ласка, Зореклане, нехай із нею все буде гаразд. Хвостик Синютки тремтів, почуття провини пульсувало її жилами. Напружена, вона сіла на краю гнізда.

— Синютко, не хвилюйся, — Місяцеквітка пригорнула її хвостом ближче до себе. — Я за нею пригляну. Ти лягай спатки.

Синютка заплющила очі, проте не могла уявити, як вона мала заснути, коли ще не знала, чи все добре зі Сніжкою. Я більше ніколи не дозволю їй заходити до кубла Гускопуха!

* * *

— Нехай усі коти, здатні спіймати власну здобич, зберуться під Високим Каменем!

Клич Смерекозора розбудив Синютку. Вона захоплено підвелася на лапки. Віче Клану! Та тоді раптом згадала про Сніжку й заціпеніла. Не наважуючись навіть дихнути, вона обнюхала сестру. Та пахла нормально. І легенько підхропувала.

Місяцеквітка лизнула вушко Синютки.

— Не турбуйся, — прошепотіла королева. — З нею все добре. — Очі Місяцеквітки були затуманені, ніби вона взагалі не спала. — Я за нею дивилася. — Королева ніжно поторсала носом маленький білий згорточок. — Сніжко.

Сніжка забуркотіла й тісніше обгорнула лапою мордочку.

— Не буди мене знову! Ти мене штурхала цілу ніч!

Синютка відчула хвилю полегшення. Сніжка була здорова. Вона потерлася щокою об Місяцеквітку й замуркотіла.

Макосвіта в своєму гнізді потягнула передні лапи й позіхнула.

— Як Сніжка?

— Добре, — нявкнула Місяцеквітка.

— Вона такого більше не зробить. — Макосвіта вилізла зі свого гнізда. — Ти йдеш на віче?

Очі Сніжки розплющилися, і вона скочила на лапи.

— Буде віче!

Синютка полегшено зітхнула. Її сестричка була така активна, що ті макові зернята, мабуть, уже вивітрилися, як і казав Гускопух.

— А нам можна піти? — нявкнула вона.

Місяцеквітка втомлено кивнула.

— Якщо будете гарно поводитися.

— Будемо! — пообіцяла Синютка.

Місяцеквітка поволі підвелася й подалася до виходу з кубла.

— А де Легковія? — спитала Сніжка.

Синютка побачила, що гніздо Легковії було порожнє.

— І Леопардоньки з Плямком теж нема.

— Мабуть, вони вже на галявині, — гукнула через плече Місяцеквітка і протиснулася крізь дірку в ожині.

Синютка вийшла слідом за мамою. Ранішнє сонячне світло м’яко просочувалося крізь дерева, що оточували табір. Коти Клану сходилися на галявину, активно перемуркуючись, а Смерекозір сидів на Високому Камені й дивився на них.

Гускопух сидів біля входу до папоротевого тунелю; Перовус майнув між Вохроляпом і Горобцепухом. Стрепіхань та Снігурокрила сиділи в затінку під Високим Каменем. Синютка помітила Бурехвоста — він розмовляв із Вітролетом. Вона спробувала привернути увагу батька, та він був занадто заглиблений у розмову із сірим муругим вояком.

Сплетіння гілок навколо поваленого дерева зашурхотіло, і звідти вийшли Шамконіг, Хоптовус та Гагілка.

— Швидше, — прошепотіла Місяцеквітка. Вона підштовхнула Синютку та Сніжку повз Ряболапку та Білолапку, які штовхалися за краще місце на колоді.

— Ось тут, — Місяцеквітка сіла позаду Крапохвістки та Каменесмуха. — А тепер сидіть спокійно і мовчіть.

Каменесмух озирнувся на них через плече.

— Прийшли подивитися на своє перше віче Клану, еге ж?

Синютка кивнула, полегшено зауваживши, що погляд вояка був теплий, а тоді глянула на маму.

— А ти впевнена, що нам можна тут бути? — прошепотіла вона. — Ми ще не можемо спіймати власну здобич.

Місяцеквітка кивнула.

— Можна, якщо будете сидіти тихенько. — Вона повернулася до Каменесмуха. — Ти знаєш, про що має бути віче?

Крапохвістка розвернулася й відповіла їй поперед Каменесмуха.

— Думаю, Смерекозір запланував щось для двох наших кошенят.

У Синютки в животі раптом похололо від жаху. Мабуть, Смерекозір вирішив насварити їх зі Сніжкою за те, що вони пхалися куди не слід! Вона глянула на сестру, здригаючись від страху, а тоді звела очі на Смерекозора. Та погляд Громового провідника був зосереджений на двох інших кошенятах.

Леопардонька і Плямко сиділи під Високим Каменем. Клан відступив назад, залишивши навколо них порожнє місце. Це вони провинилися? Легковія з Гадюкозубом сиділи на краю галявини. Та ні, вони не могли провинитися. Очі Легковії сяяли гордістю, а Гадюкозуб випнув груди і підніс угору підборіддя, коли Смерекозір звернувся до Клану.

— Новолист приносить за собою нову надію й тепло. І, що важливіше, він приносить нових кошенят. — Брунатний кіт злегка випростався і глянув на Сніжку та Синютку. — Я б хотів привітати кошенят Місяцеквітки та Бурехвоста у Громовому Клані. Вони ще трохи замалі для віча Клану…

Синютка напружилася.

— …але я радий, що вони прийшли подивитися на церемонію, яка чекає одного дня й на них.

Серце Синютки забилося швидше від захвату, коли весь Клан обернувся на неї та Сніжку.

— Леопардонько, Плямку, — знову привернув увагу Смерекозір, і всі погляди враз зосередилися на двох юних котиках під Високим Каменем. — Ви з нами вже шість повень, і за цей час вивчили, що означає бути котами Громового Клану. Сьогодні ж ви почнете вивчати, що означає бути вояками Громового Клану.

Схвальний нявкіт пронісся над натовпом, і Смерекозір повів далі.

— Леопардонько!

Почувши своє ім’я, Леопардонька виступила наперед і підвела очі на Смерекозора, який стояв на краю Високого Каменя.

— Віднині тебе знатимуть як Леопардолапку. — Смерекозір перевів погляд на Снігурокрилу. — Снігурокрило, ти станеш її виховницею. Твоїм виховником був Шамконіг, і я сподіваюся, що ти передаси їй ті чудові мисливські навички, які він передав тобі.

Снігурокрила вклонилася й виступила наперед до своєї новачки.

— Плямку, — продовжив Смерекозір, — я вже бачу хоробрість твого батька, що сяє у твоїх очах. Віднині тебе знатимуть як Плямолапа, а твоїм виховником стане Стрепіхань. Слухай його уважно, бо, хоч він і молодий, він уже достатньо розумний, аби навчити тебе мудро користуватися своєю хоробрістю.

Коти Клану розчулено замуркотіли.

— Плямолап! — відлунив від Високого Каменя гордий вигук Легковії. — Леопардолапка!

Ряболапка зіскочила з колоди і, звиваючись, пройшла між натовпом. За нею подалась Білолапка.

— Ми вже зробили для вас гнізда, — нявкнула Ряболапка до новаків.

— Частково з мого моху, — зауважила Білолапка.

Синютці раптом стало жаль. Вона втрачала своїх одноясельників.

— А Легковія не буде за ними сумувати? — запитала вона Місяцеквітку.

— Буде. — Очі її мами були затуманені, але цього разу не від утоми. — Ходімо, — сипло нявкнула вона. А тоді обгорнула своїх кошенят хвостом і почала підштовхувати їх назад до ясел.

— А нам не можна привітати Плямолапа і Леопардолапку? — спитала Синютка, вчепившись кігтиками у м’яку землю.

Місяцеквітка підштовхнула її вперед мордочкою.

— Вони зайняті зі своїми сусідками.

— І ми скоро будемо їхніми сусідками, — захоплено нявкнула Сніжка.

Вуха Місяцеквітки смикнулися.

— Не скоро, а через шість повень! І то якщо навчишся до того часу не їсти макові зернята!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Синютка міцно спала. Вона уві сні настрибнула на метелика, вихопивши його з повітря. Пришпилила до землі й відчула, як його крильця лоскочуть їй носа. Тоді захотіла подивитися, як він полетить геть, і відпустила. Метелик затріпотів крильцями і піднявся до неба так високо, що вона б і не дістала, та щось усе одно лоскотало їй носик.

Вона пчихнула і прокинулася.

Із переповненого гнізда Макосвіти висунувся хвіст і терся об мордочку Синютки. Вона сердито відсунула його від себе. Сніжка впиралася їй у спину, і від цього Синютці було гаряче й тісно. Сніжка із Синюткою більше не були найменшими кошенятами в яслах. Чотири повні тому Макосвіта народила кошенят: двох кішечок і котика. Їх назвали Солоденька, Ружонька і Будячок. Синютка думала, що Будячок отримав таке ім’я через те, що його сіро-біле хутро стирчало на всі боки. На щастя, воно було значно м’якше за справжні колючки будяка. Сніжка дала ім’я Ружоньці, бо в неї був рожево-помаранчевий хвостик. А Солоденьку — білу кицю з темними плямками — назвали на честь матері Смерекозора, Солодкорози.

Спершу їм було весело, бо з’явилися нові кошенята, з якими можна було гратися, але тепер Синютка відчувала, що їй ніде навіть потягнутися. Навіть попри те, що Місяцеквітка більшість ночей вже спала у вояцькому кублі, в яслах було надто тісно. Будячок, Солоденька і Ружонька швидко росли і весь час випадали з гнізда Макосвіти. І, ніби цього було мало, дві повні тому народила Крапохвістка, її кошенята Левко та Златонька весь час вовтузилися й нявчали.

Тепер вони спали тихо, але, як тільки Синютка знову заплющила очі, Макосвіта закректала уві сні та, відсторонившись від Ружоньки і Солоденької, зітхнула й перевернулась на другий бік. Будячок перевернувся разом із нею, поклав підборіддя на мамин бік і почав голосно хропіти.

Який сенс далі намагатися заснути?

Синютка підвелася й потягнулася, її довгим гладеньким хвостом пробіг дрож. Падолист уже приніс прохолодні ранки, і, хоч ясла були надійно захищені, тоненькі струмені холодного повітря все одно просочувалися крізь ожинник. Киця озирнулася на гніздо Крапохвістки, заздрячи густому хутру Левка, яке закривало його шию, ніби грива. Златонька, котра через своє бліде рудувате хутро здавалася значно меншою за братика, заворушилася біля нього й притулилася ближче до мами.

Намагаючись нікого не розбудити, Синютка вислизнула з ясел. Їй насправді подобалося мати весь глибокий ранок тільки для себе, коли в таборі було ще тихо. Над головою простягалося передсвітнє небо — м’яке й сіре, мов голубине крило. Вона впізнала запахи Горобцепуха, Вітролета й Гадюкозуба, вони були ще свіжі. Мабуть, вояки щойно вирушили в досвітній патруль. Хрустке коричневе листя, кружляючи, опадало з дерев і лагідно приземлялося на холодну галявину. Синютка вчепилася в землю, борючись із бажанням підстрибнути і зловити один листочок на льоту. Цим займалися кошенята, а вона вже була майже новачкою.

Синютка глибоко вдихнула, розтуливши рота, аби впустити в себе запах лісу. Ліс пахнув вологістю й тлінням, віддаючи свій аромат, немов щойно вбита здобич. Рот Синютки наповнився слиною. Вона так хотіла зараз опинитися між деревами по той бік ялівцевої загорожі. Підійшовши до неї ближче, кицька втягнула спокусливі запахи, що долинали крізь вхід. Вона витягнула морду вперед, намагаючись зазирнути крізь тунель і гадаючи, що ж лежало в тих тінях попереду.

— Хочеш вийти?

Від раптового запитання Сонцеспада вона аж підстрибнула, а тоді винувато розвернулася.

— Я просто дивилася, — нявкнула Синютка.

— Я можу тебе повести, якщо хочеш, — запропонував Громовий воєвода.

Синютка кліпнула.

— А як же Смерекозір? Він не буде лихий?

— Не буде, ти ж зі мною.

— Може, мені покликати Сніжку? — нявкнула Синютка. — Я впевнена, вона теж хотіла б піти.

— Залиш Сніжку спати, — сказав їй лагідно Сонцеспад і подався до тунелю.

Не тямлячись від захвату, Синютка пішла за ним, відчуваючи, як її хвостик треться об ялівець, як земля, втоптана тисячами кроків, пружинить під лапами.

Коли вона вийшла по той бік загорожі, її ніс і рот наповнили запахи лісу. Листя, ґрунт, мох, здобич — усі ці аромати були настільки густі, що вона відчувала їх на язиці. Її вуса ворушив вітерець, який не мав знайомих запахів табору, а пахнув чимось новим і диким. Ліс був переповнений багатими падолистовими кольорами і схожий на плямисту шубку. Всюди росли кущі, схожі на сірі тіні в досвітніх променях.

Сонцеспад повів її втоптаною стежкою до підніжжя схилу. Той схил був такий крутий, що Синютці аж довелося задерти голову, аби побачити його верхівку.

— Ми у самому серці земель Громового Клану. — Він підвів погляд. — Але там, нагорі, ліс ще тягнеться до кордонів з усіх боків.

Синютка кліпнула.

— Ви залазите туди нагору? — вона оглядала схил, намагаючись знайти стежку, якою її Клан ходив поміж каміння й кущів, що виступали над ними.

— Це найлегша стежка, — Сонцеспад підійшов до розколини між двома величезними кругляками, де каміння та ґрунт обвітрилися й утворили пологий підйом. Він легко побіг угору й моторно заскочив на один із кругляків. Опустивши погляд на Синютку, воєвода нявкнув:

— Спробуй ти.

Синютка нерішуче підійшла до підніжжя кам’яного насипу. Перші кілька хвостів підніматися було легко, та схил ставав усе крутішим, і її лапи почали послизатися на нестійких камінцях. Серце швидко загупало, і вона відчайдушно стрибонула до кругляка, на якому чекав Сонцеспад, та приземлилася тільки на пів шляху до нього.

Палаючи від сорому, кицька обтрусила хутро.

— З практикою стає легше.

Сонцеспад обернувся й повів її уздовж заболоченої балки, що вигиналася під звором. Вона закінчувалася біля підніжжя ще одного велетенського кругляка.

Синютка нажахано витріщилася на камінь. Він хоче, щоб я залізла на оце?

Сонцеспад, примруживши очі, дивився на гладеньку поверхню кругляка.

— Ти бачиш розколини і виступи, за які можна зачепитися?

Оглядаючи камінь, Синютка почала помічати виїмки і щілинки: заглибину з одного боку, від якої вона могла б відштовхнутися, шпарку прямо над нею, за яку можна зачепитися кігтями, корисний бугорок трохи вище. Чи вистачить їй цих маленьких шпаринок, щоб вибратися нагору?

Вона чекала, доки Сонцеспад поведе перед, проте він кивнув їй угору.

— Ти перша, — нявкнув кіт. — Я буду прямо за тобою, якщо ти оступишся.

Синютка витягнула кігтики. Я не оступлюся.

Присівши на задніх лапах, вона приготувалася до стрибка, одночасно зосередивши погляд на першому крихітному виступі, за який можна було б ухопитися. Тремтячи від напруги, кицька стрибнула і вчепилася кігтем у виїмку, підтягуючи себе вгору й відштовхуючись від заглибин у камені задніми лапами. Синютка із захватом побачила, що непомітно для себе перейшла до наступної щілини, а тоді, міцно тримаючись і просуваючись угору, якимось дивом опинилася, втомлена й задихана, на самій верхівці.

Глянувши вниз зі стрімкого кругляка, вона побачила Сонцеспада; він здавався таким маленьким на лісовій долівці. Невже вона справді залізла настільки високо всього за кілька рухів? Синютка опинилася на одному рівні з верхівками дерев, які оточували табір. Вона могла зазирнути прямо між найвищих гілок, якими стрибали, дражнячи її цілий зеленлист, вивірки.

— Чудово! — Сонцеспад тихо приземлився на камені біля неї. — Куди далі, як думаєш?

Синютка озирнулася. Кущі та покорчені дерева стирчали над землею, їх коріння вплелося у кам’янистий ґрунт, аби краще триматися на крутому схилі. Вона помітила стрімку, але втоптану стежку, яка вела довкола стовбура вигнутої ліщини.

— Туди! — нявкнула Синютка. І, не чекаючи на відповідь, поспішила на ту стежку, яка ставала все стрімкішою, вигиналася і звивалася поміж курумниками, що обліпили верхівку звору. Вона вже майже на вершині! Ліс усього за кілька хвостів від неї.

Та раптом вона оступилася.

Паніка пробігла її тілом, ніби блискавиця, коли земля під її кігтями почала сипатися, і вона впала назад, сковзаючи вниз на животі. Намагаючись вхопитися за що-небудь, вона відчайдушно заволала.

Її падіння перепинило щось м’яке.

— Тримаю!

Сонцеспад заскочив під неї та вчепився зубами у загривок, щоб її спинити. Серце Синютки загупало: вона висіла прямо над крутим урвищем. Кицька шукала навпомацки землю, її лапи трусилися, і Сонцеспад відпустив її, коли вона відновила рівновагу.

— Пробач, — нявкнула вона. — Мені не треба було йти так швидко.

Сонцеспад лагідно ляснув її вушко хвостом.

— Коли станеш старша і твої задні лапи будуть сильніші, ти зможеш ходити цією дорогою. Але зараз краще підемо он тією стежкою.

Синютка простежила за його поглядом і побачила кам’янистий шлях, що здіймався крізь скупчення меншого каміння. Вона пішла за воєводою, ступаючи точно в його сліди. За хвіст від вершини стежка закінчувалася кам’яною стіною, яка нависала прямо над ними. Синютка відчувала густий запах лісу і бачила верхівки дерев, які виступали високо над краєм звору.

Сонцеспад одним стрибком заскочив нагору. Синютка глибоко вдихнула й підстрибнула вгору, вчепилась передніми лапками у трав’янисту вершину, а тоді почала підтягуватися. Вона помітила, як Сонцеспад нахиляється, націлившись зубами на її загривок.

— Я можу сама! — видихнула вона, перш ніж він устиг її схопити. М’язи пекли від зусиль, та вона витягнула себе за край і, відсапуючись, повалилася на м’яку траву.

— Молодчина, — привітав її Сонцеспад.

Перевівши подих, Синютка зазирнула вниз, у лощовину. Табір за кронами дерев було ледве видно, а галявина здавалася блідою плямою за брунатним листям. Вона повернула голову й подивилася в ліс. По краях росли кущі, а дерева тяглися безкінечно в тіні. Гілки потріскували й хиталися від вітру. Її тілом від захвату пробіг дрож.

— Це тут патрулі полюють щодня? — прошепотіла вона.

Сонцеспад кивнув.

— І ти скоро теж будеш із ними.

Я хочу піти з ними вже!

Раптом Сонцеспад застиг. Поширивши очі, він зазирав поміж дерев. За мить почулося відлуння кроків, що долинало з глибин лісу. Вони наближалися, від гупання зашелестів підлісок, і зрештою Синютка побачила тінисті постаті котів, які стрімко бігли до них.

Вона присунулася ближче до Сонцеспада.

— Хто це?

— Досвітній патруль, — голос Сонцеспада був напружений. — Щось сталося.

Із папоротей вискочив Горобцепух, його жовті очі палали в передсвітній імлі. Він загальмував на краю звору. Гадюкозуб, Вітролет і Дроздошуб зупинилися прямо за ним.

— Що таке? — запитав Сонцеспад.

— Вітряний Клан краде нашу здобич! — прошипів Горобцепух. — Ми повинні доповісти Смерекозорові.

Він стрибонув за край верхівки, а решта його патруля поспішила за ним.

— Повертаймося до табору, — Сонцеспад обернувся і зник слідом за побратимами.

Синютка тремтіла. Це означає, що буде битва?

Спустивши передні лапки через край скелі, вона зупинилася. Над далеким горизонтом сходило сонце, розливаючи свої промені понад лісом та забарвлюючи верхівки дерев у рожевий колір. Зненацька всередині неї зринуло почуття гордості й захвату. Це була її територія, і її Клан був у небезпеці. Синютка твердо для себе постановила, що пожертвує будь-чим, аби допомогти своїм побратимам і посестрам. Вона наполовину з’їхала, наполовину скотилася зі стрімкого кам’яного насипу, злізла по гігантському кругляку й побігла стежкою до кам’янистого схилу біля підніжжя. Синютка не збиралася залишатися позаду.

Доки кицька збігла донизу, вояки вже зникли у таборі, тож вона помчала крізь ялівцевий тунель, молячись, аби не пропустити нічого важливого.

На галявині Горобцепух уже доповідав усе Смерекозорові. Решта котів Клану стояла навколо них, здибивши хутро. Каменесмух та Бурехвіст, немов сірі тіні, підійшли з-за куща кропиви. Навколо поваленого дерева затремтіли гілки, і з кубла старійшин вийшов Хоптовус, а за ним і Гагілка із Шамконогом. Біля ясел, нагостривши вуха, походжала Снігурокрила.

Рябохвоста, яка стала воячкою лише повню тому, але вже поводилася ніби воєвода, проштовхнулася повз сонного Плямолапа, котрий щойно вийшов із новацького кубла.

— Не плутайся під ногами! Це важливо! — крикнула вона. — Білооко, ходи вже!

Білолапка отримала своє вояцьке ім’я тоді ж, коли й Ряболапка. Синютка вважала, що з боку Смерекозора жорстоко було називати її на честь затуманеного незрячого ока, яке спотворювало її вродливе обличчя, проте сама Білоока цим, здавалося, не переймалася. Вона вийшла слідом за своєю посестрою зі звичним безтурботним виглядом і винувато знизала плечима, коли минала Плямолапа.

— Синютко! — крикнула Місяцеквітка з папоротевого тунелю. Вона вийшла із затінку, її очі були поширені від тривоги. — Я тебе всюди шукала! Ти виходила в ліс? — Її голос звучав різко. — Ти знаєш, що тобі не можна залишати табір!

Синютка хотіла пояснити, що її повів Сонцеспад, але повз сріблясто-сіру королеву промайнули Гускопух і Перовус, поспішаючи з галявини медикотів, і заступили собою королеву.

Посмикуючи хвостом, Легковія прослизнула поперед Синютки.

— Ти йдеш?

Синютка кивнула й пішла за нею. З Місяцеквіткою вона поговорить пізніше.

Смерекозір розмовляв з патрулем. Його очі були примружені.

— Ви кажете, що з нашого боку кордону є кров?

Горобцепух кивнув.

— Кров білки. І вона свіжа.

Синютка сіла біля Легковії.

— Буде битва? — прошепотіла вона.

Легковія смикнула кінчиком хвоста.

— Сподіваюся, що ні.

Раптом біля них пригальмувала Сніжка, її хутро здибилося від захоплення.

— А уяви, якби була!

Гадюкозуб крокував перед Громовим провідником.

— Мабуть, коти Вітряного Клану вбили її сьогодні зранку й понесли через Чотиридерево на свою територію, — прогарчав він.

— Ти впевнений, що її вбив Вітряний Клан? — вигукнула Легковія.

— Там усюди був запах Вітряного Клану! — доповів Дроздошуб. Юний вояк здавався нажаханим, його хутро стояло дибки. — Ми від нього мало не задихнулися.

Вітролет схилив голову набік.

— На кущах запаху не було, — поволі нявкнув він. — Його могло просто занести з вересовища.

— Занести? — форкнув Горобцепух.

— Надто багато збігів! — крикнув Гадюкозуб. — Кров білки і запах Клану одночасно? Вони перетнули наш кордон і вбили здобич Громового Клану!

— А цю білку міг убити хто-небудь інший? — запитав Смерекозір. — Там були які-небудь сліди лиса?

— Нічого свіжого, — нявкнув Гадюкозуб.

Смерекозір кліпнув.

— Але там був лисячий запах?

Горобцепух випустив кігті.

— Лисячий запах є всюди, якщо ти його шукаєш!

Наперед виступив Шамконіг.

— Вітряний Клан уже робив так і раніше, — нагадав він.

Каменесмух кивнув.

— У падолист вони завжди стають нервові. Кролі ховаються по норах, але в лісі досі є багато здобичі. Це вже не вперше голод пригнав Вітряний Клан через Чотиридерево до нашого кордону.

— І не востаннє, — похмуро додав Горобцепух.

Легковія махнула хвостом.

— Вони не можуть бути голодні. Падолист іще не закінчився.

— Чому вони не крадуть у Річкового або Тіньового Клану? — запитала Синютка. — У них також є спільні кордони.

Гадюкозуб звернув на неї свій жовтий погляд.

— Мабуть, вони думають, що Чотиридерево між вересовищем і Громовими землями убезпечить їх від нашої помсти.

— Або вони вважають, що в нас легко красти! — Бурехвіст, який спостерігав за цим усім примруженими очима на краю галявини, виступив наперед. — Якщо вони наважуються вкрасти нашу здобич іще до закінчення падолисту, скільки вони вкрадуть у найлютіші дні гололисту? Ми повинні відлякати їх зараз, перш ніж вони вирішать, що мають право пригощатися нашою свіжиною, коли їм заманеться.

Синютка сповнилася гордощами. Її батько був справжнім вояком, готовим боронити свій Клан.

Смерекозір поволі похитав головою, а тоді обернувся й застрибнув на Високий Камінь.

— Поки що ніякої битви не буде, — наказав він.

Бурехвіст прищулив вуха.

— Ти хочеш дозволити їм у нас красти? — прогарчав він.

— У нас немає достатньо доказів, що це був Вітряний Клан, — відповів Смерекозір.

Гадюкозуб стишено зашипів.

— Ніхто не бачив Вітряного кота, і не було жодних поміток, — наголосив Смерекозір.

— Тільки тому, що вони боягузи! — закричав Горобцепух. Коти Клану згідливо замурмотіли.

Смерекозір повернувся до Гускопуха.

— Зореклан присилав яке-небудь попередження?

Гускопух похитав головою.

— Жодного, — відповів він.

— Що ж, боягузи чи ні, — прогарчав Смерекозір, — а я не буду ризикувати і починати битву, не маючи достатньо доказів. Але завтра на Зборищі я попереджу всі Клани, що ми пантруємо. — Він перевів погляд на Сонцеспада. — Організуй додаткові патрулі біля кордону з Чотиридеревом. Якщо побачиш Вітряний патруль, попередь їх. — Провідник примружив очі. — Словами, а не кігтями.

Сонцеспад кивнув.

— Ми оновимо помітки.

Синютка побачила, як спиною її батька пробігла хвиля. Він підійшов і сів біля Гадюкозуба. Двоє вояків посхиляли голови й про щось тихо перемовлялися, а Горобцепух кружляв довкола них, тріпаючи хвостом.

— Вони все одно підуть битися з Вітряним Кланом? — прошепотіла Синютка до Місяцеквітки.

Сріблясто-сіра королева похитала головою.

— Ні.

Сніжка біля них місила ґрунт лапами.

— Я піду.

Синютка наморщила носа.

— Ми не знаємо, чи Вітряний Клан украв нашу здобич.

— Але вони могли! — не вгавала Сніжка. — Краще перестрахуватися, береженого Зореклан береже! Я би пішла і роздерла їх на клапті, щоб вони більше ніколи не посміли красти в нас.

Місяцеквітка глянула на неї.

— Навіть якби твій провідник сказав тобі цього не робити? Слово провідника — закон, запам’ятай.

Синютка збентежено схилила голову набік.

— А хіба вояк не має ставити інтереси Клану вище за все? І що, коли Смерекозір помиляється?

Місяцеквітка пригладила нагороїжене хутро Сніжки хвостом.

— Смерекозір завжди робитиме те, що найкраще для Громового Клану. Не забувай, що його провадить Зореклан.

— Ну, мабуть, — розчаровано сказала Сніжка.

Синютка опустила погляд. У її голові роїлися думки. Як провідники могли завжди мати рацію? Чи мали б вони рацію, якби Зореклан їх не провадив?

Плямолап повертався до новацького кубла.

— Це була б наша перша битва, — зітхнув він.

Леопардолапка пострибала поперед нього, крутнулась і стала у бойову стійку.

— Ми б їх покремсали.

Клан почав розходитися, проте Смерекозір, який досі сидів на Високому Камені, видав тихий клич. Усі очі обернулися назад до Громового провідника.

— Є ще дещо, — почав він.

Синютка підвела погляд на Високий Камінь, усередині неї здіймалася хвиля цікавості.

— Я хочу висвятити двох новачок.

Кого?

Раптом до неї дійшло.

— Це, мабуть, ми! — шепнула вона до Сніжки.

Проте очі сестри вже сяяли в передчутті.

— Я не думала, що він зробить це сьогодні! — Місяцеквітка поспішила до них. Вона звучала спантеличено. — Поглянь на себе! — Синютка збентежено оглянула своє хутро, запорошене й заляпане багнюкою через її мандрівку вгору і вниз звором.

— Швидко! Помийся!

Та було вже пізно.

— Синютко, Сніжко, — Смерекозір підкликав їх уперед помахом хвоста.

Легковія відступила вбік. Шамконіг та Сонцеспад позадкували, щоби звільнити місце під Високим Каменем.

Сніжка вже чимчикувала наперед, а от Синютка завагалася, соромлячись свого неохайного хутра та відчуваючи на собі погляди котів Клану.

— Ну ж бо, — прошепотіла Місяцеквітка, підштовхнувши Синютку вперед. — Твій вигляд насправді не має значення. — У її очах палахтіла гордість. — Він запрошує до Громового Клану твій дух.

Глибоко вдихнувши, Синютка подалася за сестрою і стала під Високим Каменем, сподіваючись, що ніхто не побачить, як тремтять її лапи.

Смерекозір опустив на них погляд.

— Ви з нами вже шість повень. Віднині починається ваше тренування. Ваш батько — вірний вояк Громового Клану і хоробрий кіт. Бажаю вам обом наслідувати його чин.

Синютка глипнула на тата. Він припинив перемовлятися з Гадюкозубом і зосереджено дивився на них. Лапи Синютки затремтіли ще більше. Ну чому вона мала такий неохайний вигляд саме зараз?

— Сніжко, — продзвенів нявкіт Смерекозора у холодному світанковому повітрі. Сонце вже почало проливати в табір ніжно-рожеві промені.

Сніжка підвела мордочку.

— Віднині тебе знатимуть як Сніголапку.

Сніголапка випнула груди, а Смерекозір тим часом оглянув вояків під Високим Каменем.

— Горобцепуху, — нявкнув він.

Темно-коричневий смугань різко глянув на нього, ніби здивувався почути своє ім’я.

— Ти будеш виховником Сніголапки. Навчи її бути хорошою воячкою.

Горобцепух, кліпаючи, виступив наперед і торкнувся мордою до голови Сніголапки.

— Синютко, — продовжив Смерекозір, — до того часу, як ти отримаєш своє вояцьке ім’я, тебе зватимуть Синьолапкою. Твоїм виховником стане Каменесмух.

Вояк підійшов до неї.

— Але тобі все одно не можна до вояцького кубла, — підначив він, торкнувшись носом до її чола.

Синьолапка не могла в це повірити. Вона цієї ночі спатиме у новацькому кублі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

— Синьолапка! Синьолапка!

Доки Клан викрикував її ім’я, Синьолапка роззиралася галявиною, почуваючись такою ж великою, як Високий Камінь. Нарешті вона зможе почати допомагати своїм побратимам і посестрам.

Бурехвіст легенько їй кивнув. Синьолапка хотіла підбігти й притулитися до нього мордочкою, проте її лапи не рухалися з місця, і вона мовчки дивилася, як він повертається назад до Гадюкозуба.

— Ти можеш у це повірити? — муркочучи, підбігла до неї Сніголапка.

Ружонька, Солоденька та Будячок кинулися до них через галявину, захоплено нявкаючи.

— Ви тепер новачки! — завищала Солоденька.

Ружонька стрибала навколо них.

— Ми будемо за вами сумувати в яслах.

Очі Будячка потемніли від образи.

— Якщо ви стали новачками, то я не розумію, чому мені не можна. Я вже майже такий великий, як і ви.

Солоденька закотила очі.

— Ні, ти просто завжди вихваляєшся!

— Не турбуйся, Будячку! — заспокоїла його Сніголапка. — Я покажу тобі всі бойові прийоми, яких навчуся.

Будячок задер носа.

— Та я вже такий боєць, яким ти ніколи не станеш! — фиркнув він.

У Синьолапки засвербіли лапи. Вона хотіла дати йому добрячого прочухана поза вухо. Він мав би виявляти більше поваги до новачок свого Клану!

— Вітаю! — до них підійшла Легковія, високо задерши хвоста.

Синьолапка замуркотіла й почала роззиратися, шукаючи маму.

Місяцеквітка зупинилася поговорити з Бурехвостом, проте, помітивши погляд Синьолапки, перервала розмову й поспішила до своїх кошенят.

— Я так вами пишаюся! — вона озирнулася на Бурехвоста. — Ваш тато теж.

І, ніби на її запрошення, до них підійшов Бурехвіст. Гадюкозуб теж приєднався, та його очі були примружені, ніби щось його хвилювало.

— Молодчинки! — Бурехвіст мигцем глянув на заляпані болотом лапи Синьолапки. Вона притьмом сіла, підібгавши їх під себе настільки глибоко, наскільки могла.

— Ми станемо найкращими новачками! — радісно нявкнула Сніголапка.

Бурехвіст махнув хвостом.

— Я іншого й не чекаю.

До них підійшов Гускопух, а за ним і Перовус.

— Вітаю вас обох, — приязно нявкнув він.

— Дякую, — вклонилася Синьолапка.

Гускопух кивнув Бурехвостові.

— Ти, мабуть, дуже зараз пишаєшся.

Бурехвіст смикнув вухами.

— Звісно.

Гадюкозуб провів лапою над вухом.

— Цікаво, що Смерекозір вирішив саме зараз зробити вас новачками. — Він замовк, піднісши лапу в повітря, й оглянув Синьолапку з голови до ніг. — Можна навіть подумати, що це було незаплановано.

Синьолапка схилила голову набік.

— Що ти маєш на увазі?

— Нічого він не має на увазі, — швидко нявкнула Місяцеквітка. А тоді зиркнула на Гадюкозуба. — Чи не так?

Муругий кіт витримав її погляд.

— Ну, це вочевидь відволікло всіх від крадіжок Вітряного Клану.

Гускопух смикнув хвостом.

— Гадюкозубе, якщо має бути битва, то нам потрібно якомога більше вояків.

Гадюкозуб знизав плечима.

— Вояків, так. Але новаків?

Сніголапка нагороїжила хутро.

— Ми будемо битися не гірше за будь-кого іншого.

Вуса Гадюкозуба ледь здригнулися.

— Я впевнений, що ви старатиметеся, але воячок із вас зроблять лише впоряди, а у вас поки не було жодного.

Раптом Синьолапка почала почуватися дуже маленькою. Що, заради Зореклану, змусило її думати, що вона зможе допомогти своєму Клану? Під її хутро закрався холод. Невже Гадюкозуб мав рацію? Смерекозір дійсно зробив їх новачками лише для того, щоб відвернути битву з Вітряним Кланом?

Нявкіт Каменесмуха вивів Синьолапку із задуми.

— Сподіваюся, ти готова знову вилізти на схил.

Холод враз її полишив.

— Ми йдемо прямо вже?

— Що швидше ми почнемо твоє тренування, то краще, — нявкнув Каменесмух. — Якщо Вітряний Клан щось задумує, тобі знадобляться всі навички, яких я встигну тебе навчити.

Виховник збирався натренувати її битися з Вітряним Кланом! Синьолапка із захватом подалася за Каменесмухом до виходу з табору. Це вже було по-справжньому — вона була новачкою. Цього разу вона зайде аж у ліс, не зупиниться на краю, щоб зазирнути крадькома, немов налякане кошеня. Що їй покаже Каменесмух — де знайти найсоковитішу здобич? Чого він її навчить — як здивувати ворога лютим бойовим прийомом? Її серце забилося частіше; Синьолапка виходила до звору, і тепер ця стежка давалася їй легше: вона знала, чого чекати.

За ними затріскотіли камінці. Синьолапка обернулася й побачила, що Сніголапка з Горобцепухом також побігли до звору.

— Ви теж ідете в ліс?

Синьолапка відчула легенький укол ревнощів, коли Сніголапка її наздогнала. Вона хотіла, щоб весь ліс належав тільки їй.

— Так! — Сніголапка пробігла повз неї та помчала вперед, її довгі лапи легко стрибали по кам’яних розсипах.

Горобцепух спрямовував її знизу.

— Зверни на стежку між тими двома кругляками, — гукнув він. — Зазвичай вояки ходять тією дорогою, але я думаю, що ти зможеш застрибнути.

Синьолапка пришвидшила біг, як тільки стежка вирівнялася і почала звиватися між кущами. Чому це Сніголапка мала першою побачити ліс?

— Обережно! — застеріг Каменесмух, коли з-під її лап посипалися жмені камінців. — За тобою може ще хтось іти.

— Вибач.

Синьолапка сповільнилася, ступаючи обережніше. Її дратувало те, що Сніголапка вже зникла за верхівкою звору.

— Швидкість — це ще не все, — сказав їй Каменесмух. — Вояк, який біжить поперед здобичі, ловить менше.

Так, точно! Вона видерлася нарешті до верхівки, перелізла через край та обернулася, щоб оглянути табір.

Сніголапка вже стояла там і дивилася, її блакитні очі здавалися сапфіровими у ранковому сонці.

— Він так далеко! — видихнула вона.

Синьолапка відчула, як її животом розливається тепло. Вона вже це бачила.

— Дивись, — кивнула вона Сніголапці. — Там видно галявину. Онде, між тими гілками.

Сніголапка перевела погляд, і її вушка нагострилися.

— То не Будячок із Ружонькою граються біля колоди?

Яскравою галявиною стрибали дві знайомі шубки. Звідси вони здавалися геть крихітними. Синьолапка піднесла передню лапу, сподіваючись, що вони її побачать, але кошенята не підводили голови. Раптом Синьолапка відчула, що вона дуже-дуже далеко від своїх колишніх одноясельників.

На узліссі вже стояв Горобцепух.

— Ходи! — гукнув він Сніголапці. — Я покажу тобі річку.

Річку! Синьолапка навіть не уявляла, на що схожа річка. Єдина вода, яку вона бачила, — калюжка на галявині Гускопуха та маленькі калабаньки, з яких вони пили в таборі. Синьолапка лише знала, що річка була широка і текла, ніби вітер крізь дерева.

— А ми теж ідемо до річки? — запитала вона Каменесмуха.

Вояк похитав головою.

— Ми маємо зайнятися дечим значно важливішим.

Синьолапка намагалася стримати розчарування. Зрештою, це «щось значно важливіше» може виявитися цікавішим, ніж річка! Коли біла шубка Сніголапки зникла в лісі слідом за Горобцепухом, Синьолапка подалася в зарості за Каменесмухом.

Сонячні промені пронизували напівголі гілки та смугами падали на лісову долівку, від чого вона стала схожою на хутро тигра. Синьолапка відчувала запах здобичі — не мертвий запах свіжини, а щось значно звабливіше. Вона чула мишу, горобця, білку і землерийку — живі аромати, від яких її рот наповнився слиною.

— Ми будемо полювати? — запитала вона.

— Не сьогодні.

Каменесмух перескочив через повалене дерево, зачекав, доки вона перелізе, і рушив глибше в ліс.

— Прикордонний патруль?

Каменесмух похитав головою.

— Ти покажеш мені кордони?

— Скоро.

Вони спустилися невеликим схилом. Під їхніми лапами хрускотіло сухе опале листя.

— Ми будемо практикувати бойові навички? — Синьолапка вирішила, що Каменесмух задумав щось дійсно неймовірне. Він був такий таємничий. — Який перший рух я маю вивчити?

— До цього ми дійдемо іншим разом.

— То що ми робитимемо?

Каменесмух зупинився біля підніжжя дуба. Товсте коріння дерева, вкрите шарами зеленого моху, звивалося по землі.

— Я навчу тебе, як збирати підстилки для старійшин.

— Що? Мох? — Синьолапка не могла приховати розчарування у своєму голосі.

— Він робить їхні гнізда теплішими, — пояснив Каменесмух.

— Але я думала…

— Ти хочеш, щоб вони самі дерлися нагору і збирали його собі? — пильно глянув на неї Каменесмух.

— Ні! — похитала головою Синьолапка. — Звісно, ні. Просто я сподівалася…

Вона проковтнула скімлення, яке вже наростало в її горлі. Клан був важливішим за все. Старійшинам потрібні чисті, м’які та свіжі підстилки. І Синьолапка не хотіла, аби Камене-смух подумав, що вона егоїстка. Та все ж новач-ка не могла приховати обурення, коли почала видирати клапті м’якого й вогкого моху з коре-ня дуба.

— Стривай, — Каменесмух поклав свою лапу на її. — Ти разом з мохом береш багно. Старійшинам це не сподобається. Дозволь я покажу.

Синьолапка сіла, а Каменесмух почав показувати.

— Вигни лапу отак і витягни якомога далі кігті. — Швидким делікатним рухом він висмикнув шматок моху з дерева, залишивши коріння й бруд на корі, а в лапі тримаючи чистий та охайний клаптик. — Тепер ти спробуй.

Синьолапка повторила його рух, вигнувши лапу й витягнувши кігті настільки сильно, що вони аж заболіли, а тоді зрізала мох. Її шматочок був менший і не такий рівний, як Каменесмухів, зате без коріння та грязюки.

— Дуже добре! — задоволено муркнув Каменесмух. — Спробуй ще.

Він сидів і дивився, як Синьолапка визбирувала мох, зрізаючи шматок за шматком і скидаючи його у все більшу купу. Невдовзі вона зловила ритм у своїх рухах і помітила, що шматки моху ставали більші й не такі пелехаті. Зупинившись на мить, новачка глянула на Каменесмуха, сподіваючись на його схвалення, і вдоволено побачила, що його очі сяяли.

— У тебе талант, — сказав він. — І, хоч ти цього ще не знаєш, ти насправді відточуєш важливі бойові та мисливські навички.

Синьолапка кліпнула.

— Як?

— Із кожним рухом твоїх кігтів ти стаєш усе точнішою, — пояснив Каменесмух. — Коли ти відточиш ці рухи до досконалості, то зможеш одним махом роздерти ворогу морду і вбити здобич швидко та чисто.

Синьолапка замуркотіла, раптом відчувши задоволення від процесу і тієї купи моху, яку вона назбирала.

— А тепер, — провадив Каменесмух, — треба віднести це додому.

Синьолапка миттю нахилилась і вхопила оберемок зубами.

— Якщо ми будемо нести його так, то доведеться ходити кілька разів, — сказав Каменесмух. Синьолапці вдалося захопити лише кілька маленьких шматочків з верхівки купи. — Стисни його отак, — кіт уміло прижав мох лапами, витискаючи вологу. — Тепер скатай цей згорток і притисни його під підборіддям. — Він притиснув величенький валик до шиї і, тримаючи його так, мовив далі: — Це звільнить тобі зуби, щоб узяти ще.

Синьолапка ледве стримувала сміх. Каменесмух мав такий кумедний вигляд із цією приплюснутою бородою і мохом, який стирчав з обох боків.

— Не смикай на мене тут вусами! — серйозно сказав він. — Я знаю, що це видається дивним, але ти краще хочеш залазити сюди двічі?

Синьолапка похитала головою.

— Я так і думав, — смикнув хвостом Каменесмух. — Уяви, що це здобич, яку ми несемо додому голодному Клану. Що більше ми зможемо понести, то швидше нагодуємо Клан.

Синьолапка ніяково переминалася з лапи на лапу. Так вона про це не подумала. Новачка почала згортати купу моху, скочуючи з неї кульку, як Каменесмух, а тоді нахилилася й затиснула її під підборіддям. Утримати її було важче, ніж вона гадала, особливо коли взяла зубами другу кульку. Синьолапка впустила кожну з них двічі, доки вони дійшли до краю звору. І щоразу Каменесмух терпляче чекав, доки Синьолапка їх підбере. Він не давав більше порад, лише дивився й кивав, поки вона робила своє.

На верхівці кам’янистого схилу Синьолапка покуштувала повітря — чи не чути, бува, Сніголапки. Вона не хотіла, аби сестра побачила її незграбний вигляд: приплюснуте підборіддя і мокре від моху хутро.

Спуск зі схилу був не менш ганебний. Вона не бачила власних лап і мусила промацувати стежку, перш ніж зробити крок. На щастя, Каменесмух ішов на кілька кроків попереду і спиняв її падіння щоразу, як вона послизалася, аж до самого низу. Навіть ялівцевий тунель став для неї проблемою. Добра половина згортка під її підборіддям почіплялася до колючок і випала.

— От лайно мишаче! — лаялась вона, намагаючись відчепити його, перш ніж вийти на галявину.

Я, мабуть, перша кішка, яка заходить у табір, задкуючи! Її шкіра палала від сорому, коли вона хвостом уперед протиснулася з тунелю, волочучи на собі мох.

Повз неї пройшла Леопардолапка.

— Що робиш?

Новачка подивилася на Синьолапку згори вниз. Синьолапка поклала мох на землю й глянула їй в очі.

— Я вивчила, як правильно користуватися кігтями, а ще як за один раз нести дві здобичі.

— Іншими словами, ти збирала мох, — форкнула Леопардолапка.

Синьолапка роздратовано махнула хвостом, коли Леопардолапка пішла собі до кагату свіжини. Та тоді помітила Каменесмуха, який стояв поміж купи моху й дивився на неї з поваленого дерева. У його очах грали веселі бісики. Стиха прогарчавши, Синьолапка підібрала свій мох і подалася через галявину до виховника.

— А вояцький правильник каже що-небудь про втикання колючок у підстилку твоїх сусідів? — запитала Синьолапка, виплюнувши мох.

Каменесмух похитав головою, посмикуючи вусами.

— Не думаю, але я певен, що ти будеш не перша.

Він підібрав свою ношу й протиснувся крізь гілки поваленого дерева.

Синьолапка зітхнула й пішла за ним.

— О, чудово, — нявкнула Гагілка, коли вони увійшли до кубла старійшин. — Я вже не можу більше спати на самому орляку. Так холодно!

Шамконіг, який лежав, поклавши підборіддя на передні лапи, підвів голову й глянув на Синьолапку.

— І як воно — нарешті стати новачкою?

— Чудово! — збрехала вона. «Було б, якби ми пішли полювати замість того, щоб збирати підстилку», — Синьолапка відштовхнула цю думку подалі. «Збирати підстилки також важливо», — нагадала вона собі, та це її не надто переконало.

Каменесмух уже перебирав підстилку Хоптовусові, висмикуючи старі й смердючі пагони орляка. Синьолапка поспішила йому на допомогу, доки Хоптовус сидів на одному боці, напівзаплющивши очі й ніби дрімаючи.

— Передай мох, — нявкнув Каменесмух, коли вони витягнули більшість підстилки.

Синьолапка підняла згорток і поклала його біля гнізда Хоптовуха. Каменесмух розірвав його кігтями й почав засовувати поміж рештками орляка, доки підстилка не стала достатньо м’яка й зелена.

— Завтра назбираємо свіжого орляка, щоб укріпити краї, — пообіцяв він Хоптовусові.

— Добре, — позіхнув старійшина. — У мене кістки болять від цієї погоди.

Він навіть не подякував! Синьолапка засунула зайвий мох до підстилки та притримала язика.

Хоптовус заліз у своє нове гніздо, а вони вже перейшли до Гагілки.

— Тут колючка! — поскаржився він.

— Дай я подивлюся, — вмить запропонував Каменесмух. Хоптовус немічно відхилився вбік, а вояк пройшовся лапами по підстилці, доки не знайшов твердий шматочок моху. — Це лише корінець, — нявкнув він, витягнувши його й відкинувши на купу зі сміттям.

Хоптовус похитав головою.

— У цьому й проблема зі свіжими новаками, — зітхнув старійшина. — Вони залишають у моху купу патичків і каміння. — Він заліз назад на свою підстилку і згорнувся. — Ви не могли знайти чогось сухішого? Цей трохи вогкий.

— Він уже не на дереві, тож скоро висохне, — пообіцяв Каменесмух.

Синьолапці доводилося тримати свій хвіст прямим, хоч вона ніяк не могла змусити його не труситися. Як невдячно! Її кігті досі боліли від видирання того моху, а Хоптовус лише й умів, що шукати недоліки. Проте Каменесмуха це, здавалося, не зачіпало — він просто повернувся до гнізда Гагілки й продовжив свою роботу.

Уся немов на голках від злості, Синьолапка присіла біля нього й почала допомагати. Доки вони закінчили з усіма трьома підстилками, винесли сміття й викинули його біля виходка, вона вже добряче стомилася. Падолистове сонце котилося за верхівки дерев.

— Ти заслужила попоїсти, — сказав їй Каменесмух. — Піди візьми щось із кагату свіжини й поділися зі своїми сусідами, — кивнув він на Леопардолапку та Плямолапа, які їли біля пенька. — Ти сьогодні важко попрацювала.

Від похвали виховника Синьолапка повеселішала. Кивнувши йому, вона відійшла до кагату й підібрала собі мишу. Тоді присіла біля Плямолапа й холодно глянула на Леопардолапку. Оце-то добра сусідка, так насміхатися із Синьолапки.

Чорна кішка їла дрозда. Вона зупинилась на мить.

— Закладаюся, вони тобі навіть не подякували.

Синьолапка підвела на неї погляд.

— Ти маєш на увазі старійшин?

— Усі знають, що вони на все скаржаться, — нявкнула Леопардолапка. — Мабуть, вони своє право заслужили, але це не допомагає, коли тобі доводиться весь час вичищати їхні смердючі підстилки.

Плямолап потер морду лапою.

— Стрепіхань каже, що вони такі буркотливі, бо більше не можуть самі про себе подбати.

— Їм пощастило, що вони більше не мають самі про себе дбати! — нявкнула Леопардолапка. — Ось, — вона підштовхнула шматочок дрозда Синьолапці, — та миша тобі нічим не допоможе, якщо ти весь день чистила підстилки.

— Дякую, Леопардолапко, — промуркотіла Синьолапка.

— Сусіди діляться, — відповіла чорна кішка.

Синьолапка весело відкусила шматок дрозда. Лісовий присмак настільки її захопив, що вона й не помітила, як до неї наблизилися чиїсь кроки.

— Завтра я поведу тебе на полювання.

Синьолапка здивовано підвела погляд і побачила над собою Каменесмуха. Вона проковтнула.

— Чесно?

— Вирушаємо на сонцепіку. Побачимо, чи ти зможеш використати сьогоднішні навички на справжній здобичі.

Синьолапка провела Каменесмуха поглядом до Гадюкозуба та Вохроляпа, які сиділи біля куща кропиви. Від щастя в неї паморочилося в голові. Синьолапка не могла дочекатися, коли повернеться сестра, щоб розповісти їй, скільки всього вона навчилася. Бути новачкою Громового Клану — це найкраще відчуття на світі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Я йду на полювання!

Синьолапка ледве могла встояти на місці, чекаючи біля ялівцевого тунелю. Вона знову глянула на небо. Уже сонцепік? Де Каменесмух? Він забув про свою обіцянку? І що з додатковим орляком для кубла Хоптовуса? Він і про цю обіцянку забув? Він усі обіцянки забуває?

— Вгадай, що! — до неї через галявину підбігла Сніголапка. — Горобцепух сказав, що я йду на полювання з тобою і Каменесмухом.

— Але де Каменесмух?

— Він докладає свіжий орляк у кублі старійшин.

Я маю йому допомагати?

Синьолапка поспішила до Каменесмуха. Та тільки вона добігла до поваленого дерева, він висунув морду з-за сплетіння гілок. Із його хутра стирчали шматочки орляка. Він струсив їх і подався до загорожі.

— Вибач, — сказала новачка. — Я би мала допомогти…

— Без потреби, — перервав її виховник. — Я не хотів, щоб ти була втомлена у свій перший день полювання.

— Ми справді йдемо? — видихнула вона.

Каменесмух кивнув.

— Звісно.

— Нарешті! — вигукнула Сніголапка. — Із тим вчорашнім ходінням по кордонах я вже думала, що ніколи не буду робити нічого цікавого.

— Але ти бачила Чотиридерево! — Синьолапка досі сумувала через те, що мала збирати підстилку замість того, щоб оглядати територію Громового Клану.

— Чотиридерево! — форкнула Сніголапка й закотила очі. — Я бачила стільки дерев — більше, ніж у мене є кігтів! Але мені не можна було залізти на них чи пошукати між корінням здобич. — Вона знизила голос, щоб звучати схоже на Горобцепуха. — А це — кордон з Річковим Кланом. Зверни увагу на їхні помітки. — Смикнувши хвостом, вона повернулася до свого звичного голосу. — Ніби я не помітила би той смородище!

— Готові вже йти?

Раптовий нявкіт Горобцепуха змусив Сніголапку підскочити на місці.

— Я давно готова! — нявкнула вона.

Горобцепух уже виходив крізь тунель.

— То ходімо.

Синьолапка побігла за ним, обігнавши Сніголапку й помчавши з усіх сил, щоби першою досягнути підніжжя звору. Новачка звела очі на схил, і її лапи засвербіли, коли вона побачила гілля, що звивалося, мов хвости, манячи її до лісу.

— Раджу не чекати дуже багато від своїх перших ловів, — застеріг Каменесмух, наздогнавши її. — Тобі треба багато чого навчитися.

Я готова! Синьолапка витягнула кігті, цілячись на підйом.

Пухкі білі хмари пробігали блакитним небом. Каменесмух вів їх угору схилом. Коли вони вийшли на хребет, вітер скуйовдив Синьолапці хутро, і її наповнило почуття шаленої радості.

Каменесмух глянув на Горобцепуха.

— Совине дерево?

— Біля Великого Сикомора може бути більше здобичі, — припустив Горобцепух.

— Це через сову? — запитала Синьолапка.

Каменесмух кивнув.

— Навіть миші тямлять достатньо, аби не ділити своє кубло із совою.

Він рушив до лісу. Синьолапка, не відстаючи, задивлялася на високі дерева. Небо затуляло сплетіння майже безлистих гілок, які торохтіли від вітру.

Ідучи лісом, вона помічала, скільки дрібненьких стежечок звивалося між чагарями. Каменесмух провів їх попід арками папороті, біля яких досі висів запах Леопардолапки. Вони обійшли ожину, що пахла Сонцеспадом, і Синьолапка помітила на її колючках маленькі жмутики рудого хутра. Каменесмух невтомно підіймався лісом.

— Ще далеко? — Синьолапка озирнулася через плече, намагаючись запам’ятати їхній шлях. Чи зможе вона коли-небудь орієнтуватися тут сама?

— Не дуже, — пообіцяв Горобцепух.

Усі дерева та кущі здавалися однаковими. Кожен спуск вів до ще одного підйому, кожен підйом — до ще одного спуску.

Урешті Каменесмух зупинився.

— Ми на місці.

Горобцепух обійшов їх і підвів підборіддя. Попереду понад іншими нависало гігантське дерево, а його крона простягалася над склепінням, що закривало небо.

Великий Сикомор.

Його коріння, місцями таке ж грубе, як і гілки, звивалося крізь товсті шари листя й забурювалося в землю.

Тілом Синьолапки пробіг дрож. Вона чула запах здобичі. Серед гілля в неї над головою щебетали пташки. Опале листя шурхотіло біля підніжжя сикомора від вітру або маленьких тваринок. Синьолапка вже хотіла пірнути лапами у його величні золоті корені.

— Перший урок полювання, — почав Каменесмух, — це терпіння.

Горобцепух кивнув.

— Найкращий ловець — це той, хто вміє чекати.

— А ми не можемо просто покопирсатися в листі, поки щось не знайдемо? — з надією спитала Синьолапка.

Каменесмух похитав головою.

— Ти розлякаєш усіх назад по норах.

Він подався до куща за три лисячі хвости від підніжжя дерева. На ньому ще було багато листя. Вояк зник за кущем. Горобцепух пішов за ним, підкликавши новачок хвостом.

— Там є здобич? — поширивши очі, спитала Сніголапка.

— Якщо в неї є голова, то вже нема, — нявкнув Горобцепух.

Каменесмух присів за кущем, притулившись пузом до землі й зазираючи крізь нижні гілки на коріння сикомора.

— Пригніться, — прошепотів він.

Синьолапка присіла біля нього, а Сніголапка й Горобцепух — трохи віддалік. Вона гляділа крізь гілки й думала, що ж має там побачити.

— Не рухайся, поки не побачиш свою здобич, — порадив Каменесмух.

— А здобич вийде на відкрите? — запитала Сніголапка.

— Тепер, коли ми проти вітру, можливо, — сказав їй Горобцепух. — Бачиш яворові крилатки? — Синьолапка оглянула землю й помітила в листі якісь маленькі крилаті штучки, ніби крихітні метелики, що встеляли ґрунт.

— Там, де крилатки — там жуки, — нявкнув Горобцепух.

— А де жуки — там здобич, — додав Каменесмух. Сірий вояк раптом напружився, нагострив вуха. Синьолапка простежила за його поглядом. Біля одного кореня шкряботіло маленьке пухнасте створіння.

Миша!

Хутром на її спині пробігла хвиля, і вона випустила кігті.

— Коли треба стрибати? — прошипіла вона до Каменесмуха.

— Ще н…

Він не встиг закінчити, бо вперед рвонула Сніголапка, шурхочучи кущем і розкидаючи довкола листя по лісовій долівці. Вона стрибонула за мишею, але та втекла, і новачка роздратовано сіла на землю, вимахуючи хвостом, опустивши плечі та прищуливши вуха.

— Лайно мишаче!

Сніголапка розвернулася й подалась назад до котів. Горобцепух вийшов з-за куща, хитаючи головою.

— Мені подобається твій ентузіазм, — нявкнув він, — але над технікою варто трошки попрацювати.

У його голосі чувся легенький смішок, від чого Синьолапка весело смикнула вусами й замуркотіла.

Сніголапка повернулася до неї.

— А ти би помовчала!

Синьолапка налякано позадкувала, та коли їхні погляди зустрілися, Сніголапчина злість розтанула.

— Вибач, — нявкнула Сніголапка. — Я просто засмучена.

— Ти була швидка, — підтримала її Синьолапка.

— Боюся, що у випадку з мишами роль грає не швидкість, — сказав Горобцепух. — Вони не відходять далеко від своїх нір і швидко рухаються. Тому для нас настільки важливі навички підкрадання. Вправність значно потрібніша, ніж швидкість.

Каменесмух глянув на Горобцепуха.

— Може, нам слід перенести лови на інший день, а зараз попрактикувати скрадання?

Горобцепух кивнув, хоч і почув зітхання Сніголапки.

А от Синьолапка вже зібралася показувати своєму виховнику ті прийоми, яких її навчив Плямолап. Вона припала до землі, притиснувши хвіст до листя, і почала підкрадатися вперед.

— Непогано, — нявкнув Каменесмух. — Але трохи підніми хвоста. Не треба, щоб він волочився по листю. Опусти підборіддя і притисни вуха. Тобі потрібно замаскувати свою постать.

— Отак? — Сніголапка присіла біля Синьолапки, прищуливши вуха й водячи головою біля землі, ніби змія.

— Добре, — похвалив її Горобцепух. — Тепер повільно рухайся вперед. Пам’ятай: твої рухи повинні бути якомога непомітніші.

Синьолапка легко переставляла лапу за лапою, пробираючись уперед; вона підтягнула живіт, коли почула, що він шурхотить об листя. Її лапи ступали так тихо, що листя лягало під нею без хрускоту.

— Дуже добре, — муркнув Каменесмух, і Синьолапка полегшено зітхнула.

* * *

Вони тренувалися, аж доки сонце не почало хилитися за дерева.

— Треба вже йти додому, — мовив Горобцепух.

— Ще один разочок, — попросила Синьолапка. Вона вже рухалася поміж листя майже безгучно.

— Ти можеш попрактикуватися ще у таборі, якщо хочеш.

— Але там нема стільки листя, — поскаржилася Синьолапка.

Сніголапка сіла й настовбурчила хутро.

— Ну ж бо, Синьолапко! Вже холодно, і я голодна.

Синьолапка зітхнула й випросталася.

— Ну добре.

Вона дивилася на Горобцепуха та Каменесмуха, які вже рушили назад.

— Ми можемо позайматися ще завтра, — пообіцяв Каменесмух і побіг за Горобцепухом.

Синьолапка волочилася за виховниками, думаючи про те, що хоче позайматися зараз. Раптом вона почула шкряботіння лап по корі. Новачка застигла. Роззирнувшись, Синьолапка помітила білку, яка сиділа на корені дерева з горіхом у лапках. Вона зосереджено гризла його, заглибившись думками у свою смачну знахідку.

Синьолапка припала до землі. Підтягнувши живіт і трошки піднявши хвоста, щоб він не зачіпав листя, вона почала підкрадатися до білки, тиха, немов змія на камені. Кішка тремтіла від хвилювання, а її серце гупало так гучно, що вона дивувалася, як це білка його не чує.

Проте білка продовжувала свою трапезу, аж доки Синьолапка не підкралася настільки близько, аби чути, як її зуби шкрябають горіх. Затамувавши подих, новачка зупинилася й притислася задніми лапами до землі.

Зараз!

У білки не залишалося часу. Вона збила її з кореня, пришпилила до землі та ввігнала зуби їй в шию. Білка обм’якла в її лапах, і вона зі здивуванням відчула теплий запах крові.

— Що сталося? — Каменесмух заскочив на корінь позаду неї. Його хутро стояло дибки.

Синьолапка сіла, тримаючи в зубах важку білку. Очі Каменесмуха засяяли.

— Молодчина!

За ним з’явилися Горобцепух зі Сніголапкою. Очі Сніголапки стали круглющі, а в Горобцепуха відвисла щелепа, і він витріщився на новачку.

— Це ти зловила?

Синьолапка кивнула, і радість затріпотіла в її серці, ніби пташка.

— Вона майже така, як ти, — прошепотіла Сніголапка.

— Подякуй Зорекланові за те життя, яке віддало це творіння, щоб нагодувати Клан, — нявкнув Каменесмух.

Дякую, Зореклане!

Каменесмух потерся об неї.

— Треба віднести її до табору, поки ще тепла.

Синьолапка полегшено зітхнула, коли він забрав у неї білку. Вона не змогла би віднести здобич до табору, не перечіпляючись об неї дорогою.

— Дякую.

Щаслива новачка пробігла повз виховника, прямуючи до лощовини.

* * *

— Не може бути! — здивовано витріщилася Леопардолапка, коли Каменесмух поклав білку до кагату свіжини.

— Сама-самісінька! — вихваляла Сніголапка свою сестру.

Синьолапка опустила погляд. Коти Клану зібралися навколо, щоб подивитися на її улов. Новачка сподівалася, що вони не вважали її надто самовпевненою.

— Це був твій перший ловецький впоряд? — запитав вражений Дроздошуб.

Синьолапка кивнула.

— Тобі з нею пощастило, — сказав Стрепіхань Каменесмухові.

— Громовому Клану з нею пощастило! — бліді зелені очі Вітролета округлилися. — Я не пам’ятаю жодного новака, який би піймав здобич із першої спроби.

Синьолапка оглянула табір. А де ж Бурехвіст? Він бачив, що вона зловила? Її шкірою від роздратування пробіг дрож, коли вона зрозуміла, що його ніде не видно, і його свіжого запаху в таборі нема. Напевно, батько пішов у сутінковий патруль.

Синьолапка відчула на своїй щоці дотик Місяцеквітки.

— Я так тобою пишаюся, — прошепотіла вона.

— Завтра я щось зловлю! — пообіцяла Сніголапка.

— Це не змагання, — нагадав їй Горобцепух.

Від поваленого дерева підійшов Хоптовус.

— Чую свіжу білку.

Йому назустріч вибігла Сніголапка.

— Це Синьолапка зловила, — оголосила вона.

Доки Хоптовус висловлював своє захоплення уловом, Каменесмух відвів Синьолапку вбік.

— Ти мене сьогодні дуже вразила. Ти добре слухала і швидко вчилася.

Синьолапка відчула, як у її горлі здіймається муркотіння.

— Я хочу, щоб ти сьогодні пішла на Зборище.

Синьолапка глитнула. Вона була новачкою всього два дні. Чи готова вона до зустрічі з іншими Кланами? Вона буде там однією з наймолодших, а це геть нове місце і купа нових облич — а якщо вона загубиться? Або відділиться від свого Клану? Її живіт стиснувся від хвилювання.

— Припускаю, ти хочеш піти? — запитав Каменесмух.

Синьолапка миттю кивнула. Вона не збиралася відмовлятися від такої можливості, байдуже, наскільки це її лякало.

— Гаразд. Тоді поїж і добре відпочинь. Вирушаємо, коли стемніє.

* * *

Легкий вітерець колихав ялівцеву загорожу, і в місячному сяйві здавалося, ніби вона шепотить. Світло зір забарвлювало табір у срібло.

Біля входу збиралися вояки, готуючись виходити.

Синьолапка відчувала, як у животі наростає хвилювання. Чи не буде вона від них відставати? Вона подрімала трохи, але ноги досі боліли після полювання.

— Я б так хотіла піти з тобою, — Сніголапка роздратовано смикала хвостом.

— Я б теж хотіла, щоб ти пішла зі мною, — відповіла Синьолапка.

Вітролет підштовхував Будячка до ясел.

— Твоя черга ще прийде.

— Але я вже майже такий великий, як Синьолапка, а вона йде! — скиглив Будячок.

— Ти ще не новак, — нагадав йому Вітролет.

Гадюкозуб дивився на Високий Камінь, а Вохроляп кружляв навколо нього; його очі сяяли. Бурехвіст розмовляв із Каменесмухом біля загорожі. Вони обговорювали її впоряд? Синьолапка підсунула лапи ближче до живота, намагаючись прогнати з нього метеликів.

До неї притулилася Місяцеквітка.

— Тримайся біля мене.

— А я не маю бути біля Леопардолапки і Плямолапа?

Вона глянула на двох новаків, які розмовляли біля входу. Їхні хвости були гладенькі, вуха — нагострені, хутро ніде не здибилося. Невже вони не хвилювалися?

— Наступного разу, — порадила Місяцеквітка. — Коли знатимеш, що робити.

Що робити? Синьолапка стрепенулася. Вона мала щось робити?

— Тобто… — співчутливо глянула на неї Місяцеквітка, — як поводитися.

— А як поводитися?

— Зборище проводять під перемир’ям. У ніч повні ми стаємо одним Кланом, доки сяє Срібносмуга. Але… — Місяцеквітка замовкла, ніби обережно зважувала слова. — Ніколи не забувай, що перемир’я закінчується.

Синьолапка схилила голову набік.

— Завтра ми знову станемо ворогами, — пояснила Місяцеквітка. — Не кажи нічого, що може послабити Клан, і не товаришуй з котами, які одного дня можуть стати твоїми суперниками в битві.

Синьолапка активно закивала. Вона не могла навіть уявити, як то — заговорити з котом з іншого Клану, не те що з ним подружитися.

Лишайникова завіса біля входу до Смерекозорового кубла хитнулася. Сонцеспад, який сидів надворі, звівся на лапи, коли вийшов Громовий провідник.

— Усі готові? — запитав його Смерекозір.

Сонцеспад оглянув котів, які зібралися біля входу, і кивнув.

— Тоді ходімо.

Смерекозір рушив через галявину, високо піднісши голову, а його побратими й посестри розійшлися, щоби пропустити провідника наперед.

— Ти запитаєш Вітряний Клан про крадіжку? — пролунав голос Гадюкозуба понад загальним нявкотом, і всі враз замовкли.

Смерекозір зупинився і глянув на своїх вояків.

— Я згадаю, що ми знайшли кров, і попереджу всі Клани, що здобич у наших кордонах належить Громовому Клану.

Вітролет і Легковія схвально кивнули, а от Гадюкозуб примружив очі.

Смерекозір глянув на муругого кота.

— Я не буду звинувачувати Вітряний Клан.

Його голос був твердий, і Гадюкозуб не відповів. Смерекозір пройшов повз нього й подався геть із табору.

Синьолапка стояла й дивилася, як коти один за одним вливаються в тунель.

— Ходімо, маленька, — підштовхнула її Місяцеквітка. — Усе буде гаразд.

— Запам’ятай усе, потім мені розкажеш! — гукнула Сніголапка, коли Синьолапка рушила за мамою до виходу. — Я чекатиму, поки ти повернешся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

— Ну?

Сніголапка витанцьовувала навколо Синьолапки, яка втомлено поверталася до новацького кубла. Її лапи боліли від подорожі. Вояки бігли так швидко, зовсім незважаючи на її розміри, а ще їй доводилося перелазити через повалені дерева і балки, які вони перестрибували одним махом.

— Хто там був?

— Я не знаю! — від роздратування в Синьолапки хутро стало дибки. — Багато котів.

Вона не хотіла зізнаватися, що весь час безвилазно сиділа біля Місяцеквітки і майже не бачила інших Кланів. Навіть коли Каменесмух намагався познайомити її з якимось Річковим котом, вона настільки була заціпеніла, що сама думка про це змушувала її палати від сорому. Зборище було велике і шумне, переповнене незнайомими запахами, бубонінням, балачками. Безліч поглядів, здавалося, зацікавлено її вивчали. Синьолапка не могла пригадати, яке на вигляд Чотиридерево, бо бачила лише котів різних кольорів і форм, які снували навколо неї. Там був велетенський камінь, більший за Високий Камінь, з нього провідники зверталися до Кланів, але новачку з усіх боків обступили волохаті спини, так що вона їх навіть не чула.

— А Смерекозір згадував про крадіжку? Як відреагував Вітряний Клан? — Сніголапка все не вгавала, стрибаючи навколо неї.

Синьолапка виснажено глянула на сестру. Зараз вона не хотіла нічого, тільки згорнутися у своєму кубельці й заснути.

— Так, він щось казав, але я не знаю, як відреагував Вітряний Клан, бо я не зрозуміла, які з тих котів були з Вітряного Клану! — гаркнула вона. — Задоволена?

Сніголапка подивилася на неї. Сестрині очі потемніли від хвилювання.

— Тобі там взагалі не сподобалося?

Синьолапка зітхнула.

— Два дні тому я була кошеням. Я й досі була б кошеням, якби Смерекозір раптово не вирішив зробити нас новачками. — Кицька відчула поколювання в серці, ніби різкий голос, який вона достеменно не чула. — Усе це відбувається так швидко. Я навіть за день не зможу знайти дорогу назад від Чотиридерева.

Вона зрозуміла, що погляд Сніголапки став спантеличений і якийсь розчарований. Синьолапка відчула укол провини: їй випала честь бути запрошеною на Зборище, і вона не повинна скаржитися.

— Коли ти теж підеш, буде значно веселіше, — сказала вона Сніголапці. — Запитай Горобцепуха, чи можна тобі піти наступної повні.

Відчувши, що її очі потихеньку заплющуються, Синьолапка пройшла повз сестру і пролізла крізь папороть до кубла. Вона згорнулася у гнізді й полегшено зітхнула, відчувши м’якість моху під натомленими лапами.

***

Синьолапку розбудив хрускіт орляка під вухом. Сніголапка вовтузилася у своєму кублі.

— Що таке? — позіхнула Синьолапка.

— Спи далі, — прошепотіла Сніголапка. — Горобцепух веде мене на полювання, щоб я могла відточити своє скрадання. Каменесмух сказав, що ти можеш спати, скільки хочеш.

Синьолапка розривалася. Їй теж хотілося на полювання, але повіки ще склеювалися від сну. Вона заплющила очі, як тільки Сніголапка вийшла з кубла. Коли розплющила їх знову, в кублі було вже світло. Сонячні промені пробивалися крізь папоротеві стіни, заливаючи все зеленавим світлом. Дошкульний вітер бився об вайї та, коли Синьолапка потягнулася й вислизнула з кубла, вдарив їй у вуха та вуса. На галявині кружляло листя, збираючись до купи й розбиваючись об ялівцеву загорожу. Небо застилали густі хмари. Здригнувшись, Синьолапка подалася до кагату свіжини. Її білки вже не було, і вона відчула, як тілом розливається тепло від задоволення, що вона допомогла нагодувати свій Клан.

Біля куща кропиви сиділи Каменесмух, Перовус і Гускопух, затуляючись від вітру.

— Мені потрібно щось зловити, перш ніж їсти? — гукнула своєму виховнику Синьолапка.

Каменесмух похитав головою.

— Ти, мабуть, зголодніла після минулої ночі. Спершу поїж, а тоді піди прибери в яслах.

Синьолапка кивнула і підібрала з кагату мишку, а тоді понесла її до замшілого пенька. Леопардолапки та Плямолапа ніде не було. Напевно, вони на впоряді. Вона наморщила носа на згадці про те, що треба вичищати смердючі підстилки кошенят, але мусила відштовхнути цю думку, щоб нормально та із задоволенням поїсти.

Коли вона проковтнула останній шматок, до неї підійшов Перовус.

— У мене на медикотячій галявині є свіжі підстилки, — сказав він. Тоді покуштував повітря. — Буде дощ, тож я назбирав трохи, поки ще було сухо. Можеш брати, коли перестелятимеш у яслах.

— Дякую. — Синьолапка провела вологою лапою по мордочці й підвелася. — Я винесу сміття, а тоді прийду по підстилки.

— Не турбуйся, — нявкнув Перовус. — Я їх принесу.

Синьолапка вдячно кивнула й подалася до ясел. Вона туди не заходила, відколи переселилася до новацького кубла, і, протискаючись крізь вхід, почувалася трохи дивно.

Крапохвістка лежала у гнізді з Левком та Златонькою, ділячись із ними мишкою.

— Не можу прожувати, — скаржилася Златонька.

— Я з’їм твій шматочок, — запропонував Левко.

— Ти вже з’їв багато, — суворо нявкнула Крапохвістка. — Якщо хочеш більше, то можеш піти до кагату свіжини.

— Чесно? — Левко нагострив вушка. — Можна вибрати, що я захочу?

— Так, — відповіла Крапохвістка. — Але не дуже велике.

— Я піду з ним, — запропонував Будячок.

— Гарна ідея. — Макосвіта відсунула Солоденьку від свого живота. Дрібненька муруга кицька розтулила ротик та обурено поширила очі, проте Макосвіта її втихомирила. — Чому б тобі теж не піти надвір погратися?

— Ходімо! — гукнув Будячок. — Буде весело! Ружонько, ти теж ходи!

Ружонька, лежачи на спині на краю кубла, гралася з кулькою моху — підкидала і ловила її.

— Але там холодно і вітер, — буркнула вона. — Коли Перовус приніс мишу, то сказав, що буде дощ.

— Тим паче треба трохи порухатися, поки він ще не почався, — порадила Макосвіта.

Синьолапка тихенько нявкнула, щоб дати їм про себе знати.

— Привіт, Синьолапко! — замуркотіла Макосвіта. — Я не бачила, як ти зайшла. Чула, що ти вчора мала гарний улов. Шамконогові, мабуть, сподобалася така щедра трапеза.

— Мені просто пощастило, — відповіла Синьолапка, намагаючись бути скромною.

— Я впевнена, що це не просто удача, — нявкнула Макосвіта.

Синьолапка знизала плечима, хоча дуже тішилася з того, що її колишні одноясельники чули про білку.

— Я прийшла прибрати в кублі.

— Ну ось! — нявкнула Крапохвістка, витурюючи Левка та Златоньку з кубла хвостом. — Пора вам усім вийти надвір і трохи подихати повітрям. Синьолапці потрібне місце.

Ружонька припинила гратися з кулькою і сіла.

— А якщо дощ?

— Там занадто холодно, — заскімлила Златонька.

— Усе нормально, я можу працювати і біля вас, — сказала Синьолапка.

— Ні, — твердо нявкнула Макосвіта. — Справжні вояки не ховаються від погоди.

— Так, — погодився Будячок. — Ходімо, ви двоє. — Він обійшов кубло, підштовхуючи інших кошенят до виходу. — Я подбаю, щоб вітер вас не здув.

Левко вже був надворі, коли інші, скаржачись і бурмочучи, дозволили виштовхати себе з ясел.

Макосвіта потягнулася.

— Ти, мабуть, втомлена після Зборища?

Вона позіхнула.

— Як там було? — запитала Крапохвістка.

Синьолапка не наважилася сказати, що вся подія минула для неї, ніби в тумані.

— Було чудово.

Вона почала вибирати стару солому та орляк із краю Крапохвістчиного гнізда. Крапохвістка вилізла геть.

— Що Смерекозір казав про крадіжку Вітряного Клану?

Синьолапка напружилася. Вона справді не могла згадати! Якби ж то Перовус розказав їм про Зборище, коли розповідав про дощ.

Ніби на її прохання, крізь ожину просунувся блідий сріблястий кіт із двома згортками моху. Перовус скинув мох перед собою.

— Смерекозір сказав Кланам, що були докази полювання на нашій території, і застеріг, що будь-яких непроханих гостей виганятимуть не лише гострими словами, — пояснив він королевам.

Дякую, Зореклане! Синьолапка вирішила, що її предки-вояки, мабуть, над нею зжалилися.

— Він згадував Вітряний Клан? — запитала Макосвіта.

— Не вголос, але дивився на Вересозірку, коли говорив, — відповів Перовус.

Синьолапка раптом пригадала провідницю Вітряного Клану. Вересозірка сиділа на Великому Камені з іншими провідниками, її бліде хутро мало рожевий відлив навіть у сріблястому сяйві місяця, а її блакитні очі палали, коли вона дивилася на Смерекозора.

— Закладаюся, що їй це не сподобалося, — прокоментувала Крапохвістка.

— Вона нічого не відповіла, — похмуро нявкнув Перовус.

— Будемо сподіватися, що слів Смерекозора вистачить, аби їх відлякати, — зітхнула Макосвіта. — Битва в кінці падолисту не на лапу жодному Клану. Нам потрібно поберегти сили для холодних повень.

Крапохвістка кивнула.

— Ми повинні зосередити сили на боротьбі з голодом, особливо тепер, коли в яслах стільки кошенят.

Синьолапка підвела погляд від своєї роботи.

— Ви думаєте, що Вітряний Клан дійсно крав у нас?

— Вони вже робили це раніше, — нявкнула Макосвіта.

Перовус розгладжував мох.

— Сподіваюся, що вони не робитимуть цього надалі.

— Синьолапко! Синьолапко! — почувся нявкіт Сніголапки знадвору. Вона звучала радісно і збуджено.

Синьолапка глянула на Перовуса, гадаючи, чи не буде він проти, якщо вона залишить їх ненадовго.

— Біжи, — нявкнув він. — Я тут впораюся.

Швидко, ніби мишка, Синьолапка повернулася й вислизнула з кубла.

Сніголапка гордо сиділа біля кагату свіжини. Її довге хутро куйовдив вітер. Біля її лап лежала польова миша.

— Мій перший улов! — оголосила вона, коли Синьолапка побігла їй назустріч.

Синьолапка обнюхала мишку. Вона пахла тепло і свіжо, аж рот новачки наповнився слиною.

— Моя улюблена!

Гускопух, який сидів біля куща кропиви, звівся на лапи й підійшов до них.

— Ви обидві — чудові мисливиці, — схвально нявкнув він. Проте коли опустив погляд, аби роздивитися мишу, то застиг, а тоді його хвіст розпушився, очі стали круглі й широкі, ніби в сови.

— Зореклане, врятуй нас! — загорлав він.

Синьолапка глянула на мишу. Що з нею не так?

Гускопух трусився весь від носа до кінчика хвоста.

— Це знак! — волав він, і його нявкіт дзвенів понад табором. — Погибель нам усім!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

— Що відбувається?

Смерекозір умить з’явився біля медикота. Сонцеспад прибіг за мить після нього.

Гадюкозуб та Бурехвіст, які їли дрозда під Високим Каменем, повернули плескаті голови і глянули на Гускопуха. Крапохвістка вийшла з ясел, стривожено роззираючись галявиною, і заспокоїлась, тільки коли побачила кошенят. Будячок помчав до кагату свіжини, а його одноясельники бігли навздогін. Стрепіхань і Снігурокрила вислизнули з вояцького кубла й поспішили слідом за Каменесмухом та Рябохвостою.

— Подивіться на хутро цієї миші, — видихнув Гускопух, досі зосереджено дивлячись на маленький клубочок.

Синьолапка, яку раптом оточили мало не всі коти Клану, прослизнула попід лапами з животами, щоб подивитися на мишу. Гускопух водив лапою по її боці.

— Дивіться, — прошипів медикіт. — Дивіться, як отут розділилося хутро. — Він показав кігтем на чітку лінію, що пробігала від плеча миші до живота. З одного боку лінії хутро здибилося аж до вуха, з іншого — гладко лежало аж до хвоста.

— Бачите, яке воно тут пригладжене?

Гускопух зупинився й роззирнувся, привертаючи увагу аудиторії.

Гадюкозуб та Бурехвіст підійшли ближче.

— Я не бачу! — Будячок підскакував на місці позаду Крапохвістки.

— Цить! — наказала Крапохвістка, відсунувши його хвостом.

— Але що це означає? — запитав Смерекозір.

— Це ніби ліс, зігнутий під вітром, — прогарчав Гускопух. — Це те, як нас зруйнує Вітряний Клан.

Крапохвістка позадкувала й обгорнула хвостом Левка та Златоньку, проте Левко визволився з її обіймів і хоробро підійшов до миші.

— Як цей тупий шматок м’яса може означати все це?

— Так, — нахилився вперед Дрібновух. — Чому ти такий упевнений?

— Він — медикіт! — нявкнув Гадюкозуб. — Він ділиться язиками із Зорекланом!

— Крадіжка здобичі була тільки початком, — вів далі Гускопух. — Цей знак був посланий Зорекланом як пересторога. Вітряний Клан, ніби буря, лютуватиме в лісі. Вони знищать нас, зруйнують наш табір і перетворять територію Громового Клану на пустку. Нас роздеруть кігтями, як траву в лузі.

Біля Синьолапки з’явилася Місяцеквітка.

— Це неможливо! — нявкнула вона.

Та, попри виклик у маминому голосі, Синьолапка відчувала, що та тремтить. Вона бачила, як її побратими і посестри непевно перезираються, й почула позаду шепіт Легковії:

— Ми ж не збираємося сприймати це серйозно, авжеж?

«Чому ні? — подумала Синьолапка. — Гускопух уже раніше помилявся?»

Гускопух схилив голову.

— Зореклан промовляв до мене.

Смерекозір не зводив погляду з миші.

— Коли? — крекнув він.

Медикіт кліпнув.

— Я не можу сказати. Але тепер нам послано знак, що пора готуватися.

— Отже, ми мусимо готуватися! — крикнув Бурехвіст, махаючи хвостом.

— У нас нема часу! — Горобцепух проштовхнувся до переду й підняв мишу одним кігтем, показуючи її всьому Клану. — Ми повинні напасти першими!

Гадюкозуб і Бурехвіст схвально загукали.

Рябохвоста шкребла кігтями ґрунт.

— Вітряний Клан не знає, що ми отримали попередження. У нас є перевага. Ми повинні її використати!

Смерекозір відібрав мишу в Горобцепуха й поклав її назад на землю.

— Попереду холодні повні, — повільно нявкнув він, — нам потрібно годувати кошенят. — Він оглянув свій Клан. — Чи справді ми можемо ризикувати і йти в бій, в той час як мали би зміцнювати наш Клан перед гололистом?

— А чи можемо ми ризикувати і не йти у бій? — прошипів Горобцепух. — Зореклан послав знак, що в нас може не залишитися Клану, щоб зміцнювати, якщо ми щось не зробимо!

Наперед вийшла Снігурокрила. Її тьмяне коричневе хутро стояло дибки.

— Чи варто нам нападати, коли з підстав у нас є тільки старий запах і якесь пригладжене хутро?

Дехто з Клану вражено зойкнув. Дроздошуб прошепотів:

— Не можна отак ставити під сумнів слова медикота!

Синьолапка глянула на нього. Вона не була певна, що він хотів, аби хто-небудь це почув.

Смерекозір ще раз зміряв поглядом мишу, а тоді глянув на Гускопуха.

— Ти впевнений? — запитав він.

Гускопух пильно на нього подивився.

— Ти коли-небудь бачив такі знаки на здобичі?

Гадюкозуб смикнув хвостом.

— Ти не довіряєш Гускопухові чи Зорекланові? — запитав він.

— Якщо ми не можемо довіряти Зореклану, ми пропали, — пробурмотіла Рябохвоста.

Синьолапка побачила, як потемніли від страждання очі Смерекозора. Вона раптом з болем усвідомила, яке рішення лежало перед його лапами. Напасти на Вітряний Клан і ризикувати життями й здоров’ям котів власного Клану. Відмовитися й бути стертими із цієї землі. І все це залежало від хутра мертвої миші та того, чи вірив Смерекозір у Гускопуха.

Бурехвіст почав крокувати на місці.

— Чому ти вагаєшся? Це рішення просте! Ти обираєш між виживанням і знищенням!

Сонцеспад підійшов до провідника.

— Але хто знає, яка із цих дій принесе знищення, а яка — виживання?

— Я думаю, що Зореклан ясно це показав, — прогарчав Горобцепух.

Синьолапка бачила, як погляд Смерекозора бігав поміж котами Клану. У його очах мигтіла непевність. Гадюкозуб та Бурехвіст хотіли битися від початку. А тепер вони ще й спиралися на Зореклан. Як Смерекозір міг відмовити? І що сталося б, якби він таки відмовив? Як він міг бути провідником Громового Клану, якщо власні новаки його не поважатимуть?

Смерекозір схилив голову.

— Ми атакуємо Вітряний Клан на світанку.

Вояки, які стояли найближче до провідника, схвально замурмотіли, а от старійшини та кішки на краю галявини понуро перебуркувалися.

Крапохвістка спантеличено глянула на мишу, тулячи до себе Златоньку.

— Усе гаразд, — прошепотіла вона, притулившись мордою до м’якенької голівки доні. — Ти будеш у безпеці в яслах.

Вона підвела погляд на Дрібновуха, і між ними промайнув такий спалах страху, що в Синьолапки аж хутро стало дибки.

Місяцеквітка біля неї напружилася.

— Усі новаки мусять брати участь?

Серце Синьолапки забилося швидше. Чи це буде її перша битва?

— Усі повинні битися, коли перед нами така велика небезпека! — нявкнув Гадюкозуб.

Смерекозір повернувся до Снігурокрилої.

— Леопардолапка готова до битви?

Снігурокрила неохоче кивнула.

— Тоді вона буде в бойовому загоні. — Смерекозір махнув хвостом Стрепіханю. — Ви з Плямолапом залишитеся разом із Вітролетом та Вохроляпом захищати табір на випадок, якщо Вітряний Клан нападе у відповідь.

Плямолап почав був заперечувати.

— Але я хочу…

— Ми захищатимемо наш табір ціною власного життя, якщо буде потрібно, — перебив його Стрепіхань.

— А що зі Сніголапкою та Синьолапкою? — запитала Місяцеквітка тремтячим голосом.

Смерекозір кліпнув.

— Я б ніколи не послав у бій нетренованих новачок, — запевнив він її.

— Я хочу битися! — Сніголапка вислизнула з натовпу й нагострила вуха.

— Ні, Сніголапко, — похитав головою Смерекозір. — Ти не будеш битися. Але ти відчуєш смак битви.

Очі Сніголапки спалахнули.

Синьолапка відчула, як ще більше напружилася її мама, коли провідник Громового Клану повів далі.

— Ви із Синьолапкою підете в наступальний загін, але в битву не вступатимете. Ви будете чекати в безпечному місці, щоб у потрібний момент передати повідомлення або допомогти з пораненими.

— І це все? — хвіст Сніголапки опустився.

— Це багато! — Синьолапка пробралася до сестри. — Ми будемо старатися, — пообіцяла вона Смерекозорові. — Навіть якщо не можемо битися.

Натовпом пробігло схвальне мурмотіння.

— Уявіть собі! Таке велике повідомлення від такого малого клубка хутра, — Сніголапка похитала головою. — Гускопух, вочевидь, дуже розумний, якщо його побачив.

Гускопух підняв мишу й поніс її крізь папоротевий тунель. Синьолапка дивилася, як тіні ховають його постать. Вітер скуйовдив її хутро, і вона здригнулася. Сподіваюся, він має рацію — заради нас усіх.

* * *

Із надходом вечора вітер посилився. Сутінковий патруль вийшов, як зазвичай, мисливські загони приходили і йшли далі на лови, поповнюючи кагат свіжини, ніби все було, як завжди. І все ж у таборі панувала сумовита тиша.

Синьолапка мила лапи біля ясел. Вони боліли після того, як вона ціле пообіддя допомагала Снігурокрилій та Каменесмухові укріплювати стіни, вплітаючи додаткові галузки ожини поміж гілок. Вона глянула на небо. Чому дощ не приходив? Хмари були сірі, як хутро білки, проте ніби не хотіли віддавати свою ношу.

Однак Перовус обіцяв дощ, і Синьолапка не могла не вірити юному новаку медикота. Він цілий день був зайнятий: то заходив, то виходив із табору, щоразу повертаючись із новим жмутом трав. Зараз він переходив через галявину. Його сріблясте хутро блистіло в сутінках.

Новачка побігла до нього й наздогнала аж біля папоротевого тунелю.

— Де ж дощ?

Перовус поклав свій оберемок і звернув на неї яскравий бурштиновий погляд.

— Він прийде, коли буде готовий, — сказав новак.

— Перед битвою?

— Я не знаю.

Перовус нахилився, щоб підняти трави.

— Для чого вони? — Синьолапка не хотіла відпускати новака, бо його присутність її заспокоювала.

— Вони додадуть нашим воїнам сили, — сказав він. — Кожен кіт з’їсть потрохи перед битвою.

— А ти маєш щось для хоробрості?

Перовус провів хвостом по її спині.

— Хоробрість прийде з твого серця, — пообіцяв він. — Ти народилася воячкою, і з тобою буде Зореклан.

Він мав рацію! Вона буде хороброю.

— Ти їла? — запитав Перовус. Коти на галявині сідали гуртами й ділилися здобиччю та язиками.

— Я не голодна, — відповіла Синьолапка.

— Усе одно поїж, — порадив Перовус. — Клану потрібно, щоб ти була сильна.

— Гаразд, — Синьолапка кивнула й повернулася до кагату свіжини. Вона вибрала собі горобця й понесла його до замшілого пенька, біля якого полягали її сусіди.

Леопардолапка та Плямолап були поглинуті трапезою. Сніголапка незмигно дивилася на свіжозловлену і ще теплу мишу.

— Не голодна? — нявкнула Синьолапка.

— Не дуже, — підвела погляд її сестра. Вона намагалася бути веселою, та їй це не вдавалося.

— Я теж, — Синьолапка кинула свого горобця на мишу і сіла. — Але Перовус каже, що нам треба поїсти, щоб бути сильними.

Папороті позаду них захиталися від вітру. Леопардолапка глянула на них із набитим ротом.

— Не знаю, про що ви переймаєтесь, — пробурмотіла вона. — Ви ж навіть не будете битися.

Синьолапка витріщилася на неї.

— Ти не боїшся?

— Я знаю всі бойові прийоми, які лише існують, — похвалилася чорна новачка. — Мене не переможе жоден Вітряний кіт.

А от Плямолап не здавався настільки впевненим.

— Я практикував прийоми нападу цілий день, — нявкнув він. — Я просто сподіваюся, що зможу згадати і захисні теж.

— Ти згадаєш, — запевнила його Леопардолапка. — До того ж ми не підпустимо Вітряний Клан аж сюди. Найбільша проблема, яка в тебе буде, — це заткнути Будячка, — замуркотіла вона. — Для цього може знадобитися кілька прийомів.

Синьолапка раптом усвідомила, що вона не знає взагалі жодного бойового прийому. Може, їй варто навчитися хоч одного про всяк випадок. Вона дивилася, як Бурехвіст на протилежному боці галявини показує Рябохвостій, як перекочуватися, а тоді вистрибувати з розпростертими лапами в лютому нападі.

— Пам’ятай, — сказав він їй, — не випускай кігті, поки не стрибнеш.

Рябохвоста знову спробувала прийом, а тоді вдоволено сіла.

— Добре, — кивнув Бурехвіст. — Але ти мусиш рухатися швидше. Ми більші та важчі від Вітряних котів, проте вони прудкі, тож скористаються з будь-якої проволоки.

Я могла б попросити Бурехвоста навчити мене кількох бойових рухів просто про всяк випадок. Але сірий вояк, здавалося, був надто зайнятий тренуванням зі справжньою воячкою. Синьолапка зітхнула й поторсала горобця носом, змушуючи себе відкусити шматок, хоч навіть не була певна, що зможе його проковтнути.

— Не голодна?

Від раптового запитання Смерекозора вона аж підстрибнула.

Він стояв біля пенька і дивився на новаків.

— Гарна вечеря сьогодні означає гарну битву завтра.

Синьолапка опустила погляд. Оце тобі воячка — така налякана, що не могла навіть їсти напередодні битви.

Погляд Смерекозора блистів у сутінках.

— Я пригадую свою першу битву, — нявкнув він. — Солодкороза змушувала мене з’їсти землерийку, але я заховав її, коли вона обернулася, і сказав, що було дуже смачно.

— Справді? — Синьолапка не могла вирішити, що здивувало її більше: те, що провідник Громового Клану взагалі чогось боявся, чи те, що він збрехав своїй мамі.

— Справді, — муркнув він. — Звісно, вона мені не повірила. Усі коти бояться своєї першої битви.

— То це означає, що ми не мусимо їсти? — з надією запитала Синьолапка.

— Звісно, якщо не хочете, — Смерекозір махнув хвостом. — Хвилюватися — це природно. Тільки мишомізкий кинеться у битву без страху. — Він подивився на Гадюкозуба на цих словах. — Але пам’ятайте, ви — кішки Громового Клану, природжені воячки. Довіряйте своїм інстинктам. І ми будемо битися з котами Клану, а не самітниками чи волоцюгами. Вони не чіпатимуть юнацтво.

Сніголапка підвелася й настовбурчила хутро.

— Нам не потрібні поблажки.

Смерекозір смикнув вусами.

— Вам їх і не буде, — запевнив він. — Я покладаюся на те, що ви будете уважні й негайно виконуватимете накази. Від вашої швидкості можуть залежати життя.

Серце Синьолапки раптово знову почало гупати швидше.

— Але, — вів далі Смерекозір, — я знаю, що ви будете старатися щосили і Зореклан вестиме вас. — Він глянув на Леопардолапку та Плямолапа. — Усіх вас.

Перш ніж вони встигли що-небудь відповісти, провідник відійшов і став біля Крапохвістки. Бліда кішка сиділа біля ясел разом із Макосвітою, а їхні кошенята скупчилися навколо них. Наймолодші члени Клану здавалися єдиними, кого не хвилювала майбутня битва. Якщо чесно, то вони галасували ще більше, ніж зазвичай.

— Якщо ми завтра будемо битися, — мовив Будячок, — я розберуся з тим Вітряним вояком отак, — він підняв кігтями землерийку, яку до цього їв. — І пошматую його. — Він кинув здобич на землю й почав гамселити її кігтями.

— Не грайся з їжею, — насварила його Макосвіта. — Це неповага. Ця землерийка померла, щоб ми могли жити.

Будячок роздратовано підвівся.

— Ти просто не хочеш, щоб я став вояком! Ти хочеш, щоб я залишався кошеням завжди!

Смерекозір жартома ляснув його поза вухом.

— Сумніваюся, що вона б це витерпіла, — замуркотів він.

Будячок глянув на Громового провідника.

— Можна мені піти у битву?

Смерекозір похитав головою.

— Мені потрібно, щоб ти залишався тут і допомагав захищати ясла.

Будячок напнув груди.

— Повз мене не пробереться жоден Вітряний кіт!

— Я тобі вірю, — відповів Смерекозір.

Синьолапка дивилася, як провідник підбадьорює свій Клан, і зрозуміла, що той сумнів, який вона помічала в ньому раніше, зник. Він стояв, високо піднісши широку голову й розвівши могутні плечі, ніби вже був готовий до бою.

Вона замислилася, скільки в нього ще лишилося життів. Може, саме тому він був такий упевнений. Чому тільки провідники могли мати дев’ять життів? Чи не було б корисніше, якби Зореклан дарував дев’ять життів усім котам?

Із папоротевого тунелю вийшла Місяцеквітка. Її жовті очі блискали в сутінковій темряві.

— Вам двом треба сьогодні рано лягти спати. — Вона підійшла до Синьолапки та Сніголапки й ніжно торкнулася до кожної мордою. — Я ще не бачила ваші гнізда. Вони зручні?

— Мені б не завадило трохи більше моху, — нявкнула Сніголапка. — Орляк висувається і муляє.

— Я дам тобі трохи зі свого, — сказала Місяцеквітка і швидко пішла до вояцького кубла.

— Ти будеш це їсти? — Леопардолапка гляділа на Синьолапчиного горобця.

Синьолапка похитала головою і підштовхнула здобич ближче до чорної новачки.

— Можеш і мою забрати, — додала Сніголапка і кинула їй землерийку.

Леопардолапка облизалася.

— Якщо ви наполягаєте, — нявкнула вона. — Тільки ж я сподіваюся, що бурчання ваших животів не розбудить мене посеред ночі.

Синьолапка підвелася й сильно потягнулася, аж її лапи затремтіли. Вітер усе холоднішав, пробирався під її хутро. Вона просунулася крізь папороть у прихисток кубла і почала переминати лапами своє гніздо, намагаючись розпушити орляк, щоб не пропускав холод.

За нею зайшла Сніголапка.

— Ти втомлена?

Синьолапка похитала головою.

— Мені просто не хочеться чекати на завтра. Хочу, щоб уже настав ранок.

Вона почала облизувати лапи. На них усе ще був запах ясел, і їй на мить так сильно захотілося назад у безпеку, до Місяцеквітки, Макосвітої та кошенят. Синьолапка ще ніколи не почувалася настільки неготовою стати воячкою. Вона відштовхнула ці думки подалі й розправила плечі. Раптом папороть зашурхотіла, і до кубла зайшла Місяцеквітка, тримаючи в зубах та під підборіддям жмутки моху.

Вона поклала одну половину в гніздо Сніголапки, а другу — в гніздо Синьолапки. Тоді мовчки розгладила кожну купку, щоб гніздечка стали м’якші.

Синьолапка дивилася за її рухами, відчуваючи всередині пустку.

— Місяцеквітко?

— Що, моя люба?

— У скількох битвах ти брала участь?

Місяцеквітка на мить задумалася.

— У дуже багатьох, уже й не пригадаю, хоча то були переважно прикордонні бійки — ми виганяли непроханих гостей. Це буде перший раз, коли я піду в напад на територію іншого Клану.

— Ти хвилюєшся?

Сніголапка форкнула.

— Звісно, вона не хвилюється! Вона — воячка Громового Клану.

Місяцеквітка з любов’ю лизнула Сніголапку поміж вухами.

— Усі вояки хвилюються перед битвою якщо не за себе, то за своїх сусідів і за цілий Клан. Це загострює їхні чуття і робить їхні кігті лютішими, дає їм жагу до перемоги.

Синьолапка зітхнула й відчула, як напруга потроху розсмоктується з її живота. Зрештою вона таки не була боягузкою-трясогузкою. Раптом утома навалилася їй на повіки, новачка вмостилася у гніздечку і позіхнула.

— Дякую за мох, Місяцеквітко.

Сніголапка крутилася у своєму.

— Так м’якенько.

— Він має вас зігріти, — нявкнула Місяцеквітка. — Після битви підемо назбираємо ще, щоб обидва ваші гніздечка стали м’якими, як перинки.

Синьолапка заплющила очі. Вона уявила, як крокує через ліс поруч зі Сніголапкою та Місяцеквіткою. Битва була вже позаду, і їх не турбувало ніщо, крім того, де знайти найм’якіший мох. Ця думка її заспокоювала.

— Я полежу між вами двома, поки ви не заснете.

Місяцеквітка вмостилася на животі між двома гніздами. Синьолапка чула, як сповільнюється дихання Сніголапки під лагідне муркотіння їхньої мами. Підсунувшись ближче, Синьолапка відчула тепле та м’яке хутро маминого животика і вдихнула знайомий запах, який нагадав їй про повні, проведені в яслах.

Вона щасливо поринула в сон.

Крізь дрімоту Синьолапка відчула, як Місяцеквітка заворушилася. Прокліпавшись у місячному світлі, вона побачила Леопардолапку та Плямолапа, які спали у своїх гніздах. Уже, мабуть, було пізно.

Місяцеквітка підвелася.

— Спокійних снів, маленька, — мамин подих залоскотав Синьолапці вушко. — Я завжди буду з тобою.

Папороть зашелестіла, і за мить Місяцеквітка зникла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Синьолапка стрепенулася зі сну.

Битва!

Вона підскочила на лапи і роззирнулася кублом. Папоротеві стіни шурхотіли і вгиналися під вітром, ніби на них натискали невидимі лапи. Світанок ще не настав, але Леопардолапка та Плямолап уже сиділи і вмивалися.

Сніголапка потягнулася у своєму гнізді. Її очі блимали у сутінках.

— Що таке?

— Горобцепух сказав, щоб ми йшли на галявину, — нявкнула Леопардолапка.

Над табором завивав вітер, і, як тільки Синьолапка вийшла з кубла, їй в обличчя вдарив різкий порив, змусивши наморщитися. Дерева навколо табору стійко витримували вітровій, а над головою пролітали хмари — темні й загрозливі, немов ворони.

Біля кубла сидів Каменесмух. Його хутро приплюснув вітер, а очі були примружені від навали листя й пороху.

— Не дуже хороша погода для битви.

— Коти Громового Клану! — почувся різкий вигук Смерекозора.

Він стояв посередині галявини разом із Гускопухом, а навколо нього збиралися вояки, вимахуючи хвостами. Хутро на спині Гадюкозуба стояло сторчма, ніби шипи. Рябохвоста видирала із землі цілі жмені ґрунту, а Горобцепух і Бурехвіст крокували краєм галявини. На їхніх широких плечах вигравали м’язи.

Перовус переходив від одного кота до іншого і клав біля лап кожного невеличкі жмутки трав.

«Це, мабуть, зілля для сили», — здогадалася Синьолапка.

Біля ясел Місяцеквітка ділилася язиками із Макосвітою. Вони спинилися, коли Будячок і Левко вибралися з-за ожини і нагороїжили хутро, ніби намагаючись здаватися більшими. Макосвіта востаннє лизнула Місяцеквітку між вухами, а тоді пригорнула до себе обох кошенят, які тут-таки почали протестувати, і заштовхала назад до ясел.

Погляд Місяцеквітки був твердий, мов бурштин. Вона переходила галявину, прищуливши вуха, її хутро прилипло до боків від вітру. Синьолапка майже не впізнавала власну маму. Вона випростала спину й піднесла підборіддя, намагаючись бути якомога більше схожою на Місяцеквітку.

Перовус поклав згорток трав біля її лап.

— Ти вже схожа на справжню воячку.

Синьолапка здивовано на нього глянула.

— Справді?

Каменесмух примружив очі.

— Не забувай, що ви не лізете в битву.

Сніголапка надійшла з новацького кубла.

— Ти можеш навчити нас якогось бойового прийому про всяк випадок?

До них підійшла Місяцеквітка.

— Він вам не знадобиться. Ви не будете битися, — твердо нявкнула вона.

Сніголапка настовбурчила хутро, та не встигла нічого відповісти, бо Перовус саме поклав перед нею трави.

— З’їж їх, — сказав він. — Вони додадуть тобі сили.

Синьолапка обнюхала свій пайок і наморщила носа.

— Вони гіркі, — попередив Перовус. — Але смак недовго тримається.

Синьолапка висунула язика і злизала листочки, а Сніголапка з’їла свої. Коли терпкий і гіркий присмак дістався її горла, вона ледь не виплюнула їх, але заплющила очі та змусила себе ковтнути.

— Фе! Фе! Фе!

Синьолапка розплющила очі й побачила, як Сніголапка раз за разом висовує язик, ніби змія.

Раптом пролунав ще один вигук Смерекозора:

— У Гускопуха є ще одна новина.

Місяцеквітка поширила очі.

— Ще один знак?

Гускопух кивнув.

— Я оглянув мишу на медичній галявині та знайшов на іншому боці шматочок котячої м’яти.

— Він упевнений, що то не з підлоги його кубла причепилося? — пробурмотів Каменесмух. — У нього там не те щоб ідеальна чистота.

Синьолапка зацікавлено на нього глянула. Невже її виховник теж не довіряє медикоту?

Гускопух повів далі.

— Учора ви хотіли більше підказок від Зореклану. Тепер вони є. Наші предки-вояки розповіли, як нам побороти агресію Вітряного Клану.

— Шматком котячої м’яти? — очі Місяцеквітки були круглезні.

— Ми повинні відвести битву до їхнього табору, — оголосив Гускопух.

— До їхнього табору? — Каменесмух прищулив вуха. — Ти знаєш, наскільки це небезпечно?

— Це порада Зореклану, а не моя, — відповів Гускопух. — Котяча м’ята означає, що єдиний спосіб побороти Вітряний Клан — знищити їхні лікарські запаси.

Наперед виступив Сонцеспад. Його хутро наїжачилося.

— Але це поставить під загрозу кошенят і старійшин. Кожен Клан залежить від своїх лікарських запасів, особливо тепер, коли на носі гололист. Якщо ми знищимо ліки, то це означатиме, що ми нападемо на невинних котів.

Його нявкіт просякнув обуренням.

Вохроляп кивнув.

— Що ми будемо за вояки, якщо підемо на такий лисосердий обман?

Гускопух підніс підборіддя.

— Ми будемо живі.

Смерекозір твердо виступив уперед.

— Згоден, це видається надто жорстким, але Зореклан попередив, що нас знищать, якщо ми не виступимо проти агресії Вітряного Клану, доки ще не пізно. Якщо ми завдамо шкоди їхнім запасам ліків, вони будуть ослаблені ще багато повень. Громовий Клан буде в безпеці.

— Але що, коли у Вітряному Клані спалахне епідемія білого кашлюка? — запитав Перовус. — Як Яструбосерд лікуватиме хворих? Кошенята і старійшини будуть беззахисні.

Гадюкозуб смикнув хвостом.

— Ти готовий пожертвувати власними кошенятами і старійшинами, щоб врятувати їхніх? — запитав він. — Якщо не нападемо вже, Громовий Клан буде зруйновано. Невже не варто пожертвувати кількома життями з Вітряного Клану, щоб зберегти всі наші?

Смерекозір зітхнув.

— Гадюкозуб має рацію, — нявкнув він. — Ми повинні послухати поради Зореклану, якщо хочемо врятуватися.

— То ми нападаємо на табір? — прогарчав Каменесмух.

— Наша ціль — кубло медикота. Жодне кошеня та старійшина не має постраждати. — Смерекозір примружив очі. — Але їхні лікарські запаси треба знищити.

Синьолапка здригнулася, коли звором прогнав ще один порив вітру і залетів до табору.

— Як думаєш, така погода — це знак? — запитала вона у матері.

— Я думаю, що з нас сьогодні вже досить знаків, — пробурмотіла Місяцеквітка. Вона швидко глянула на своїх кошенят. — Пообіцяйте, що триматиметеся подалі від битви! Коли станете старші, сильніші та краще треновані, тоді ще буде час для геройства.

Її бурштинові очі запалали, і Синьолапка незчулася, як закивала.

— Сніголапко?

Новачка схилила голову.

— Гаразд.

Синьолапка побачила, як мамині плечі трохи розпружилися.

— Не пускають у битву, га? — до них підійшов Бурехвіст і поплескав вушко Синьолапки кінчиком хвоста. — Може, наступного разу.

Місяцеквітка різко на нього глянула.

— Це буде небезпечна битва, — нагадала вона йому.

У Синьолапки в животі все застигло.

— Ми ще ніколи не нападали на табір, — мовила далі Місяцеквітка. — Ми будемо битися проти цілого Клану в місці, яке вони знають, а ми — ні.

Бурехвіст легенько підштовхнув її.

— Але в нас буде елемент несподіванки, — нявкнув він. — І ми битимемося недалеко від власного дому.

— Це мене й непокоїть.

— Так близько швидкість Вітряного Клану не матиме жодного значення. У Громового Клану перевага в силі.

Синьолапка примружила очі. Це не те, чого ти вчив Рябохвосту.

Місяцеквітка опустила погляд.

— Мабуть.

— Не хвилюйся, — нявкнув Бурехвіст. — Цю битву ми виграємо.

— Військо Громового Клану! До мене!

Голос Смерекозора луною відбився від дерев. Серце Синьолапки стрепенулося. Громовий провідник подав хвостом сигнал.

— Рушаємо!

Загін котів ринув до ялівцевого тунелю, а над ним, ніби блискавки, іскрилося хвилювання і захват. Синьолапка відчула подув вітру, що здійнявся від руху їхніх тіл, і спробувала ковтнути, але в її роті було надто сухо.

Сніголапка та Місяцеквітка подалися за ними.

— Ходімо, — підштовхнув Синьолапку Каменесмух.

Новачка озирнулася, щоб востаннє глянути на табір, перш ніж побігти за Сніголапкою. Світанкового проміння вистачило лише на те, щоб побачити, як із ясел визирнув Будячок, а тоді, роздратовано блиснувши очима, зник: його затягнули назад у безпечний прихисток ожинника.

Хоптовус із Шамконогом та Гагілкою сиділи, немов сови, поміж тремтливого гілля поваленого дерева, а Плямолап та Стрепіхань міряли темну галявину кроками. Вохроляп та Вітролет піднімалися на Високий Камінь, їхні вуха були нагострені, хутро здиблене. Гускопух зник у тінях за папоротевим тунелем.

— Гускопух не йде! — зойкнула Синьолапка, наздогнавши сестру.

— Мабуть, він повинен залишатися у своєму кублі й готуватися приймати поранених котів, — припустила Сніголапка.

Від її слів у Синьолапки шкірою пробіг дрож. Поранених!

— Але це він сказав нам нападати, — не вгавала вона. Хіба Гускопух не мав би бути з нами?

Каменесмух загарчав позаду неї.

— Мабуть, він отримав знак від Зореклану, що мусить триматися подалі від небезпеки.

— Принаймні в нас є Перовус, — гукнула через плече Місяцеквітка, коли вони вибігли з тунелю.

Новак-медикіт ішов за ними з листяним згортком у зубах. Синьолапка замислилася, що ж то в нього були за трави. Мабуть, якісь сильні, бо запах був різкий.

— Швидше! — Каменесмух біг за новачкою, мало не наступаючи їй на задні лапи.

Решта загону вже перейшла підніжжя звору. Синьолапка відчула укол тривоги. Чи зможе вона видертися на крутий схил у темряві, ще й коли вітер так завіває між курумників? Вона почала підніматися за Сніголапкою першим розсипом каміння, відчуваючи позаду Каменесмуха. Він не дасть їй упасти. Випустивши кігті, новачка полізла вгору за потоком котів, які рухалися по камінню, ніби тіні.

Перовусові трави працювали. Її м’язи здавалися сильними, і кожен стрибок ніби відносив її далі, ніж вона очікувала. Серце билося швидко, але від захвату, а не від страху. Вона відчувала настрій побратимів і посестер. Сьогодні вони здобудуть велику перемогу. Синьолапка підтягувалася все вгору і вгору, аж доки нарешті не заскочила на верхівку звору. Не зупиняючись, щоб перевести подих, вона побігла до лісу.

Стовбури дерев мигтіли повз Синьолапку, коли вона бігла разом зі своїм Кланом поміж кущів у досвітній імлі. Вітер гнув дерева, ніби звичайну траву, колихав гілля і сипав листям. Синьолапка бачила попереду білі плями хутра — Рябохвоста мчала між деревами. Шубка Сонцеспада в сутінках здавалася блідою, а Гадюкозуб, Смерекозір та Бурехвіст злилися з тінями, й видно було тільки їхній рух, немов рух води поміж рогозою.

— Попереду потік, — попередила Місяцеквітка.

Коти сповільнялися і збиралися із силами, щоб перестрибнути мерехтливу воду за один раз і далі помчати лісом. Коли дійшла черга до Синьолапки, вона напружилася. Мої лапи ще закороткі. Новачка переминалася на березі, а Місяцеквітка тим часом перескочила і м’яко приземлилася на протилежному боці. Сріблясто-сіра королева озирнулася.

— Він не глибокий! — підбадьорювала вона, та її нявкіт ледь не втонув у завиванні вітру.

— Але він мокрий! — заскиглила Синьолапка.

Біля неї загальмувала Сніголапка, послизаючись на вогкому березі.

Каменесмух підштовхнув Синьолапку ззаду.

— Ну ж бо, — нявкнув він. — Ти зможеш.

Синьолапка зосередила погляд на протилежному березі й глибоко вдихнула. Тоді напружила м’язи і стрибнула. Каменесмух допоміг їй, підштовхнувши мордою, і Синьолапка витягнула вперед лапи. Урешті-решт вона вчепилася за берег і вилізла до Місяцеквітки.

З іншого боку ще стояла Сніголапка із широченними очима, готуючись до стрибка.

— Ти зможеш! — гукнула Синьолапка.

— Я йду! — Сніголапка підскочила, але її граційний стрибок перетворився на незграбне падіння: вона послизнулася задніми лапами на мокрому листі й гепнулася пузом прямо в річку.

— Лайно мишаче!

Сніголапка звелася на лапи, борючись із течією, і побрела на берег. Вибравшись, вона почала обтрушуватися від крижаної води, і Синьолапка відсунулася подалі.

— Не пощастило, — за ними легко приземлився Каменесмух.

— Швидше! — наказала Місяцеквітка.

Їхній Клан уже зник у лісі. На них чекав лише Горобцепух. Він визирав із кущів.

— Я вже думав, де ви поділися, — нявкнув вояк, коли вони нарешті до нього дісталися. Горобцепух побачив промокле хутро Сніголапки й похитав головою. — Від бігу зігрієшся, — сказав він, а тоді швидко рушив далі.

Синьолапка намагалася на ходу перевести подих. Принаймні вона не промокла до шкіри. Бідолашна Сніголапка біля неї була схожа на щура-потопельника. Холодний вітер уже почав розпушувати її хутро, але навіть швидкий біг не допомагав білій новачці перестати цокотіти зубами.

Урешті-решт вони помітили попереду свій Клан. Коти сповільнили рух і йшли тепер єдиною лінією. Ліс порідів, і за деревами Синьолапка побачила пологу широку стежку, що зміїлася в підліску, поблискуючи поміж тіней.

Ріка!

Вони наздогнали загін і стали в кінець. Ріка була величезна, широка, як табір Громового Клану, і простягалася до безкінечності в кожен бік. Величезне, майже чорне, громаддя води перекочувалося й плинуло поміж берегами.

Місяцеквітка та Сніголапка пройшли кілька кроків уперед. Синьолапка залишилася біля свого виховника.

— Це територія Річкового Клану, — кивнув на протилежний берег Каменесмух.

Синьолапка принюхалася й відчула рибний сморід, знайомий їй зі Зборища. Він почіплявся до кущів, ніби туман.

— Цей запах — їхні помітки, — прошепотів Каменесмух. — Цей берег також власність Річкового Клану, хоча вони рідко сюди перепливають, коли вода така холодна.

Перепливають?

— Вони тут плавають?

Синьолапка чула, що коти Річкового Клану вміють плавати, але не могла собі уявити жодного кота, який би був настільки мишомізкий, аби зайти у ці темні бурхливі води, що стрімко неслися через ліс.

Каменесмух кивнув.

— Як риби.

Синьолапка здригнулася й зазирнула в ліс на тому березі.

— Це єдина дорога до Вітряного Клану? — видихнула вона.

— Якщо ми хочемо залишитися непоміченими, то так, — пояснив Каменесмух. — Якби ми пішли через Чотиридерево, то нас би швидко почули.

Серце Синьолапки забилося швидше.

— А як же патрулі Річкового Клану? — вона глянула на річку, очікуючи, що будь-якої миті з її чорних вод вилізе кіт.

— Ще зарано, — Каменесмух говорив упевнено, але не дивився на неї. Синьолапка замислилась, чи не намагається він просто її заспокоїти.

Новачка відчула невеличке полегшення, коли стежка звернула глибше в ліс і подалі від води. Проте це полегшення тривало недовго. Стежка круто підіймалася між камінням, що виступало з-за кущів, дерева впліталися у кам’янистий ґрунт схилу корінням. Невдовзі Синьолапка почула завивання, що здавалося ще лютішим за вітер. Вона напружилася.

— Що це?

— Обрив, — сказав їй Каменесмух.

Шум усе гучнішав, а їхня стежка ніби вела прямо на нього.

— Що таке обрив? — прошепотіла Синьолапка, хоч насправді не вельми хотіла дізнаватися.

— Це місце, де річка спадає з рівнини між двома скелями. Стежка на територію Вітряного Клану проходить біля нього.

О Зореклане!

Попереду між деревами видніла прогалина, ніби хтось розділив ліс гігантським пазуром. Синьолапка випустила кігті та з кожним кроком чіплялася за землю, коли Смерекозір повів їх небезпечною стежкою по краю обриву. Ледь наважуючись навіть дихати, вона зазирнула вниз зі скелі й побачила білу піну на воді, що бурлила й ревіла під нею. Новачка відвела погляд подалі й зосередилася на знайомій шубці Місяцеквітки, ступаючи в її сліди й намагаючись не зважати на гуркотіння води внизу.

Урешті-решт стрімкі скелі перейшли в багнисті береги, і річка потекла спокійно, повагом вигинаючись між стрункими деревами й низькими колючими кущами. Коти Громового Клану розбили стрій і побігли усі як один, немов тінь хмари, що насувала на землю. На вересовищі навколо них м’яким жовтим світлом розквітав світанок. Удалині здіймалися голі, де-не-де порослі ялівцем пагорби.

Синьолапка покуштувала повітря. Сморід Річкового Клану замінив якийсь більш землистий запах.

— Це туди ми йдемо?

Каменесмух кивнув.

— Ми перейшли кордон Вітряного Клану.

Він махнув хвостом на заглибину в землі, де наклубочені кущі переходили у верес, який укривав підйом і всю рівнину за ним.

Коли замість м’якої трави почався пружинистий і жорсткий торф, Смерекозір повернувся й подав знак хвостом, провівши ним по морді. Синьолапка зрозуміла, що із цього моменту вони повинні мовчати. Помітки тут були такі міцні, що вона і на смак відчувала терпкий торф’яний сморід.

Вітряний Клан.

Вони підіймалися на пагорб, а навколо них трава вгиналася до землі від вітру. Синьолапка згадала хутро миші — гладке й приплюснуте. Раптом навколо них загуділа буря, і в неї перехопило подих. Її побратими здавалися тепер такими малими і вразливими проти безкрайої пустелі, що простягалася на всі боки. Прищуливши вуха, вони йшли далі, зникаючи і знову з’являючись поміж заростями тремтливого вересу.

— Я тут виділяюся, як квітка на болоті, — прошепотіла Сніголапка. Її біле хутро здавалося неприродним на тлі землистих кольорів вересовища.

— Цить! — шикнув на них Горобцепух, і Сніголапка прищулила вуха.

На схилі почали з’являтися кругляки, що виступали із землі, немов гнилі зуби. На верхівці пагорба вітер шугав ще лютіше, і Синьолапка відчула перші різкі краплини дощу. Смерекозір зупинився і вдивлявся у спуск попереду. Синьолапка простежила за його поглядом до кругляків, вересу і ялівцю.

— Табір Вітряного Клану, — прошепотів їй на вухо Каменесмух.

Синьолапка закліпала. Де?

Смерекозір рушив до них. Перовус приєднався до нього й покликав за собою Легковію.

— Бачите той камінь? — нявкнув Громовий провідник, кивнувши на кругляк завбільшки з їхній Високий Камінь. — Отам ви будете чекати. — Він перевів погляд із Синьолапки на Сніголапку. — Зрозуміли?

Обидві кивнули.

— Перовус і Легковія будуть з вами, — Смерекозір озирнувся через плече. — Якщо виникнуть проблеми, я вишлю гінця. Точно виконуйте його накази і не ставте запитань.

Кров шуміла у вухах Синьолапки, перекриваючи завивання вітру.

Це воно.

Битва от-от почнеться.

Вона пішла за Легковією до кругляка, на який вказав Смерекозір. Її лапи здавались важкими, мов каміння. Кругляк з одного боку був гладкий, ніби відшліфований вітром, а з іншого — щербатий, мов ікла лисиці.

Сніголапка йшла поруч.

— Як думаєш, він пошле по нас?

Синьолапка знизала плечима. Вона хотіла допомогти Кланові, та водночас сподівалася, що її допомога не знадобиться. Може, Зореклан подарує їм перемогу без крові.

Перовус підійшов до них, досі міцно тримаючи в зубах жмуток трав. Він поклав їх на землю біля щербатої половини кругляка. Синьолапка присіла, рада нарешті заховатися від немилосердного вітру. Та тоді раптом дещо згадала. Ми не побажали Місяцеквітці удачі. Вона на неї навіть не подивилася! Синьолапка вибігла з-під каменя, відчайдушно бажаючи ще раз побачити бурштинові очі мами, переконатися, що все буде гаразд, але коти вже зникли за підйомом.

— Верни! — розлючено нявкнула Легковія, і Синьолапка відчула, як її хвіст щось схопило.

— Я тільки хотіла сказати… — спробувала виправдатися Синьолапка.

— Це битва, — прогарчала Легковія. — Тут ти виконуєш накази.

Синьолапка втупилася у власні лапи.

Легковія зітхнула і мовила вже лагідніше:

— Це заради твоєї власної безпеки та безпеки твого Клану.

Вони мовчки чекали, а надворі потихеньку світало. З вересу вилетіла пташка, борючись із вітром. Синьолапка глянула на Сніголапку. Її хвилювала темрява, що заслонила сестрин погляд. Вітряні коти зараз, мабуть, лише прокидаються, потягуються у гніздах, не відаючи про лють, що на них насуває. Вона їм співчувала, проте й не забувала пророцтво Гускопуха. Якщо Громовий Клан хоче вижити, то він мусить розбити Вітряний Клан. Ця битва була їм необхідна.

Ці думки її підбадьорили, і вона підвела голову. Пригадуючи, чого навчилася під час збирання моху, вона кілька разів швидко провела лапою в повітрі, уявляючи, що бореться з вояком Вітряного Клану.

Сніголапка раптом замуркотіла.

— Схоже на те, ніби збираєш павутину!

— Ану покажи, чи ти зможеш краще! — відрубала Синьолапка.

— Тихо! — скомандувала Легковія, і Синьолапка винувато сіла на землю.

Смугасто-біла кішка наслухала чогось крізь вітер. Дощ посилився й падав на м’яке хутро Синьолапки холодними крижинами. Як Вітряні коти могли тут жити — на відкритому просторі, без захисту дерев? Вона так хотіла зараз повернутися додому, під безпечне лісове склепіння, щоб буря гуділа тільки у верховіттях.

Раптом повітря пронизав застережний крик, і ціла рівнина вибухнула вересками і лютим вищанням, що здіймалося понад вітром. Очі Синьолапки поширилися, серце загупало від шоку. Вона впізнала агресивний клич Гадюкозуба і болісне волання Рябохвостої. Синьолапка глянула на Перовуса й побачила, що новак-медикіт заплющив очі й щось до себе бурмотів; слова швидко вилітали з його рота, але були надто тихі.

Він молився до Зореклану? Синьолапка підсунулася ближче, намагаючись розчути, що він каже.

— Живокіст для кісток, павутина від кровотечі, кропива від набряку, чебрець від шоку…

Він повторював про себе ліки від бойових ран.

Реальність пронизала її, немов раптовий порив вітру. Там унизу, в таборі, проливалася кров. Вояки билися з вояками, витягнувши кігті й оголивши ікла. Синьолапка витріщилася на сестру.

Хутро білої новачки стояло дибки, вуха ловили кожен звук.

— Це був Горобцепух? — шепнула вона, коли вітер приніс чийсь лютий крик.

У відповідь почувся ще один жахливий вереск.

Синьолапка почала тремтіти. Це, здається, був Каменесмух. Він нападав чи намагався захиститися?

Буревій приносив крик за криком, аж доки Синьолапці від цих звуків не стало зле.

— Ми нічого не можемо зробити? — благально запитала вона Легковію.

— Ми повинні чекати, — похмуро відповіла воячка.

Вона крутнула головою, почувши наближення кроків. Синьолапка обернулася, очікуючи побачити, як з-за рогу вибігає Вітряний патруль. Новачка наготувалася до сутички, здибивши хутро на загривку.

Та це була Снігурокрила.

— Швидко! — прошипіла вона. — Леопардолапку поранено!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

Легковія застигла на місці, прищуливши вуха.

— Леопардолапку?

— Поріз від кігтя, — сказала Снігурокрила. — Дуже кровить. Її потрібно забрати, але ми не можемо забрати нікого з битви.

Легковія кивнула, і в її очах замість переляку з’явилася рішучість.

— Ходи з нами, — наказала вона Синьолапці.

— Мені варто піти, — Перовус підібрав свої трави.

— Ні, — похитала головою Легковія. — Ми не можемо ризикувати, щоб тебе поранили.

— А я? — відізвалася Сніголапка, сяючи очима.

— Одної новачки вистачить, — Легковія кинула на Сніголапку такий погляд, що та й не думала сперечатися. Новачка позадкувала, схиливши голову.

— Я почекаю з Перовусом.

— Тримайся біля мене, — сказала Легковія Синьолапці.

Воячка кинулася з-під кругляка за Снігурокрилою під зливу. Синьолапка примружила очі й намагалася бігти якомога ближче до Легковії, відчуваючи її більше вусами та шкірою, бо очі застилав дощ. Трава під лапами була слизька, хвіст ляскав за спиною від вітру.

Раптом, без жодного попередження, Легковія спинилася. Синьолапка загальмувала біля неї. Прокліпавшись, вона побачила, що попереду земля різко йде вниз. Крутий схил вів до стіни ожини — значно ширшої за ялівцеву, яка оточувала табір Громового Клану. З іншого боку від ожини земля виположувалася. Тут запахи посилилися, й Синьолапка здогадалася, що це був табір Вітряного Клану — його центральна галявина лежала просто неба.

Поширивши очі від жаху, вона спостерігала за тим, як лютувала битва. Крики та верески прорізалися крізь вітер. Кров заплямувала землю червоними калюжами, розбавленими дощем. Хутро зі шматками плоті літало й чіплялося за ожину. Синьолапка примружила очі, намагаючись відрізнити котів свого Клану від ворожих.

Онде! Гадюкозуб скинув із себе Вітряного кота задніми лапами, та на нього одразу напали ще двоє; його кігті блискали, ікла були оголені. Він прудко викрутився, щоб закрити живіт, і відкинув одного вояка своїми масивними плечима, проте на нього вчепився інший, і Гадюкозуб заволав, коли кігті нападника видерли з його хутра кілька жмутків. На іншому боці галявини Сонцеспад і Горобцепух билися пліч-о-пліч, повернувшись спинами до ожини. Вони дряпали й ранили чотирьох Вітряних котів, які люто нападали, хльоскаючи кігтями по мордах Громових вояків та кусаючи за лапи, аж доки земля навколо них не стала червона.

Рябохвоста завила, коли двоє Вітряних котів кинулись на неї зі здичавілими виразами. Почувши її вереск, Бурехвіст, який бився зі ще одним Вітряним вояком, обернувся. Він жбурнув суперника подалі сильним ударом і побіг допомагати посестрі. Бурехвіст відштовхнув вояка плечем, перекинувши його на бік, а тоді вчепився зубами в промокле смугасте хутро. Смугань видав такий зболений крик, що у Синьолапки аж стиснувся живіт. Вона дивилася на палаючі очі Бурехвоста, на кров Вітряного кота на його морді й мусила нагадати собі, що батько просто хоробрий вояк, який захищає свою посестру.

— Вперед! — різкий наказ Легковії вивів Синьолапку із заціпеніння, і вона збігла вниз за воячкою та почала продиратися крізь зарості ожини.

Коли Синьолапка вибігла на галявину слідом за Легковією, вся її морда вже була роздряпана. Вони миттю помчали до Леопардолапки. Новачка лежала на землі. Довга рана на боці відкривала під чорним хутром яскраву рожеву плоть. Легковія вхопила Леопардолапку за загривок і потягнула свою доньку через галявину до виходу в ожині. Синьолапка намагалася допомогти, підштовхуючи Леопардолапку носом, але новачка її відштовхнула.

— Я можу йти! — сказала вона, викручуючись і хапаючись за землю.

Легковія дала їй намацати ґрунт, але, як тільки відпустила загривок, Леопардолапка повалилася на землю: ноги її не тримали. Легковія вхопила її знову, і Леопардолапка насилу пошкандибала до краю галявини. Синьолапка пішла за ними. Її чуття заполонили запахи крові, страху та рваного хутра.

— Громовий Клан привів кошенят!

На Синьолапку витріщився якийсь сірий Вітряний вояк.

Новачка зупинилася й загарчала на нього:

— Я не кошеня!

Вітряний кіт почав наступати на неї, блискаючи очима.

— То покажи мені якісь бойові прийоми, юна воячко.

Її пронизав страх. Вона не знала жодних прийомів. Вона була новачкою всього два сходи сонця! Синьолапка боролася з потягом позадкувати. «Я таки народилася воячкою!» — сказала вона собі. Проте її лапи ніяк не припиняли тремтіти, а Вітряний вояк усе наближався, смикаючи вусами й витягуючи кігті.

— Яструбосерде! — продзвенів над галявиною голос.

Синьолапка впізнала Вересозірку — провідницю Вітряного Клану. Вона стояла в гущавині битви, її хутро було нагороїжене, а блакитні очі поширені. Вересозірка зосередила лютий погляд на сірому воякові.

— Повертайся до поранених, де ти і маєш бути! — наказала вона.

Яструбосерд загарчав на Синьолапку.

— Здається, тобі доведеться ще трохи почекати, щоб отримати свій перший бойовий шрам, — форкнув він і повернувся.

— Синьолапко! — Легковія намагалася протягнути Леопардолапку крізь вузький отвір в ожині. Синьолапка поспішила їй на допомогу, штовхаючи новачку ззаду, доки Легковія вела її вгору схилом, геть від табору.

— А Яструбосерд — медикіт чи вояк? — засапано спитала Синьолапка, підтримуючи ослаблу Леопардолапку.

— Колись він був найлютішим котом у Вітряному Клані, але потім Зореклан прикликав його до чину медикота. — Легковія зупинилася, щоб перевести подих і дати Леопардолапці трохи відпочити, а тоді обнюхала її рану. — Це просто неглибокий поріз і вирване хутро, — нявкнула воячка, і в її голосі почулося полегшення.

Перовус уже біг через трави до них, промоклий до кісток, а за ним поспішала Сніголапка. Він поклав на землю зілля і розгорнув листок, витягнув звідти зубами кульку павутини й обережно розтягнув її вздовж Леопардолапчиної рани.

Синьолапка озирнулася на битву, що досі точилася внизу. З верхівки їй було видно цілу галявину. Бурехвіст і Рябохвоста билися пліч-о-пліч. Дрібновух і Снігурокрила також приєдналися до сутички, синхронно змахуючи лапами. Невже Вітряні коти були такі люті, що Громові просто не могли вистояти проти них самотужки?

І де Місяцеквітка?

Кров Синьолапки похолола. Вона не бачила свою матір жодного разу.

— Яструбосерде! — пролунав голос Вітряного кота з краю галявини. — У твоєму кублі Громові коти!

Сніголапка піднесла голову понад ожиновою хащею.

— Вони дісталися до медичних припасів! — з тріумфом нявкнула вона.

— Замовкни і потримай це! — наказав Перовус, притискаючи білу лапку новачки до клубка павутини.

Поки її сестра опікувалась раною Леопардолапки, Синьолапка знову визирнула на галявину. Її хутро стало дибки, а спиною пробіг холод. Щось було не так. Яструбосерд відбіг від Вітряного кота, яким опікувався. Він прямував до тунелю, де під хащею ожини була прокопана земля. Певно, це було кубло медикота. Двоє Вітряних вояків кинулися всередину і зникли в чагарях, тільки змахнувши хвостами. Яструбосерд загальмував біля входу і присів, примруживши очі та вимахуючи хвостом з боку на бік.

Перовус завершив накладати павутину на рану Леопардолапки.

— Допоможи відвести її до каменя, — наказав він Сніголапці. — Там безпечніше, а без допомоги ми її в табір не заведемо.

Сніголапка допомогла Леопардолапці підвестися на рівні та повела її геть від краю долини, але Синьолапка не могла поворухнутися. Вона дивилася на Яструбосерда і боялася дихнути.

З кубла долинуло сичання, і Каменесмух прожогом вилетів назовні. З рани на його плечі текла кров, а на п’яти йому насідав Вітряний вояк. За ним вибігла Місяцеквітка, переслідувана ще одним вояком. Її хутро було пошарпане і закаляне рештками трав.

Синьолапка застигла.

Коли Місяцеквітка кинулася з кубла, Яструбосерд стрибонув на неї та спіймав своїми могутніми передніми лапами, а тоді почав ганяти її галявиною, ніби здобич. Синьолапка бачила шок на обличчі матері, коли вона важко впала на землю і не відразу змогла підвестися. Місяцеквітка була недостатньо швидка. Яструбосерд плигнув на неї та почав шматувати зубами і кігтями.

Ні! Зупинися!

Де ж Бурехвіст? Синьолапка напружено роззиралась, махаючи головою з боку на бік. Звісно ж, він врятує Місяцеквітку, як уже врятував Рябохвосту? Але сірий вояк досі бився поруч із молодшою кішкою, переборюючи одного Вітряного кота за іншим.

Місяцеквітка залишилась напризволяще.

Синьолапка зіпнула, коли її матір вивернулась від Яструбосерда і єдиним лютим ударом влучила йому в пику. Але медикіт навіть не спіткнувся. Натомість стрибонув знову і, вхопивши Місяцеквітку за горло, жбурнув її закривавленою галявиною.

— Ні-і-і-і! — заквилила Синьолапка. Вона кинулася вперед, готова сплигнути зі схилу, але зуби Легковії глибоко впилися в її хвіст і відтягли назад.

— Не лізь туди! — крізь стиснуті щелепи застерегла Легковія.

— Але ж Місяцеквітка поранена! — Синьолапка невідривно дивилась на матір, котра нерухомо лежала на вологій землі, омита дощем.

— Її просто приголомшили, — нявкнула Легковія. — За мить отямиться.

— У неї немає миті!

Унизу Яструбосерд уже підбирався до Місяцеквітки, скрививши губи у вищирі.

— Ми мусимо їй допомогти! — Синьолапка аж задихалась від паніки, намагаючись виборсатися з міцних щелеп Легковії.

Зненацька голос Смерекозора здійнявся над вереском битви.

— Громовий Клане! Відступаємо!

Хвала Зореклану!

Хвиля полегшення накрила Синьолапку, коли Яструбосерд зупинився, а інші вояки припинили битися й посідали на задні лапи, дивлячись на Громового провідника. Над табором запала тиша, ніби ніч, і чути було тільки крапотіння дощу і гул вітру на вересовищі.

Вересозірка змахнула краплини з вусів і повільно підійшла до Смерекозора. Вухо Громового провідника було роздерте, на рудому хутрі видніли плями крові. Він глянув у блакитні очі Вересозірки, і його погляд був порожнім, а коли вона заговорила, то він ніби весь знітився.

— Цей напад був несправедливий, — гаркнула провідниця. — Зореклан ніколи б не дозволив вам перемогти.

Смерекозір не відповів.

— Забирайте своїх поранених і йдіть геть.

У голосі Вересозірки чулася вдоволена зверхність.

Громові вояки почали стікатися до виходу з табору, опустивши хвости й посхилявши голови. Снігурокрила важко кульгала, а Сонцеспад, у якого зі щоки йшла кров, підтримував її плечем. Дрібновух важко зіп’явся на лапи, надимаючи боки, і почав непевно махати хвостом, аж доки Горобцепух не помітив і не поспішив йому на поміч. Каменесмух лизнув поріз на плечі та пошкутильгав до виходу. Очі Гадюкозуба іскрилися злістю; він ішов повз Вітряних вояків, ігноруючи їхнє шипіння. Рябохвоста спиралася на широкі плечі Бурехвоста, її очі заливали цівки крові.

Синьолапка дивилася на маму, чекаючи, доки вона підведеться.

— Я мушу допомогти Місяцеквітці.

Новачка вирвалася від Легковії. У її грудях розростався страх. Вона не дозволить Яструбосердові знову до неї торкнутися! Синьолапка збігла схилом і промайнула повз збентежених Вітряних котів. Вона намагалася не кривитися, коли її лапи розбризкували навколо калюжі крові.

— Синьолапко! Чекай! — благально нявкнула Легковія, біжучи за нею.

Синьолапка зупинилася біля матері.

Очі Місяцеквітки були напіврозплющені.

Дяка Зореклану!

— Місяцеквітко! Місяцеквітко! — Синьолапка поторсала маму носом, очікуючи відчути опір від її млявого тіла. Проте Місяцеквітка лише перекинулась на спину.

Синьолапка у відчаї зазирнула в матусині очі.

— Це я, Синьолапка!

Вона сподівалася побачити там вогники, переконатися, що мама її впізнала, та її очі були тьмяні, затуманені, мов ранкове небо.

— Синьолапко, — почувся за плечем лагідний голос Смерекозора. Вона розвернулася і подивилася на нього.

— Чому вона не встає? — заскімлила Синьолапка.

Смерекозір похитав головою.

— Синьолапко, вона померла.

— Це неможливо! — Синьолапка повернулася назад до мами, тиснучи лапами на її боки й торсаючи її. — Вона не могла померти. Ми билися з вояками, а не самітниками чи волоцюгами. Вояки не вбивають без причини!

Раптом Яструбосерд загарчав, і, підвівши голову, Синьолапка побачила Вітряного медикота, який сидів за хвіст від неї.

— Вона намагалася знищити наші запаси ліків, — гаркнув він. — Це була достатня причина.

— Але Зореклан сказав нам це зробити! — Синьолапка у відчаї витріщилася на Смерекозора. — У нас не було вибору. — Вона запитально дивилася на свого провідника. — Вони ж нам сказали, авжеж? Гускопух сказав.

Яструбосерд форкнув і підвівся.

— Ви так ризикували через те, що сказав Гускопух?

Махнувши хвостом, він розвернувся й подався геть.

— Що він має на увазі? — прошепотіла Синьолапка. Невже це все було марно? Місяцеквітка не могла померти. Юна новачка почала знову її штовхати мордою. — Прокинься! — благала вона. — Це все була помилка. Ти не мусиш бути мертвою.

Вона відчула на спині легкий дотик Легковії. Королева відсунула її, а Смерекозір підійшов і взяв Місяцеквітку зубами за загривок. Громовий провідник мовчки потягнув свою посестру багнистою галявиною. Синьолапка вирвалася від Легковії та побігла поруч із ним, тулячись мордою до промоклого хутра матері. Вона все ще пахнула, як Місяцеквітка — м’якістю і яслами. Вернися! Ти ж мала повести нас до лісу назбирати моху для підстилок! Ти обіцяла!

— Місяцеквітко? — пролунав наляканий нявкіт Сніголапки з верхівки схилу, коли вони вийшли з ожинника. Біла новачка наполовину збігла, наполовину сповзла з пагорба і почала одразу ж вилизувати хутро Місяцеквітки. — Вона важко поранена? — запитала Сніголапка. — Перовус оглядає Дрібновуха. Покликати його?

Синьолапка глянула на сестру порожніми очима.

— Вона померла, — прошепотіла вона.

— Ні! — закричала Сніголапка. Лапи під нею підкосилися, і крик перетворився на тихе скімлення. Смерекозір подався далі вгору, тягнучи за собою Місяцеквітку, а Синьолапка припала до живота Сніголапки й зарилася носом у її біле хутро.

— Вона обіцяла, що не залишить нас, — плакала Сніголапка.

— Усе гаразд, — збрехала Синьолапка, зібравши докупи всі залишки сили, які змогла знайти. — Я про тебе подбаю.

Сніголапка розлючено на неї глянула.

— Мені не треба, щоб про мене дбали. Мені треба Місяцеквітку!

Вона скочила на лапи і побігла вгору за Смерекозором.

Синьолапка дивилася услід сестрі. «Я все одно про тебе дбатиму», — присяглася вона.

Новачка помітила Бурехвоста, який зникав за верхівкою схилу. Чи знав він узагалі, що Місяцеквітка померла? Вона чекала, що її серце стиснеться від болю ще сильніше, проте не відчула нічого. У її жилах струменіла рішучість. Вона дбатиме про Сніголапку і про свій Клан. Вона більше ніколи не дозволить, щоб її близькі отак загинули. Синьолапка підвелася й пішла за своїм Кланом на пагорб. Її серце у грудях глухо билося.

Дощ поволі стихав. Громові коти перейшли вересовище до кордону з Чотиридеревом. Коли розбитий Клан проходив попід чотирма велетенськими дубами, вітер вщух і гілки перестали колихатися. Чи наслав цю тишу Зореклан? Це було їхнє несхвалення, осуд за цей напад? Вони оплакують Місяцеквітку? Синьолапка звела очі вгору крізь важке гілля із чорною промоклою корою. Раптом у її серце впилася самотність, ніби гостра колючка. Вона зіщулила плечі й подалася додому за своїм Кланом.

Леопардолапка кульгала, проте павутина вже спинила її кровотечу. Рябохвоста досі спиралася на Бурехвоста, а він не зводив з неї погляду ні на мить. Гадюкозуб та Легковія допомагали Смерекозорові нести тіло Місяцеквітки. Перовус крокував біля Дрібновуха, приглядаючи за виснаженим вояком. Сніголапка плелася за ними, волочучи хвіст по землі й збираючи багнюку.

Синьолапка подумала, чи не варто її наздогнати, але не могла придумати, що сказати сестрі, аби трохи підбадьорити. Каменесмух зупинився й озирнувся: його співчутливий погляд натрапив на її очі. Він нічого не сказав, лише почекав, поки новачка до нього дійде. Так вони і йшли поруч — досить близько, щоб Синьолапка відчувала його тепло, не торкаючись. Рана на плечі виховника досі кровила. Мабуть, глибока.

— Перовус оглядав твою рану? — запитала Синьолапка. Її здивувало те, наскільки спокійно звучав її голос.

— Це може почекати до табору.

Вони мовчки зайшли під склепіння лісу й подалися стежкою назад.

Коли Синьолапка зайшла на галявину, Вітролет і Стрепіхань уже оточили своїх побитих та поранених побратимів і посестер, схвильовано настовбурчивши хутро. Крапохвістка вибігла з ясел і стурбовано привіталася з Дрібновухом, а тоді почала його обнюхувати, шукаючи рани.

Із кубла медикота, позіхаючи, вийшов Гускопух.

— Як усе минуло?

Його очі здивовано поширилися, коли Смерекозір поклав перед ним Місяцеквітку і відступив.

— Я не знаю, чи вдалося їй знищити їхні запаси перед смертю, — прогарчав провідник.

Гускопух розтулив рота, проте жодних слів не прозвучало.

— Ти вбив її! — раптом пролунав крик Легковії. Синьолапка здригнулася, коли кішка плигнула на Гускопуха і збила його на землю, зашипівши йому в обличчя. — Цього разу твоє безглузде пророцтво вбило одну з твоїх посестер!

— Припини! — наказав Смерекозір.

Проте Легковія вже занесла лапу, витягнувши кігті.

Гадюкозуб та Вохроляп кинулися через галявину і відтягнули Легковію від шокованого медикота. Вони стримували її, доки Гускопух зіп’явся на лапи й обтрусив своє скуйовджене хутро.

Гагілка, Шамконіг та Хоптовус вийшли з-за сплетіння гілок поваленого дерева.

— Ви програли? — голос Гагілки звучав так, ніби вона не могла повірити власним очам.

Смерекозір кивнув.

— Нам довелося відступати… і Місяцеквітка загинула.

Із ясел долинув болісний крик. Макосвіта підбігла до тіла Місяцеквітки і схилилася над нею, забуривши носа в її хутро.

— Що сталося? — Будячок, Солоденька та Ружонька вибігли за нею та зупинилися, коли побачили свою маму над бездиханним тілом Місяцеквітки.

Солоденька звернула великі круглі очі на Синьолапку.

— Вона справді… мертва? — видихнула киця.

Синьолапка глянула на неї у відповідь, та слова застрягли в горлі. Новачка перевела погляд на Сніголапку, проте її сестра втупилася в землю.

Каменесмух виступив наперед до Гускопуха.

— Ти не повинен був посилати нас у битву!

— Я тільки тлумачив знаки від Зореклану, — спокійно захищався медикіт.

— Може, тобі краще навчитися тлумачити погоду, а не здобич, — Снігурокрила протиснулася поперед Смерекозора і стала біля Каменесмуха. — Невже Зореклан поблагословив би битву в такий шторм?

Сонцеспад примружив очі й зиркнув на Гадюкозуба та Бурехвоста.

— Напевно, Гускопух більше хотів задовольнити бажання деяких своїх побратимів, а не Зореклану.

Смерекозір став поперед ними.

— Досить! — гаркнув він. — Ми не повинні звинувачувати Гускопуха в нашій поразці. Усі вояки ризикують життями заради Клану. Це частина вояцького правильника. Треба оглянути наших поранених. Сварки їм не допоможуть!

Перовус поспішив наперед.

— Я принесу ще ліків.

Він зник у папоротевому тунелі, а за ним швидко подався й Гускопух.

— Можеш ховатися від свого Клану, — пробурмотіла під ніс Легковія. — Тебе судитиме Зореклан.

Синьолапка відчула, як затремтіли її лапи. Вона не могла позбутися незримої підозри, що це Гускопух винен у смерті її мами. Поранені вояки пошкутильгали до галявини медикота, а Крапохвістка і Макосвіта пішли назбирати м’яти з куща біля ясел і розмарину біля вояцького кубла. Синьолапка стояла, ніби примерзла до землі, і стежила, як дві королеви натирали тіло її матері травами. Гагілка та Хоптовус приєдналися до них — підібгали лапи Місяцеквітки під неї та почали вилизувати її хутро.

— Ти будеш на чуванні? — тихий нявкіт Крапохвістки вивів Синьолапку з її жалібного трансу.

Королеви та старійшини закінчили свою роботу, і тіло Місяцеквітки вже лежало посередині галявини, гладеньке й мирне, ніби вона просто спала. Дощові хмари вже розсіювалися, і верхівок дерев торкнулося сонце, забарвлюючи їх рожевим. Хутро Місяцеквітки переливалося сріблом. Серце Синьолапки стиснув такий жаль, що їй важко було дихати. Вона пригадала, як уперше розплющила очі та її вразила мамина краса. Як же вона хотіла зараз знову опинитися у їхньому гніздечку, слухати розмірене дихання Місяцеквітки й чекати, доки вона прокинеться!

— Ти будеш на чуванні? — повторила Крапохвістка.

Усередині Синьолапки вибухнула лють.

— Чому ви зробили так, щоб здавалося, ніби вона спить? Вона мертва!

Синьолапка подивилася на сестру, проте очі Сніголапки були затуманені горем.

З тіні під Високим Каменем вийшов Сонцеспад і поклав хвоста на плече Синьолапці.

— Ніхто не намагається вдавати, що Місяцеквітка досі жива. Вона вже ходить біля наших предків у Зореклані. Але вона все ще дивиться на тебе так само пильно, як і завжди. Синьолапко, мама ніколи тебе не покине.

Синьолапка вивернулася від нього.

— Вона мене покинула. Я не хочу, щоб вона була в Зореклані. Я хочу, щоб мама була тут, де я можу її бачити і говорити з нею.

Сонцеспад невідривно дивився на новачку.

— Ти побачиш її у снах, обіцяю.

Притлумлюючи крик, що наростав у горлі, Синьолапка сіла біля тіла Місяцеквітки. Сніголапка приєдналася до неї, вмостившись так близько, що їхня шкіра торкалася. Разом вони попритулялися носами до хутра своєї мами. М’ята й розмарин украли її знайомий природний запах, і біль у серці Синьолапки ще посилився. Тіні навколо видовжувалися. Коти Клану одне за одним долучалися до чування. Синьолапка відчувала тепло їхніх тіл, тепер ще більш помітне порівняно з холодом Місяцеквітки. Вона ще сильніше вперлася мордочкою в бік мами, шукаючи хоч якихось залишків тепла в її хутрі. Та Місяцеквітка була холодна, як земля.

Ти казала, що завжди будеш зі мною. Чому ти мала померти?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Лайно мишаче!

Синьолапка відпустила кору і сповзла, задкуючи, стовбуром бука. Білка виявилася для неї надто швидкою й вже зникла на найвищих гілках, обсипавши снігом мисливський патруль.

Сонцеспад пригнувся.

— Нічого страшного, — гукнув він. — Білки завжди будуть швидші за нас на щільному снігу, бо він тримає їхню вагу.

Авжеж! Синьолапка хотіла, щоб Каменесмух досі був її виховником. Він ніколи не ставився до неї як до мишомізкої. Але йому довелося перейти до кубла старійшин, бо його рана після битви з Вітряним Кланом не загоїлась як слід, а Синьолапка тепер мусила займатися із Сонцеспадом. Макосвіта і Легковія все казали, що це велика честь — мати за виховника самого воєводу Клану, проте Синьолапка не була впевнена, що він аж такий пречудовий виховник.

Якби я краще підкралася до цієї білки, я б її піймала.

Це була єдина здобич, яку вони почули за цілий ранок, і Синьолапка її впустила. Коли новачка зіскочила назад у кучугуру снігу навколо стовбура, задріманим лісом продзвенів нявкіт Сніголапки:

— Я знаю, як нам виманити здобич із нір!

— Покликати? — саркастично нявкнула Синьолапка. Невже її сестра досі не навчилася трохи стишувати голос?

— Як? — Горобцепух підкликав свою новачку ближче, і Сніголапка пострибала до нього крізь сніг, ніби зайчиха, залишаючи слід від живота на білій пороші.

На корінь біля Синьолапки заскочив Леволап. Він став новаком лише пів повні тому, але розмірами вже наздоганяв її і мав типову нахабність кожного свіжого новака. Зловив двох мишей, ніколи не бачив битви і поводився так, ніби бути новаком — найкраща річ на світі.

Леволап вмостився біля Синьолапки, і вона роздратовано згорбила плечі. Він що, не міг залишити її у спокої і сісти біля своєї виховниці?

— Цікаво, що в неї була за ідея, — нявкнув Леволап.

— Яка різниця? — форкнула Синьолапка. — Вона, мабуть, уже й так розігнала всю здобич по норах.

— Не будь така лиха, — лагідно підначив її Леволап. — У Сніголапки бувають хороші ідеї.

Синьолапка потерла лапою носа, намагаючись його зігріти.

— Може, вона думає, що коли голосно кричатиме, то кожна миша і пташка в лісі вийде подивитися, звідки галас.

Леволап на неї не зважав.

— Я люблю сніжні дні, — промурмотів він, задивляючись у ліс. — Усе здається таким чистим і яскравим.

— Ти любиш усе, — прогарчала Синьолапка, давши волю своєму поганому настрою. Тоді зісковзнула з кореня й пірнула в замет унизу. Було холодно, але все ж краще, ніж слухати Леволапа. Він завжди веселий! Відколи Леволап переселився до новацького кубла, заснути було просто неможливо. Він весь час жартував, грався з іншими. Коли Леволап був у кублі, Будяколап, Солодколапка та Ружолапка постійно муркотіли і вовтузилися.

Навіть Сніголапка мала радісний вигляд.

Зрадниця.

Чи вона забула про Місяцеквітку?

Злотолапка також перейшла до новацького кубла, і тепер там було так само шумно й тісно, як у яслах. Синьолапка заздрила Леопардолапці та Плямолапові. Вони вже були вояками — Леопардоногою та Плямошубом — і спали в тиші й спокої під тисовим кущем. Вояки не вважали, що буде класно заховати жука у гнізді їхньої сусідки, не намагалися розбудити сусідку, щоб вона подивилася, як гарно сяє місяць.

От щасливі Леопардонога і Плямошуб.

Синьолапка виборсалася з кучугури, думаючи про те, як добре було б мати довгі ноги, щоб її живіт навіть не торкався снігу. На хутро налипло стільки мокрих білих бурульок, що доведеться цілу вічність їх віддирати. Наздогнавши Горобцепуха та Сніголапку, вона струсила сніг з вусів.

— Який план?

Очі Сніголапки сяяли.

— Я подумала, що можна залишити кілька горішків або насінин на корені дерева, щоб виманити здобич надвір.

Синьолапка закотила очі.

— Ти принесла із собою якісь горішки?

Сніголапка похитала головою.

— Цього разу ні. Але я знаю, що Гускопух зберігає ліщину для припарок. Ми могли б узяти трохи наступного разу і…

Синьолапка її перебила:

— Ага, ніби він дасть тобі своїх дорогоцінних припасів для полювання.

— Нам потрібно лише кілька, — відповіла Сніголапка. — І здобич їх усе одно не з’їсть, бо ми її зловимо швидше.

Горобцепух поволі кивав.

— Я думаю, що це розумна ідея.

Сонцеспад схилив голову набік.

— Гадаю, це дійсно може спрацювати.

Синьолапка насупилася на свого виховника.

— Напевно, ти ще й гадаєш, що вона зловила б ту білку.

Новачка побігла крізь сніг геть. Її лапи кололо від холоду.

— Полювання в гололист ніколи не буває легким! — гукнув їй услід Сонцеспад.

Синьолапка його проігнорувала.

— Вибач, — почула вона нявкіт Сніголапки. — Вона знову не в настрої.

Як Сніголапка посміла просити за неї пробачення? Вона не моя мама! Синьолапка проштовхалася в зарості орляка, і на неї посипався сніг, що назбирався зверху. Крізь пагони бігла вузенька стежечка, і новачка пішла нею, полегшено відчуваючи під лапами лісову долівку. Вона почула холодний застояний запах лисиці, яка, схоже, і протоптала цю стежку. Від думки про можливу зустріч з лисицею у Синьолапки засвербіли лапи. Добра бійка їй би не завадила.

Вона знову не в настрої. Слова сестри відлунили у вухах, і Синьолапка махнула хвостом.

Новачка пробралася далі в орляк, намагаючись не зважати на докори сумління. Сніголапка не винна в тому, що її сестра така зла. Відколи Місяцеквітка загинула, Синьолапка щоранку прокидалася з тою самою порожнечею в грудях, яка відкривалася, мов стара рана. Це мама мала допомагати їй пробиратися у снігових заметах, а не Сонцеспад. Якби Місяцеквітка була жива, вона допомогла б Синьолапці навчитися полювати, щоб новачка не мала такий дурнуватий вигляд перед товаришами. Чому її не було?

За кілька кроків стежка розширилась, і Синьолапка вийшла на галявину, вкриту снігом. Перед нею постав піщанистий берег, вивітрений та встелений білим шаром снігу. У його підніжжі зяяла тіниста діра, і хоча сніг біля її отвору залишався незайманим, із темряви долинав гарячий свіжий запах лисиці.

Лисяча нора.

Синьолапка вдивлялася в тіні. Хутро на її загривку поволі підіймалося. Вона була така зла, що могла би зараз упоратися із цілим сімейством лисиць. Новачка випустила кігті, й під нею захрускотів орляк. Вона напружилася, готова до битви, коли це по замерзлій долівці загупали чиїсь кроки. Синьолапка крутнулася, прищуливши вуха, й побачила Сонцеспада, який вибіг із-за золотавих гілочок.

— Що, заради Зореклану, ти тут робиш? — прогарчав він. — Ти не чуєш лисицю?

— Звісно, чую! — гаркнула у відповідь Синьолапка.

— Там, напевно, їх ціле сімейство, — Сонцеспад кивнув на нору. — Вони тільки й чекають на когось такого мишомізкого, як ти, щоб сам кинувся їм у лапи.

Синьолапка обурено глянула на воєводу, нічого не відповідаючи.

— Ти справді вважаєш, що готова до бою з лисицею?

Глибоко в норі щось заворушилося, почулося шкрябання величезних лап по втрамбованому піску. Синьолапку пронизав страх.

Сонцеспад метнувся до неї й заштовхав назад в орляк.

— Швидко!

Синьолапка дозволила Сонцеспаду повести себе назад стежкою, але весь час озиралася через плече на тінисту нору. Коли вони вибігли з орляка, її серце несамовито калатало.

Сонцеспад повернув голову й покуштував повітря.

— За нами нікого.

Синьолапка піднесла підборіддя, сподіваючись, що Сонцеспад не помітить її полегшення.

— Де решта? — запитала вона.

— Я послав їх назад до табору, — сказав Сонцеспад. — Уже пізно.

Синьолапка повернулася в напрямку дому.

— Чекай! — спинив її нявкіт Сонцеспада. Він підкликав її хвостом до кореня берези. — Я хочу з тобою поговорити. — Воєвода змів хвостом сніг з кореня, а тоді застрибнув нагору й розчистив місце біля себе. — Ми не підемо до табору, доки не скажеш мені, що відбувається.

Синьолапка невдоволено почала гострити кігті об сріблясту гладеньку кору, що випиналася з-під пухкого снігу. Вона не хотіла говорити із Сонцеспадом. Вона не хотіла говорити ні з ким. Вона просто хотіла вернутися додому і згорнутися у гнізді, подалі від снігу, холоду та своїх побратимів.

— Нічого особливого, — напружено нявкнула новачка. — Я просто змерзла і голодна.

— Ми всі змерзлі й голодні, — Сонцеспад не зводив із неї погляду. — Це не дає нам права бути грубими чи нерозважними.

— Я не була нерозважною!

— Ти зазирала до лисячої нори! — у голосі Сонцеспада з’явилася злість.

Його очі палали так люто, що Синьолапці довелося опустити погляд на власні лапи, а її вуха горіли, незважаючи на морозне повітря.

— Як би почувалася Сніголапка, коли дізналася б, що тебе роздерли на шматки? — вів далі Сонцеспад. — Вона ще тільки відходить від смерті Місяцеквітки. Їй непотрібно, щоб ти теж померла!

Синьолапку це розлютило. Вона зиркнула на виховника.

— Я б не померла!

— А що ти збиралася зробити? — гаркнув Сонцеспад. — Зловити лисицю і принести її додому на вечерю?

Синьолапка відвела погляд і знизала плечима.

— А тепер сідай і розказуй мені, що не так!

Синьолапка неохоче залізла до нього. Корінь був холодний і вогкий.

— У мене просто поганий день, от і все.

— Схоже, в тебе кожен день поганий.

Заткнися! Заткнися!

— Зараз гололист, — почав Сонцеспад.

Ага!

— Ми всі повинні намагатися забезпечити Клан. Але мені здається, що ти поводишся так, ніби все це — надокучливі обов’язки. Ти робиш усе так, аби з лап, хоча я знаю, що ти можеш краще. Іноді я відчуваю, що просто марную час, намагаючись тебе чогось навчити. Ти так невиховано поводишся зі своїми побратимами і посестрами, що вони вже почали тебе уникати. А тепер, коли кожен кіт повинен старатися щосили, ти полюєш так, ніби в тебе в голові саме пір’я, а твої лапи зроблені з каміння.

Його слова жалили, мов кропива, і Синьолапка від цього знітилася.

— Чому твій Клан повинен дбати про тебе, якщо ти не віддячуєш йому тим самим?

Її очі запекли.

— Я… я… — вона затнулась, а тоді тихо сказала: — Усе пішло не так.

Запала важка пауза. Синьолапка відчула, як Сонцеспад почав гладити хвостом її спину, і підвела погляд.

— Ти сумуєш за Місяцеквіткою, — нявкнув він. — Звичайно. Але вона загинула, захищаючи свій Клан.

— Захищаючи? — нагороїжилася Синьолапка. — Ми нападали, а не захищалися!

— Тільки щоб уберегти нашу територію.

— Ти впевнений? — Синьолапка вирячилася на нього. Чи Зореклан справді хотів, щоб вони пішли у битву?

Сонцеспад незмигно дивився їй у вічі.

— Ти вірила, що ми захищаємо територію Громового Клану, коли ми вирушали в бій? — запитав він.

Синьолапка спробувала пригадати, а тоді кивнула.

— І кожен кіт у тому загоні вірив, — Сонцеспад опустив погляд. — Ми думали, що робимо так, як велить Зореклан. Можливо, ми мали рацію. А можливо, ні. Але битися за свій Клан — це частина вояцького правильника. Які б у нас не були сумніви, ми не повинні сумніватися у вояцькому правильнику. Ліс та побратими навколо нас можуть змінюватися, але вояцький правильник залишається таким самим.

Новачка повільно видихнула, а Сонцеспад продовжив:

— Місяцеквітка це знала. Вона хоробро билася і хоробро загинула. — Сонцеспад перевів погляд назад на Синьолапку. — Вояки помирають у битвах. Це факт. Але вони не залишають нас. Вони долучаються до Зореклану, де зустрічають старих друзів і родичів, і звідти споглядають на нас.

Синьолапка глянула крізь гілки на сутінкове небо. Скоро з’явиться Срібносмуга. Місяцеквітка й справді була там і дивилася на неї? Синьолапка до болю в серці прагнула дізнатися, чи це правда.

— Місяцеквітка хоче, щоб ти була хороброю, як вона, — нявкнув Сонцеспад. — І виконувала свої обов’язки, як вона.

Звідки ти знаєш? Синьолапку накрила хвиля злості.

— Ти думаєш, що Місяцеквітка хоче, аби ми загинули, як вона? Намарно?

Сонцеспад махнув хвостом, згорнувши позаду себе сніг.

— Померти за свій Клан — це не марно!

Синьолапка вчепилася кігтями в кору. Сонцеспад глибоко вдихнув.

— Я теж дуже хотів би, щоб Місяцеквітка була жива, — промурмотів він так сумно, що Синьолапку це аж здивувало. Тоді воєвода підвівся і струсив сніг з хвоста. — Але це не так, і ти не можеш бути в жалобі вічно. Ти потрібна Кланові. Будь уважніша до впорядів, — різко нявкнув він і зістрибнув з кореня. — Це дасть тобі про що ще подумати.

Я не хочу ні про що більше думати! Місяцеквітка — це не колючка в лапі, яку треба витягнути і забути! Синьолапка зіскочила з кореня, та її лапи так задубіли від холоду, що вона приземлилася незграбно.

Сонцеспад озирнувся на неї.

— Усе гаразд?

— Звичайно!

Синьолапка випросталася. Вона йому покаже. Вона буде найкращою новачкою, яку він будь-коли бачив. Але вона не забуде Місяцеквітку.

Ведучи її крізь ліс, Сонцеспад глянув на небо. Сонце ще не сіло, але круглий плямистий місяць уже вийшов.

— Я візьму тебе сьогодні на Зборище, — нявкнув воєвода. — Хоч я не певен, чи ти цього заслужила.

То й не завдавай собі клопоту. Синьолапка притримала язика за зубами.

— Для тебе корисно буде побачитися з іншими Кланами і познайомитися з ними як у мирі, так і в битві.

Ага, точно! Познайомитися! Інші Клани з ними практично не говорили. Після битви вони не зводили очей з Громового Клану, ніби недовірливі сови, і використовували кожну нагоду, аби ткнути Громових котів носом у боягузливий напад і знищення лікарських запасів Вітряного Клану. Тіньовий Клан навіть пропонував, щоб Громовий Клан заплатив Вітряному за шкоду здобиччю.

— Я не розумію, для чого нам взагалі туди ходити, — пробурмотіла Синьолапка. — Інші Клани нас ненавидять.

Сонцеспад зупинився біля звору.

— Нехай собі фиркають. — Хутро на його спині піднялося. — Ми теж постраждали. Каменесмух переселився до кубла старійшин, рана Леопардоногої тільки-тільки загоїлась.

А Місяцеквітка померла. Синьолапка подумки під’юджувала його це сказати, але Громовий воєвода тільки зісковзнув лапами через край і побіг зі скелі.

— Не хвилюйся, — гукнув він через плече, коли Синьолапка зістрибнула за ним. — Скоро щось станеться, і вони забудуть про битву. Так завжди не буде.

Синьолапка спустилася за ним зі звору, а тоді пройшла стежкою до ялівцевої загорожі. Коли вони зайшли до табору, знайомий запах дому трохи заспокоїв Синьолапку. Галявина була безпечна, захищена від вітру, а після пробіжки лісом вона знову відчувала свої лапи.

Може, Сонцеспад і мав рацію. Може, Місяцеквітка дійсно споглядала за нею із Зореклану і хотіла, щоб вона була найкращою та найхоробрішою воячкою. То й що, що Бурехвіст її ігнорував? Нею буде пишатися Місяцеквітка. Вона буде такою ж хороброю, такою ж вірною і такою ж готовою загинути за те, у що вірить.

Оце вперше за кілька повень на серці в Синьолапки полегшало. Вона глибоко вдихнула, відчуваючи, як морозне повітря наповнює її легені й нагадує про те, що зараз гололист і що зараз Клан потребує її найбільше.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Доки Синьолапка дісталася до краю лощовини, її вуха вже мало не повідмерзали. Та принаймні вона могла ковзати крихкою поверхнею нічного примерзлого снігу, а не пробиратися крізь замети. Її лапи були холодні, мов крига, але пробіжка лісом зігріла кров.

Сонцеспад зупинився біля Смерекозора й зазирнув униз, нагостривши вуха. Його дихання клубочилося перед мордою.

— Річкового Клану нема, — нявкнув він.

Синьолапка покуштувала повітря.

— Тіньовий і Вітряний є.

Їхні запахи кололи їй язик.

Ніздрі Смерекозора смикнулися.

— Судячи із запаху, вони тут недавно.

— Не знаю, хто хотів би чекати довго в таку ніч, як ця, — прокоментував Перовус. Новак-медикіт стояв біля Гускопуха, здибивши хутро від холоду.

Леволап ковзав лапами туди-сюди по верхівці звору.

— Можна вже йти? — нявкнув він.

Це було перше Зборище Леволапа та Злотолапки, і Леволап ішов попереду загону більшість шляху, пропускаючи наперед Смерекозора, тільки коли провідник гукав його і наказував триматися Легковії.

Він узагалі не хвилюється?

Злотолапка тремтіла, і Синьолапка розуміла, що не лише від холоду. Вона намагалася зловити погляд новачки, щоб трохи її підбадьорити, але Злотолапка зосередилася на котах, які скупчилися внизу між чотирма кремезними дубами, ніби тіні на воді.

— Я не думала, що їх буде так багато, — видихнула вона.

Рябохвоста провела хвостом по спині юної новачки, пригладжуючи її хутро.

— Не хвилюйся. Доки світить повня, між нами перемир’я.

Синьолапка підвела голову. На криваво-темному небі не було ні хмаринки, а зорі навколо великого молочного місяця сяяли, мов крижинки.

Сніголапка обійшла Будяколапа, приминаючи сніг.

— Якщо хто-небудь скаже хоч слово про битву з Вітряним Кланом, я його пошматую, — присяглася вона. — Мені вже набридло про це слухати.

Смерекозір суворо глянув на неї.

— Ніхто нікого не шматуватиме, — застеріг він.

— Їм уже теж мало б набриднути, — прогарчав Вітролет.

Гадюкозуб форкнув, випустивши з рота клубок пари.

— Будь-що, лише б нас спровокувати. — Вояк підкликав до себе хвостом Будяколапа. — Тримайся біля мене, — сказав він своєму новакові. — Минулого разу ти мало не побився з Тіньовим новаком.

— Ти завжди кажеш, що тільки боягузи тікають від битви, — заперечив Будяколап.

Гадюкозуб зиркнув на нього.

— Я не казав, що тобі не треба було з ним битися. Просто не на Зборищі. Ти занадто імпульсивний.

— Але він сказав, що я кошеня! — протестував Будяколап.

— Зараз ти вже не виглядаєш, як кошеня, — тихо нявкнула Сніголапка.

Синьолапка вчепилася кігтями у сніг.

— Пора вже спускатися, — сказав Сонцеспад.

Унизу заблискали очі — коти повертали голови, стежачи, як спускається Громовий Клан.

Смерекозір кивнув і, махнувши хвостом, побіг униз зі схилу. Відчувши, як пришвидшується серцебиття, Синьолапка пострибала за ним. Її хутро торкалося Сонцеспадового, вона намагалася не відставати. Лапи послизалися на снігу, і вона почала бігти все швидше, аби не втратити рівновагу. З-під лап її товаришів вилітала снігова пороша, застилаючи їй очі. Вони намагалися втриматися на слизькому схилі, але це було надто важко, тож усі вихором забігли на галявину, розметавши Вітряних і Тіньових котів довкола, ніби листя.

— Обережно! — якийсь Вітряний вояк відскочив з дороги.

— Це Зборище, а не битва! — крикнув Тіньовий смугань, примруживши очі до вузьких шпаринок.

Двоє старійшин, які досі ділилися язиками, повставали й почали розлючено плюватися.

Синьолапка незграбно загальмувала, сковзаючи за Сонцеспадом, і відчула, як у неї врізалася Сніголапка.

— Обережніше, — почулося фиркання Вітряного кота, і вона розвернулася. — Воно холодне, якщо ти не помітила.

Синьолапка вмить впізнала Яструбосерда. Він стежив за ганебним спуском Громових котів, посмикуючи вусами. Це вперше вона побачила Вітряного медикота, відколи він убив Місяцеквітку. У Синьолапки у вухах зашуміла кров. Вона не чула Сонцеспада, доки той не підійшов до неї впритул.

— Його судитиме Зореклан, — промурмотів Громовий воєвода.

Але якщо ми не повинні були нападати, то, може, вони його пробачать…

Синьолапка підвела голову і глянула на Яструбосерда, не здригнувшись, навіть коли він подивився їй у вічі.

— Ой-йой, це ж наша мала воячка, — нявкнув Яструбосерд, упізнавши її. — То ти вже нарешті новачка?

Перш ніж Синьолапка встигла відповісти, між ними стала Вересозірка. Вона глянула на плямистого медикота.

— Почекай біля Великого Каменя.

Яструбосерд повагом кивнув і відійшов геть.

— Смерекозоре, — холодно привіталася з Громовим провідником Вересозірка.

Смерекозір кивнув.

— Вересозірко.

Блакитні очі Вересозірки зблиснули. Вона подалася до свого Клану.

— Це Високохвіст, — Сніголапка кивнула на чорно-білого кота, який шепотів щось Вересозірці на вухо. — Горобцепух думає, що він одного дня стане провідником Вітряного Клану.

— Чому? — Синьолапка глянула на Вітряного кота. Він був невеликий, як і всі в його Клані, але його довжелезний хвіст простягався мало не до зірок.

— Він хороший вояк, до того ж розумний, — відповіла Сніголапка.

Високохвіст звернув погляд на Громових котів, його очі палали звинуваченням.

Лапи Синьолапки засвербіли від ніяковості.

— Вони так витріщаються, що можна подумати, ніби битва була тільки вчора.

Сніголапка притулилася до неї.

— Не дозволяй їм себе доймати, — заспокоювала вона.

— Тут завжди так? — очі Злотолапки округлилися від хвилювання.

Леволап смикнув хвостом.

— Який сенс у перемир’ї, якщо всі такі грубі? Ми могли би з тим самим успіхом битися.

Він випустив кігті.

— Може, Річковий Клан буде приязніший, — нявкнула Злотолапка.

— Якщо вони прийдуть, — Сніголапка оглядала засніжені схили.

Синьолапка здригнулася.

— Може, вони не змогли прийти через сніг.

Позаду неї почулося шкряботіння по камінню. Озирнувшись, Синьолапка побачила Кедрозора — сірого провідника Тіньового Клану. Він видирався на Великий Камінь.

— Клани, до зборів! — прокричав Кедрозір.

— Відколи це він тут головний? — почувся розлючений шепіт Гадюкозуба з гурту Громових котів.

Тіньовий та Вітряний Клани подалися ближче до каменя.

— Ходімо, — повів свій Клан Смерекозір. Гадюкозуб копнув лапою сніг і пішов за провідником.

Синьолапка була вдячна за тепло товаришів, які сиділи навколо неї в тіні Великого Каменя. Їхнє дихання підіймалося, ніби пара з нагрітого сонцем струмка.

Злотолапка дивилася на величезний кругляк, на якому мерехтів іній.

— Як вони туди залазять?

Темне хутро Кедрозора блищало, ніби відполірований камінь. Смерекозір застрибнув до нього. За ним піднялася Вересозірка. Вона сіла трохи віддалік від Громового провідника, наїживши хутро і скрививши морду, ніби від нього тхнуло.

Вітролет протиснувся наперед.

— Ми не можемо починати без Річкового Клану, — гукнув він.

— Краще сидіти тут і замерзнути, чекаючи на них? — крикнув у відповідь хтось із Тіньового Клану. На тлі вугільно-чорного хутра тільки блистіли зелені очі.

Вересозірка нахилилася вперед.

— Почнімо.

Інші Клани схвально замурмотіли.

— Принаймні зможемо вернутися додому раніше, — прошепотіла Сніголапка на вухо Синьолапці.

Тільки-но Кедрозір підвівся, як зі схилу за дубами почувся клич.

— Чекайте! — вигукнула Рябохвоста, витягнувшись на задніх лапах. — Іде Річковий Клан!

Крізь голе гілля дубів Синьолапка побачила котів, які ринули на галявину. Вони швидко спускалися з пагорба, навсібіч розсипаючи сніг. Коти зупинилися на галявині, і збитий сніг захрумтів під їхніми лапами.

Кедрозір примружено дивився, як Славозір застрибує на Великий Камінь. Річковий Клан мовчки оточив Тіньовий Клан, а тоді пробрався поміж них. Їхнє хутро було холодне і вогке, а від смороду риби в Синьолапки аж запаморочилося в голові.

Сніголапка потерла ніс лапою.

— Вони не могли піти грітися до Тіньового Клану? — пробурмотіла вона. — Чи принаймні не розтуляти свої смердючі роти.

Синьолапка зчепила щелепи, щоб не відчувати запаху. Принаймні Річковий Клан не ставився до них так, ніби в них був зелений кашлюк. Але чому вони запізнилися? Вона підвела погляд на провідників, чекаючи на пояснення Славозора. Проте він тільки кивнув іншим провідникам.

— Почнімо, — нявкнув Славозір, ще засапаний від бігу.

Синьолапка кліпнула. Невже провідники настільки не довіряли одне одному, що навіть під час перемир’я у повню нічого не розповідали?

Щось важке штовхнуло Синьолапку ззаду. Її передні лапи послизнулися на крижаній долівці, і вона мало не втратила рівновагу. Новачка роздратовано озирнулася.

— Обережно!

Позаду неї сів збитий сірий смугань.

Мишомізкий незграба!

— Ти мало не збив мен… — вона затнулася на півслові. У цього кота був якийсь дивний рот — скривлений, ніби вставлений догори дриґом. Синьолапка витріщилася, замислившись про те, наскільки незвичний вигляд він мав.

— Привіт, — нявкнув смугань. — Я Криволап.

— Криволап?

Він здавався надто великим, аби досі бути новаком, але крива в нього була точно не лапа.

Смугань знизав плечима.

— Гадаю, моє вояцьке ім’я буде Кривохап, — пожартував він.

То він таки новак! Синьолапка намагалася вигадати, що б йому сказати, аби не образити.

— Хіба що, — Криволап полоскотав хвостом їй під носом, — мій хвіст стане такий самий. Тоді Славозорові доведеться придумати щось нове.

Синьолапка переминалася на лапах. Це мало бути смішно?

Криволап знову знизав плечима й відвів погляд. Його очі потемніли, і в Синьолапки аж серце стиснулося.

— Я знав, що коти на мене витріщатимуться.

Синьолапку запекло від сорому.

— Пробач, — нявкнула вона. — Ти просто мене здивував.

— Пора мені до цього звикати, — Криволап підніс підборіддя. — Поки всі не звикнуть до мене. — У його очах знову заграли вогники. — Принаймні ніхто не забуде, як мене звати, — безтурботно нявкнув він. — А тебе як?

— Синьолапка.

Криволап сів на задні лапи й оглянув її згори донизу.

— Ти не дуже синя, — зауважив він.

Синьолапка замуркотіла.

— Удень я синіша, — підструнчила вона.

Криволап роззирнувся на інші Клани.

— Це твоє перше Зборище?

Синьолапка похитала головою.

— То ти знаєш, що відбувається? — нявкнув Криволап. — Про що говорять провідники?

— Якби ти слухав, то міг би дізнатися! — зашипів Річковий вояк Криволапові на вухо.

Криволап нахилився ближче до Синьолапки і стишив голос:

— Хто з них Смерекозір?

Синьолапка вказала хвостом на Громового провідника, але не могла відвести очей від Криволапа. Чому він не ходив на Зборища раніше? Він, мабуть, став новаком уже багато повень тому.

— Чому ти не приходив раніше?

— Мене пізно зробили новаком, — прошепотів Криволап. — Я був досить хворобливим кошеням. — Він напнув груди. — Але вже ні. — Новак озирнувся на товаришів. — Думаю, я здивував увесь Клан, коли виріс такий великий.

Синьолапка смикнула вусами. Цей кіт їй подобався.

— Цить! — цього разу до них нахилилася Рябохвоста. — Провідники говорять.

— Вибач, — очі Криволапа лукаво зблиснули. Він зачекав момент, доки Рябохвоста повернеться до споглядання Великого Каменя, а тоді зашепотів до Синьолапки: — А хто Вересозірка?

— Найменша. Біля неї Кедрозір. — Вона вказала хвостом на провідників, а тоді на медикотів, які зібралися невеличким гуртом біля каменя. — То Гускопух, наш медикіт, а біла кішка — Шевловуса, вона медикішка Тіньового Клану. — Синьолапка здригнулася. — А то Яструбосерд.

— Ти його не любиш?

— Він убив мою маму.

Синьолапка відчула, як Криволап легенько торкнувся хвостом до її щоки.

— А де воєводи? — запитав він.

Сонцеспад озирнувся через плече.

— Воєвода Громового Клану прямо перед тобою, і він зараз вискубе тобі вуса, якщо ти не послухаєш наказу і не замовкнеш!

Синьолапка знітилася, та тоді побачила, що Криволап закотив очі. Цього кота взагалі нічого не турбувало? Притлумивши муркіт, вона повернулася до провідників.

На краю каменя стояла Вересозірка.

— Ми поповнили наші запаси ліків, — вона зиркнула на Громових котів. — Усі наші старійшини і кошенята нарешті оговталися від нападу.

Сонцеспад загарчав.

— Ми билися тільки з вояками! Ніхто не нападав на кошенят чи старійшин.

— Вибач, — блиснула очима Вересозірка. — Я хотіла сказати, що наші старійшини та кошенята нарешті оговталися від шоку через вторгнення без попередження та брутальний напад на їхніх товаришів у власних гніздах.

Від Сонцеспада знову почулося гуркітливе гарчання, проте Вересозірка його проігнорувала.

— Здобичі вистачає, незважаючи на сніги.

Синьолапка примружила очі. Хутро Вітряної провідниці було охайне й чисте, проте під ним виступали кістки.

— Вітряний Клан ситий.

Вона бреше.

Гадюкозуб форкнув.

— Мабуть, тому ви перестали полювати на нашій території?

Громовий вояк вирячився на Вересозірку. Синьолапка застигла. Він підбивав її визнати, що їхній бій був для того, аби віднадити Вітряний Клан.

— Ми ніколи не полювали на ваших угіддях, — гаркнула Вересозірка. — Припиніть виправдовувати ваш боягузливий напад!

Синьолапка відчула, як навколо неї здиблюються шубки на плечах вояків. Через усі Клани пронеслося гарчання. Гадюкозуб прищулив вуха. У нього явно лапи свербіли кинутися в бійку. І, судячи з лихого бурмотіння інших Кланів, у них також. Порожні животи зробили всіх злими й гарячковими. Коти засовалися на своїх місцях, і морозне повітря заіскрилося загальним роздратуванням.

— Наш напад був не безпричинний! — прогарчав Бурехвіст.

— Ви знищили лікарські запаси Клану!

Якийсь темний муругий кіт із жовтими очима дивився на Бурехвоста з-поміж інших Тіньових вояків. Синьолапка стривожено глянула на провідників. Як вони зможуть зупинити цей приплив злості, що заповнював лощовину? Вересозірка кліпнула й відійшла з краю. Кедрозір оглянув котів примруженими очима, а Смерекозір та Славозір переминалися на лапах. Здавалося, ніхто не хотів першим виявляти слабкість, намагаючись заспокоїти роз’ятрений натовп. Усіма жилами Синьолапки пробігла тривога, і хутро на спині наїжилося.

— Святий Зореклане! Так холодно!

До неї притулився Криволап. Синьолапка здригнулася й почала роззиратися, перевіряючи, чи не дивилися на них підозріло товариші за те, що вони так зблизилися. Проте всі були зосереджені на Великому Камені, чекаючи, що ж далі зроблять їхні провідники. Синьолапка розслабилася. Тепло Криволапового хутра і легкість його голосу її заспокоїли. Вона була надто вразлива.

Наперед виступив Смерекозір.

— Громовий Клан процвітає, незважаючи на сніг, — оголосив він. — У нас двоє новаків: Леволап та Злотолапка.

Злотолапка присоромлено схилила голову, а Леволап витягнув шию, ніби намагаючись дотягнутися зростом до Легковії. Його очі палахтіли гордістю, але коли інші Клани навіть не повернулися, щоб подивитися чи привітати його, він розчаровано знітився біля своєї виховниці.

— Також у нас двоє нових вояків, — продовжив Смерекозір. — Леопардонога та Плямошуб!

Клани продовжували свою холодну мовчанку. Як вони могли бути такими дріб’язковими? Усі ж знали, наскільки важливий момент посвячення у вояки!

— Наші юні вояки та новаки добре справуються у впорядах, а наші старійшини ситі, — говорив далі Смерекозір, ніби й не помічаючи байдужості решти Кланів.

Синьолапка ніяково глянула на Криволапа. Їй було соромно за Смерекозорову брехню, бо вона пам’ятала запалий живіт Хоптовуса. Але Криволап був зосереджений на Великому Камені, бо місце Смерекозора зайняв його провідник.

Славозір підніс морду.

— Відколи випав сніг, Річковий Клан дістав спокій від Двоногів.

Над Річковими котами пронеслося вдоволене мурмотіння.

— Крім тих Двоножачих кошенят! — вигукнула Видроплеса десь іззаду.

Кішці відповів Совошуб:

— Вони ще скоро не повернуться!

Криволап біля Синьолапки замуркотів:

— Це навчить їх ковзати по льоду!

Синьолапка зойкнула:

— Вони впали у воду?

Від думки про занурення у темні крижані води вона аж затремтіла.

— Тільки намочили лапи, — сказав Криволап. — Мишомізкі! Кожне Річкове кошеня знає, що не можна йти на кригу, поки її не перевірив вояк.

Славозір смикнув хвостом.

— Незважаючи на кригу, риба ловиться добре. — Він оглянув свій Клан і зупинив погляд на одному котові. — А ще в нас новий вояк. Вітаємо, Дубосерде!

Вітряний та Тіньовий Клан загукали його ім’я.

Як вони сміють? Синьолапку це розізлило. Плямошуб мовчки дивився поперед себе. Леопардонога зиркнула через плече на юного Річкового вояка.

— Це мій брат.

Нявкіт Криволапа здивував Синьолапку.

— Хто?

— Дубосерд, — відповів Криволап. — Ми з одного виводку.

Синьолапка витягнулася на задніх лапах, щоб краще роздивитися кота, проте побачила тільки рудувато-коричневі кінчики його вух.

— Дубосерд класний, — муркнув Криволап. — Він зловив рибу в перший день свого новацтва.

Я зловила білку. Синьолапка ніби з ним змагалася.

— Він каже, що коли стане провідником, то зробить мене воєводою.

Сама скромність!

— У мене є сестра, — мовила Синьолапка і кивнула на Сніголапку, яка сиділа біля Горобцепуха за хвіст від них. — Вона також чудова мисливиця.

— Може, якщо вони обоє стануть провідниками, то ми зможемо разом бути воєводами, — нявкнув Криволап.

Воєводами? Який сенс бути воєводами?

— Я хочу бути провідницею!

Криволап здивовано на неї глянув, а тоді раптом замуркотів:

— Звичайно.

Раптом їх обох поза вухами ляснула Рябохвоста, і Синьолапка аж підскочила.

— Тихо! — роздратовано нявкнула воячка. — Скільки вам можна повторювати?

— Вибач, — Синьолапка схилила голову, а тоді слухняно звернула погляд на Великий Камінь.

Там говорив Кедрозір. Його Клан дивився на нього, напруживши плечі.

— Я мушу із жалем повідомити, що наш воєвода Каменезуб переходить до кубла старійшин.

Худий сірий смугань, який стояв біля підніжжя каменя, повагом кивнув, коли Тіньовий Клан загукав його ім’я.

— Він не здається дуже старим, — шепнула Синьолапка Криволапові.

— Ну, він на своєму віку вже зуби проїв, — тихенько замуркотів Криволап.

Синьолапка збентежено повернулася назад до сірого кота й помітила, що його скривлені ікла виступають з-під губи, мов кігті. Вона легенько штурхнула Криволапа.

— Він не винен!

Новачка не могла стримати смішок.

— Його місце займе Щербошуб, — вів далі Кедрозір.

Із гурту Тіньових котів вийшов темно-коричневий кіт і став у місячному промінні під каменем. Він був значно більший за Каменезуба, який, відсунутий у тінь через нового воєводу, став раптом здаватися зсохлим і миршавим.

Хутро Синьолапки здибилося на спині. Щербошуб їй не подобався. Він жодним чином не виявив поваги до Каменезуба, тільки крутив головою, дякуючи за схвальні вигуки побратимів.

— Щербошуб! Щербошуб!

Очі Перовуса, який дивився на Щербошуба звузилися до щілинок. Синьолапка почувалася все більш неспокійно. Чи новак-медикіт знав, що це означає біду? Вона глянула на Гускопуха, шукаючи якоїсь підказки, але Громовий медикіт відсутньо дивився в ліс.

Шевловуса голосно вітала Щербошуба. Біля неї радісно гукала юна кішка.

Її новачка?

Проте молодша кішка взагалі не була схожа на вояків з Тіньового Клану. В неї було густе сіре хутро, плеската морда і великі бурштинові очі, і вона дуже вибивалася з-поміж своїх лискучих гостроносих товаришів. Синьолапка не зводила з неї погляду, і зрештою сіра кішка повернулася до неї. Синьолапка затамувала подих. Сіра кішка обернулася назад і почала знову вітати свого воєводу.

Як воно — бути в Тіньовому Клані? Радіти за Тіньового вояка? Громовий Клан зустрічався з іншими трьома Кланами щоповні, але Синьолапка усвідомила, що вона ніколи ні з ким із них не знайомилася, не розуміла їхнього чину і того зв’язку, який об’єднував їх так міцно, як її з Громовим Кланом.

Раптом вона зрозуміла, що вигуки стихли і провідники вже спускалися з Великого Каменя. Зборище закінчилося, коти розбивалися на окремі групи й вирушали до пагорбів, які вели до їхніх територій. Синьолапка обернулася, щоб попрощатися з Криволапом, але він уже побіг геть за великим плямистим вояком. Річковий новак озирнувся через плече, підморгнув їй і зник на тінистому схилі.

— Ми більше не ділимося язиками? — Синьолапка глянула на Легковію. — Я знаю, що інші Клани нас зараз не люблять, але ми зазвичай ділимося язиками одні з одними.

Легковія тремтіла.

— Надто холодно сьогодні.

Розпушивши хутро, воячка подалася за Гадюкозубом та Бурехвостом, які вже крокували поміж кремезними дубами.

Синьолапка підвелася, і до неї підійшла Сніголапка.

— Хто це був? — очі новачки блистіли в місячному сяйві.

Синьолапка кліпнула. Хто?

— Той Річковий кіт, з яким ти говорила, — підказала Сніголапка.

— А! — врешті зрозуміла Синьолапка. — То Криволап. Він новак.

— Він уже досить великий, щоб бути вояком.

— Він пізно почав тренуватися, — пояснила Синьолапка.

— Здається, ви познайомилися досить добре, — у голосі Сніголапки чулося звинувачення.

— І що?

Сніголапка знизала плечима.

— Не квапся дуже товаришувати з котами з інших Кланів.

— Ми просто говорили, — запротестувала Синьолапка. — Це Зборище. Тут діє перемир’я. Ми повинні бути дружніми.

— Не настільки дружніми, — форкнула Сніголапка. — Я бачила, навіть Сонцеспад не міг вас заткнути.

Синьолапка махнула хвостом.

— Те, що я розмовляю з іншим котом, ще не означає, що я чахну за ним, як ти за Будяколапом.

Сніголапка зашипіла.

— Ти просто ревнуєш!

— Ревную до тебе Будяколапа? — пирснула Синьолапка. — Ніколи!

Але Сніголапка, наїживши хутро, вже пішла геть за Горобцепухом.

З-під дуба гукнув Сонцеспад.

— Ти йдеш?

Синьолапка поспішила до нього.

— Я була надто дружня з тим Річковим новаком?

— Ти була надто гучна, — лагідно зауважив Сонцеспад.

— Але це нормально — дружити з котами з інших Кланів?

— Дружити — ні, але знайомитися з ними треба. Ми можемо багато чого навчитися одні від одних, і не тільки того, як перемогти їх у битві.

— То це нічого, що я з ним говорила?

Сонцеспад кивнув.

— Але наступного разу залиште розмови на потім, будь ласка.

Синьолапка опустила погляд.

— Пробач, — нявкнула вона. — Просто він весь час заводив розмову.

Сонцеспад смикнув вусами. Він погладив її хвостом, а тоді повів до підніжжя схилу.

— Ходімо, треба вертатися додому, поки наші лапи геть не задубіли.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Кучугури снігу на краю табору вигравали на сонці. Дерева й кущі були білі від інею, а їхні гілки на тлі неба здавалися схожими на павутиння.

Синьолапка закліпала, пристосовуючись до яскравого світла. У її голові ще паморочилося зі сну.

— Ти пропустила свіжину, — гукнув Хоптовус. Старійшина сидів на ранковому сонечку біля свого кубла разом з Каменесмухом, Вохроляпом та Крапохвісткою.

Каменесмух обережно зализував довгий шрам на плечі. Він зупинився й підвів погляд.

— Досвітній патруль знайшов зграю шпаків і приніс кілька додому.

Синьолапка жалібно глянула на пір’я, що залишилося від здобичі. У її животі забурчало.

Бурехвіст та Рябохвоста прочищали снігові замети біля входу, відгортаючи сніг на купи й утрамбовуючи його вздовж ялівцевої загорожі. Злотолапка та Легковія працювали біля них. Їхнє тепле дихання клубочилося на морозі, а шубки позлипалися від снігу. Синьолапка здригнулася.

— Скоро відлига, — пообіцяла Крапохвістка. — У вітрі вже менше чути сосни Тіньового Клану і більше — Річковий Клан. Невдовзі він принесе дощі.

Хоптовус іще щільніше обгорнув лапи хвостом.

— Коли сніг почне танути, наші гнізда будуть весь час мокрі, — пробурмотів він.

Синьолапка раптом підскочила від несподіванки. На неї мало не навалилася гора хутра, незграбно загальмувавши прямо перед новачкою.

Солодколапка.

Плямиста новачка випросталася, розпушивши хутро. Її наздогнали Дрібновух та Ружолапка.

Вуса Ружолапки посмикувалися.

— Гарний бойовий прийом, — підструнчила вона.

Синьолапка різко підвела погляд, почувши кроки за ялівцевим тунелем. На галявину вийшли Гадюкозуб та Горобцепух, а за ними вибігли Будяколап та Плямошуб. Їхні голови були високо піднесені, а очі палахтіли. Кожен кіт тримав у зубах по дві пухкенькі мишки.

Здобич!

У Синьолапки в животі знову забуркотіло.

Будяколап поклав свій улов на землю.

— Гадюкозуб знайшов цілу нору!

Ясла зашурхотіли, і звідти вислизнула Сніголапка. Біля входу лежала купа старого орляка та моху, частина почіплялася до її хутра.

— Усе досить чисто. — Її очі проясніли, коли вона побачила Будяколапа, а потім свіжину. — Я так багато мишей уже повню не бачила!

Вона побігла через галявину і притулилася щокою до Будяколапа.

Новак напнув груди.

— Я трьох упіймав.

Очі Сніголапки засяяли.

Синьолапка відвела погляд. Невже її сестра не бачила, який він зарозумілий?

Із папоротевого тунелю вийшов Гускопух, смикаючи носом.

— Чую мишей.

Він вибрав собі одну з кагату і швидко її ум’яв.

Синьолапка махнула хвостом і роздратовано затоптала на місці. Гускопух думав лише про себе! Може, якби він більше дбав про своїх товаришів, то не послав би їх у таку небезпечну битву.

— Це не його провина.

Раптовий нявкіт Сонцеспада змусив Синьолапку підскочити.

— Що не його провина?

Сонцеспад моргнув.

— Загибель Місяцеквітки.

— Я й не казала, що його.

— Але ти про це думала.

Синьолапка відвела очі, не витримавши його погляду.

— Поїж щось, — нявкнув він. — Пізніше поведу тебе на впоряд.

Новачка вибрала собі з кагату горобця й понесла його до куща кропиви. Присівши, вона відкусила шматок. Він був такий задубілий, що Синьолапка не могла його жувати і довелося спершу нагріти його в роті. Вона сиділа й чекала, доки смак дістанеться до язика. З протилежного боку кропиви почувся нявкіт її сестри.

— Ай! — весело муркотіла Сніголапка. — Це лоскотно!

Синьолапка нагострила вуха.

Почулася стишена відповідь.

— А чого ти чекала, коли сідала на реп’яхи?

— Не сідала я ні на які реп’яхи!

Синьолапка проковтнула свій шматок, підвелася й почала підкрадатися навколо кропиви.

— Ну то звідки в тебе на хутрі їх повно?

— Нічого подібного!

— Сиди спокійно, хай я цей витягну, — ця фраза звучала нерозбірливо, ніби чимось приглушена.

— Ой! — писнула Сніголапка.

— Дістав! — приглушений нявкіт перейшов у муркотіння. — Тепер ти готова йти у патруль.

Синьолапка вискочила з-за рогу, збивши паморозь із тремтливої кропиви. Сніголапка розвернулася до неї. Сестрині очі були поширені.

— Ем… привіт!

Синьолапка примружила очі. Біля її сестри сидів Будяколап зі жмутком білого хутра, що заплутався у вусах.

— Будяколап допомагав мені почистити хутро, — пояснила Сніголапка.

Синьолапка відчула, як у животі поколює від злості.

— Ти не могла сама це зробити?

Будяколап знизав плечима.

— Як вона мала дістатися до реп’яхів, що позастрягали в неї на спині?

Він спокійно сів і підніс підборіддя.

Пихата жаба!

— Я могла б це зробити, — форкнула Синьолапка.

Будяколап викинув реп’ях у кропиву.

— Тебе тут не було.

Сніголапка переминалася з лапи на лапу.

— Піди, будь ласка, подивися, чи не треба королевам назбирати ще свіжого моху, — попросила вона Будяколапа. Вони так діловито перезирнулися, що Синьолапці захотілося надерти їм обом вуха.

Щойно Будяколап пішов, вона втупила погляд у Сніголапку.

— Що з вами двома відбувається?

— Він змушує мене муркотіти, — нявкнула Сніголапка.

— Я бачу, — прогарчала Синьолапка.

Очі Сніголапки спалахнули.

— Він просто хотів допомогти!

— Аж дуже хотів, мені здається!

— У вояцькому правильнику нема нічого про те, що сусіди не можуть бути друзями, — відрубала Сніголапка.

— Схоже на те, що ви не просто друзі! — звинуватила її Синьолапка.

— То й що? — гаркнула Сніголапка. — Про це у вояцькому правильнику теж нічого не сказано.

— То ти просто слухаєшся вояцького правильника? — Синьолапка закотила очі. — Ну, там нема також нічого про сон чи їжу. Може, тобі й від цього відмовитися, просто щоб не порушувати правильник!

Сніголапка закотила очі.

— Ти просто смішна.

Синьолапка не встигла відповісти, бо з-за кропиви вийшов Сонцеспад.

— Про що це ви двоє сваритесь?

Обидві сестри зиркнули на воєводу.

— Ні про що!

Він примружив очі.

— Повертайтеся на галявину. Скоро треба йти в патрулі.

Кинувши розлючений погляд на сестру, Синьолапка подалася за ним попри кропиву. Її горобець ще лежав на землі, але вона вже не була голодна.

— З’їж це, — прогарчав Сонцеспад.

Синьолапка роздратовано відкусила шматок і почала жувати.

На протилежному боці галявини Вохроляп доїдав свою половину миші біля старійшин. Раптом він підвівся.

— Я знаю, як тримати ваші гнізда сухими! — нявкнув він.

— Як? — очікувально глянув на нього Хоптовус.

— На одному кущі біля Тіньового кордону є товсті вощані листки, — нагадав їм Вохроляп. — Якщо ми нарвемо їх і повплітаємо в сухий орляк, вони затримуватимуть воду під час відлиги.

Хоптовус замуркотів:

— Це може спрацювати!

Вохроляп уже скочив на лапи.

— Я візьму Ружолапку, і ми назбираємо трохи зараз.

Ружолапка підвела голову, її очі засяяли.

— Можна нам теж піти? — глянула на свого виховника Солодколапка.

Дрібновух кивнув.

— Що більше лап, то краще. — Він озирнувся на Будяколапа. — Ти теж хочеш приєднатися до загону зі збору листя?

Синьолапка вже очікувала почути, що Будяколап — мисливець, а не якийсь там збиральник листя, але він прудко підвівся.

— Так, будь ласка!

Сніголапка приминала сніг лапами.

— Можна й мені піти?

Горобцепух сів і провів лапою по вусах.

— Хороша пробіжка лісом нас зігріє. — Він гукнув Громового воєводу, який вмостився собі на сонячному моріжку біля кубла Смерекозора. — Сонцеспаде?

— Хороший план, — кивнув Сонцеспад. — Але поверніться до сонцепіку.

Синьолапка проводжала їхній загін поглядом. Вона почувалася такою порожньою всередині. Її ніхто не запросив. Сонцеспад мав рацію. Вона стала настільки неприязною, що ніхто з її побратимів і посестер не хотів проводити з нею час.

Синьолапка відкусила ще шматок горобця, але він не йшов у горло.

«Криволапові я сподобалася», — подумала вона на свій захист.

Новацьке кубло зашелестіло, і звідти вийшов Леволап.

— Це здобич? — він закліпав від сонця, глянувши на кагат свіжини. Його очі на мить проясніли. Та тоді він роззирнувся галявиною. — А де Гагілка і Шамконіг?

— Вони погано почуваються, не можуть вийти з кубла, — сказав йому Хоптовус. — Такий холод не дуже сприятливий для старих кісток.

— Вони, мабуть, голодні.

Леволап підібрав позосталу мишу і зник за гілками поваленого дерева. А через кілька митей вийшов, припорошений снігом.

Синьолапка почула, як у нього забурчало в животі. Вона підсунула йому носом залишки горобця.

— Хочеш доїсти?

Очі Леволапа засяяли.

— Так, будь ласка, — нявкнув він. — Я вмираю з голоду.

Коли він поїв і вмив обличчя, то гукнув Легковію.

— Ти обіцяла навчити мене кількох бойових прийомів!

Легковія кивнула.

— Я не забула. Ми підемо в піщану лощовину. Там більше місця. — Вона торкнулася хвостом до плеча Злотолапки. — Хочеш піти з нами?

— Так!

— А можна й Синьолапці піти? — запитав Леволап.

Синьолапка кліпнула. Він справді хотів, щоб вона пішла з ними?

— Вона може показати, як це робиться, — Леволап з надією глянув на Синьолапку. — Будь ласка.

Синьолапка кивнула.

Сонцеспад підвівся.

— Гадаю, мені краще піти з вами. — Він потягнувся і позіхнув. — Трьох новаків може бути трохи забагато для одної виховниці.

Легковія замуркотіла:

— Мені знадобиться допомога.

Сонцеспад повів перед крізь засніжений ліс до тренувальної лощовини. Галявина була захищена від снігів, і червону долівку вкривав лише тоненький шар, який уже почав танути. Синьолапка побігла вниз невеличким схилом і далі через галявину. Тепер їй було значно веселіше. Бойові прийоми їх усіх розігріють і дозволять їй забути про сестру та її фіґлі-міґлі з Будяколапом. Новачка не практикувалася як слід, ще відколи Місяцеквітка померла, та, може, вона повернеться до форми, допомагаючи зі впорядами своїх товаришів.

— Що ти хочеш, аби я їм показала? — запитала вона Легковію.

Муарово-біла воячка нахилила голову набік.

— Думаю, ми почнемо з Леволапа.

Леволап побіг через лощовину.

— Йому потрібно навчитися думати, перш ніж кидатися вперед.

Новак загальмував і розвернувся до своєї виховниці.

— Але в битві нема часу думати!

— У битві найважливішою зброєю є планування, — Легковія глянула на Синьолапку. — Ти вмієш удар у живіт у пів оберту?

Синьолапка кивнула. Це був один з перших прийомів, яких її навчив Сонцеспад.

Легковія трохи спустилася схилом.

— Покажи Леволапові.

Зупинившись на мить, аби обдумати свої рухи, Синьолапка присіла. Зосередившись на тому, як їй краще приземлитися, вона подалася вперед, звиваючись, ніби змія, і вивернулася, вдаривши кігтями задніх лап у живіт уявного ворога, а тоді стрибнула назад на лапи.

— Зрозумів? — запитала вона Леволапа.

Проте Леволап уже кинувся вперед. Він повернувся і так швидко та різко крутнувся, що Синьолапка вже подумала, ніби новак втратить рівновагу і впаде. Його задні лапи злетіли в повітря, тріпочучи, мов рогоза на вітрі, і Леволап бухнувся на бік.

— Лайно мишаче!

Легковія підняла Леволапа за загривок і поклала на лапи.

— Як ти думаєш, де ти помилився?

— Я крутнувся надто рано?

— І…

— І? — перепитав Леволап, наморщившись.

Легковія повернула погляд на Синьолапку.

— Що зробила ти, перш ніж виконати прийом?

Синьолапка не знала, що саме воячка мала на увазі.

— Я присіла.

— Що ти робила, доки присідала? — вела далі Легковія.

Синьолапка намагалася згадати. Прийом був настільки знайомий, що вона не дуже задумувалася про те, що робить.

Та тоді новачка усвідомила, що насправді таки задумувалася.

— Я уявляла, як буде рухатися моє тіло. Де я закінчу, як мені треба повернутися, щоб туди дійти.

— Власне, — муркнула Легковія. — Леволапе, це для тебе має сенс?

Леволап уже присів, готуючись повторити рух, але цього разу його очі потемніли від зосередження. Він завагався лише на мить, а тоді порснув, повернувся, крутнувся, вдарив і приземлився на лапи.

— Я це зробив! — тріумфально нявкнув він.

— Дуже добре.

— Можна я спробую? — до них підійшла Злотолапка.

— Ти хочеш, щоб Синьолапка знову показала?

Злотолапка похитала головою.

— Мені здається, я зрозуміла. — Вона присіла. — Але я маю спочатку уявити свій рух, так?

— Так.

Синьолапка напружилася. Вона дуже хотіла, щоб новачці все вдалося з першого разу. Злотолапка завагалася, а тоді завагалася ще раз.

— Ну ж бо, — підбадьорила Легковія.

Злотолапка глянула на неї.

— Але ти сказала подумати, перш ніж рухатися.

— Не зовсім. Уяви рух, а потім виконай його, — навчала Легковія. — Не треба витрачати половину битви на те, щоб спланувати все у голові.

— Гаразд.

Злотолапка глянула поперед себе, а тоді вистрибнула.

Поворот і викрут їй вдалися, але Синьолапка побачила, що її задні лапи були не настільки сильні, як у Леволапа.

— Непогано, — прокоментувала Легковія. — Усе вчасно.

Леволап пропхнувся перед сестрою.

— Можна мені спробувати на Синьолапці?

Легковія кивнула.

— Хороша ідея.

Синьолапка відійшла на кілька кроків, готуючись до Леволапового нападу. Опинившись із ним лицем до лиця, вона усвідомила, наскільки широкими стали його плечі. Він буде могутнім вояком. Синьолапка приготувалася. Леволап кинувся на неї, а вона дала йому прослизнути довкола себе, крутнутися і вигнутися під її животом. Новак спробував ударити її задніми лапами, але вона відскочила назад, перш ніж він встиг її торкнутися. І саме вчасно. Леволап був швидкий як на свої розміри та досвід. Синьолапка приземлилася й перевела подих, радіючи, що уникла його сильних лап.

До них підійшов Сонцеспад.

— Ти швидко вчишся, Леволапе. — Він повернувся до Злотолапки. — Мені здається, що ти надто переживаєш, щоб усе зробити правильно.

Очі Злотолапки поширилися.

— Але я хочу стати найкращою воячкою!

— Спробуй більше покладатися на інстинкти.

Злотолапка насупилася.

— Тобто мені не треба робити рухи, яких мене вчать.

— Не зовсім. — Сонцеспад спробував їй пояснити. — Я думаю, що ти станеш кращою воячкою, якщо будеш використовувати і те, чого тебе навчили, і те, що ти відчуваєш.

Синьолапка розуміла, що він хоче сказати. Іноді правила надто обмежують. Вона згадала, як пристосовувала ті рухи, яких її навчав Сонцеспад, під свої короткі лапи.

— Чому б Злотолапці не спробувати напасти на мене? — запропонувала вона. — Так, ніби я — ворожа воячка.

— Гарна ідея, — схвально нявкнув Сонцеспад. — Спробуєш? — запитав він Злотолапку.

Новачка непевно кивнула.

Синьолапка відійшла на хвіст і повернулася, глянувши на Злотолапку найлютішим поглядом.

— Уяви, що я — воячка Тіньового Клану, яка хоче увірватися в ясла, — прогарчала вона.

Злотолапка стала в стійку. Її очі потемніли, вона задерла верхню губу й зашипіла. Синьолапка була вражена. Юна новачка справді мала небезпечний вигляд.

Злотолапка кинулася на неї, не вагаючись. Вона була така швидка, що Синьолапка ледве встигала ухилитися чи продумати захисні прийоми. Перш ніж вона вирахувала, звідки нападе Злотолапка, новачка вже вчепилася їй у спину, розлючено дряпаючи хребет задніми лапами. Синьолапка інстинктивно притислася до землі, а тоді випросталася і скинула із себе Злотолапку. Тоді обернулася, кинулася на руду смуганьку, перекотивши її на бік точним рухом, і махнула кігтями повз вухо.

Злотолапка здивовано скрикнула і поповзла геть. Синьолапка застигла. Вона відчула запах крові та із жахом побачила поріз на Злотолапчиному вусі.

— Пробач, будь ласка!

Вона не хотіла завдавати шкоди новачці.

Проте очі Злотолапки сяяли.

— Це було чудово! — нявкнула вона. — Можемо спробувати ще раз?

* * *

Тим часом у табір повернувся загін зі збору листя. Вони притарабанили величезну купу розміром із їжака. Горобцепух організовував котів, які мали вплітати товсті листки у дах кубла старійшин. Синьолапка бачила білу шубку Сніголапки, яка балансувала на поваленому дереві, доки Ружолапка передавала їй ще один листок.

— Злотолапко! — почувся нажаханий нявкіт Крапохвістки. — Твої гарненькі вушка!

Королева побігла до своєї донечки й почала зализувати її вуха. На подряпині вже запеклася кров, і Злотолапка ухилилася.

— Усе гаразд! — запротестувала вона.

— Хто зробив це з тобою? — Крапохвістка розлючено вирячилася спершу на Легковію, а тоді на Сонцеспада.

Синьолапка опустила погляд.

— Це я, — тихо нявкнула вона.

— Як ти могла? — запитала Крапохвістка. — Я думала, ви пішли тренуватися, а не битися.

Сонцеспад став біля Синьолапки.

— Ми тренувалися для битви, — нявкнув він. — Іноді таке трапляється.

— Але в неї лишиться шрам на все життя! — заволала Крапохвістка.

— Добре, — нявкнула Злотолапка. — Це мій перший бойовий шрам, а я ще й у битві не була!

Крапохвістка заплющила очі й підвела голову до Зореклану.

Біля них прогуркотів ще один голос:

— Якщо вона билася із Синьолапкою, то, схоже, робила це вправно, бо інакше не обійшлася б лише одним шрамом.

Синьолапка розвернулася і здивовано побачила, що біля куща кропиви сидів і стежив за ними Бурехвіст. Його очі зблиснули.

— Вона б’ється дуже добре, — вів далі він. — Місяцеквітка нею пишалася б.

Синьолапка вражено витріщилася на батька. Він нею пишався? То, врешті-решт, він таки наглядав за її впорядами? Вона так хотіла, щоб Бурехвіст сказав щось іще, але він повернув голову й продовжив вимивати хутро.

Від тріскоту каміння на зворі Синьолапка аж підстрибнула. Земля стугоніла під лапами, які наближалися до галявини.

Щось було не так.

— Вторгнення! — до табору увірвався Гадюкозуб із наїженим хутром.

За ним забіг Дроздошуб.

— Річковий Клан перейшов кригу! — закричав він.

На терен вискочив Будяколап. Його очі іскрилися.

— Вони намагаються забрати Сонцескелі!

Зі свого кубла миттю вийшов Смерекозір.

— Ви їх бачили? — запитав він.

— Вони повсюди на скелях! — прошипів Гадюкозуб.

— Бурехвосте! — гукнув до себе сірого вояка Смерекозір. — Поведеш один загін. Нападайте з дальнього боку.

— Але так доведеться все обходити, — заперечив Бурехвіст. — Битва може бути програна ще до того, як ми наспіємо.

— Ні, не може, — задер губу Смерекозір. — Ми їх затримаємо, доки ви не прийдете. Друга хвиля їх докінчить.

Бурехвіст кивнув.

— Візьми Рябохвосту, Дрібновуха, Солодколапу, Білооку та Вохроляпа.

Поки Смерекозір називав імена, наїжачені коти й кішки підходили до них.

— Вперед!

За наказом Смерекозора Бурехвіст вибіг із табору разом зі своїм загоном.

— Гадюкозубе, Будяколапе, Горобцепуху, Сніголапко, Дроздошубе, Снігурокрило, Леопардоного, Сонцеспаде і Синьолапко!

Синьолапка вискочила наперед. Вона відчувала, як тремтять її ноги.

— Ви підете зі мною. — Зелені очі Смерекозора блистіли, мов смарагди. — Плямохутре, Макосвіто, Ружолапко та Злотолапко. Чатуйте на вершині звору на випадок, якщо Річковий Клан спробує напасти на табір. — Він роззирнувся на свій Клан. — Решта захищає кубло медикота. Це може бути відплатна атака, спровокована Вітряним Кланом.

Синьолапка відчула напад паніки. Що, коли інші Клани об’єдналися, аби змусити Громовий Клан страждати так, як страждав Вітряний? Вона відкинула цю думку подалі, бо та була надто страшна. Громовий Клан не міг впоратися більше ніж з одним Кланом за раз.

Смерекозір уже біг до ялівцевої загорожі. Синьолапка випустила кігті, щоб краще триматися на снігу. Сонцеспад був на вус попереду, і вона ступала в його сліди, біжучи швидше, ніж будь-коли до цього. Вона бачила Вітряний Клан у бою, бачила, якими лютими могли бути вояки в розпалі битви. Паніка загрожувала охопити її всю. Синьолапка швидко підіймалася схилом разом зі своїми товаришами, скидаючи з-під задніх лап сніг і каміння.

Її легені палали від задухи. Громові коти перебігли ліс і випорснули на узлісся. На тлі блідого вечірнього неба височіли Сонцескелі. Вогнисте сонце, що сідало за ними, забарвлювало червоним величні кам’яні шпилі. Примруживши очі від яскравої заграви, Синьолапка бачила тільки обриси скель. На вершині видніли темні постаті Річкових котів. Їхні голови були високо піднесені, а хвости метляли з боку в бік. Вона шукала в загоні Криволапа, та впізнала тільки руде хутро Дубосерда.

Із ряду Річкових котів виступив Славозір. Його хутро палало в призахідних променях.

— Цю давно несправедливість виправлено! — прокричав він. — Скелі знову наші!

— Ніколи! — прошипів Смерекозір. — Громовий Клане, до бою!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Громовий Клан ринув уперед.

Сонцеспад прошипів до Синьолапки:

— Тримайся біля мене! І не берися за кота, більшого від тебе!

Синьолапка глянула на Річкових вояків, котрі наїжено стояли на скелі. Вони всі були більші від неї! Кров зашуміла у вухах. Сонцеспад кинувся на Сонцескелі й заверещав, мов лисиця. Вона побігла за ним, прищуливши вуха й поширивши очі. Крик, що вирвався з її горлянки, був спричинений більше страхом, ніж люттю. Річковий Клан привів цілий свій табір?

Тільки би Бурехвіст прийшов вчасно!

Смерекозір настрибнув на Славозора, пришпиливши його до землі, і той заволав. Сонцеспад лютим ударом збив із лап білого кота, а тоді застрибнув на нього зверху й почав шматувати передніми лапами, розкидаючи довкола жмутки хутра. Річкова кішка з плямистим хутром підбігла до Синьолапки. Швидко зметикувавши, новачка ухилилася і вкусила кішку за задню лапу, доки та пролітала над нею.

Річкова воячка вереснула і розвернулася. Серце Синьолапки загупало від шоку, коли очі воячки зосередилися на ній. Вони палали, підсвічені сонцем і люттю. Вона збиралася нападати! Синьолапка присіла і приготувалася. Плямиста воячка вистрибнула, і Синьолапка кинулася вперед, прослизнула попід передніми кігтями кішки й опинилася під її пузом. Кігті воячки вчепилися в камінь замість Синьолапки. Новачка штовхнула її з усіх сил і вибила з рівноваги. Обернувшись, вона тріумфально побачила, що кішка звалилася на бік.

Завищавши від злості, воячка звелася на лапи й повернулася, щоб знову напасти. Синьолапка приготувалася знову пірнути їй під живіт, але Річкова кішка до цього була готова. Вона нанесла удар знизу, вибивши з-під Синьолапки передні лапи, і новачка покотилася по камінню. Синьолапка намагалася вчепитися за скелю, але не змогла і зісковзнула в купу снігу внизу.

Виборсавшись із замету, Синьолапка пчихнула, щоб прочистити ніс і рот від снігу. Вона спинилася на мить перевести подих, а тоді почала тихо підкрадатися попри підніжжя скелі, розтуливши рота, нагостривши вуха й перевіряючи, чи нема де сліду Річкових вояків. За хвіст від неї булькотіла замерзла річка. Її чорні води бурлили під тьмяною білою кригою. Синьолапка опинилася на вузькому березі, оточеному прямовисними скелями. Вона впізнавала крики й вигуки своїх товаришів, які билися вгорі.

Зі смороду, що вкривав сніг, новачка зрозуміла, що Річкові вояки піднялися на скелю звідси. Синьолапка пішла за їхнім слідом, шукаючи, де можна видертися нагору. Вона видивлялась якихось розколин та виступів, намагаючись зрозуміти, де краще зачепитися. Раптом за нею захрускотів сніг. Вона перелякано розвернулася.

Криволап.

Новачка полегшено зітхнула.

— Слава Зореклану! — нявкнула вона.

Проте його очі були темні від злості.

Невже він її не пам’ятав?

— Ми тепер вороги, — прошипів кіт.

Синьолапка застигла. Він збирався нападати!

Криволап скочив на неї та кинув у сніг. Синьолапка зойкнула, коли його передні лапи вибили з її легень повітря. Новачка нажахано борсалася, а кіт дряпав її спину гострими кігтями. Її пронизав біль, і вона повернула голову та вкусила передню лапу Річкового кота так сильно, що зубами вперлася в кістку.

Криволап закричав і штовхнув її.

Вереснувши від шоку, Синьолапка полетіла до річки. На неї накотив жах. Вона не могла впасти крізь кригу! Новачка пірнула лапами під сніг і вчепилася кігтями в тверду землю, спинивши падіння. Її задні лапи вже вислизнули на лід. Вона подалася вперед і побігла на берег, влетівши в Криволапа.

Він здивовано скрикнув, втратив рівновагу і заточився.

Синьолапка розвернулася і вкусила його задню ногу, знову розвернулася і вкусила передню, а тоді стала на задні лапи й нахилилася, вчепившись зубами глибоко в загривок. Новачка вперлася задніми лапами в землю і спробувала потягнути кота назад. Та він був надто важкий! Криволап метався з боку на бік, трясучи її головою, аж доки вона його не відпустила. Тоді він обернувся. Його очі палали.

— Не чекай від мене пощади! — гаркнув новак.

Запанікувавши, Синьолапка підвелася на задні лапи й почала відчайдушно вимахувати передніми. Проте Криволап наступав, наносячи удари у відповідь, ще сильніші та лютіші, ніж її. Новачці вдалося зачепити кігтем його морду, але він роздер їй вухо, і вона відчула вологість крові та пекучий біль. Як же їй побороти Криволапа?

Раптом позаду неї почувся клич.

Сніголапка!

Синьолапка озирнулася через плече й побачила хутро сестри, що зблиснуло в тінях. Сніголапка стала біля неї й почала щосили гамселити Криволапа, аж доки той не сповільнився й позадкував.

— Цілься в морду, — прошипіла Сніголапка їй на вухо.

Знемагаючи від зусиль, Синьолапка продовжувала вимахувати кігтями, а Сніголапка тим часом нахилилася й почала кусати Річкового новака за задні лапи. Він лайнувся й опустився на всі чотири, спробувавши накинутись на них обох. Але Сніголапка крутнулася попід ним і вдарила кота в живіт, сповільнивши його достатньо, аби Синьолапка встигла застрибнути йому на спину. Новачка намагалася вгадати, що Сніголапка зробить тепер, і міцно вчепилася кігтями, готуючись до Криволапового падіння. І справді, Сніголапка перекотилася і хвицьнула лапами, вибивши з-під Криволапа землю. Він покотився берегом. Учепившись, мов реп’ях, Синьолапка покотилася разом з ним. Вона молотила новака задніми лапами, видираючи з його спини хутро. Заволавши в агонії, Криволап виборсався з її хвату і побіг геть через лід.

Синьолапка засапано вибрела на берег. Сніголапка привітала її тріумфальним муркотінням. Її біла шубка була заплямована кров’ю.

— Ми йому показали!

Синьолапка витерла закривавлене вухо лапою, а тоді підвела погляд на скелю. Як там справувалися їхні товариші?

— До бою! — продзвенів над камінням нявкіт Бурехвоста.

Прийшов другий загін! Кігті дряпали каміння, перелякані верески здригали повітря. Раптом Сніголапка притиснула сестру до скелі, і Синьолапка зойкнула. Прямо перед ними пролетіли коти. Річковий Клан хутко збігав зі скелі й тікав через замерзлу річку. Синьолапка затамувала подих і вся затремтіла. Кілька останніх Річкових вояків зупинилися на краю річки й почали задніми лапами трощити кригу.

Вони хотіли завадити Громовому Клану погнатися за ними!

Лід під ними затріщав, і коти легко, мов пір’їнки, застрибнули на цілу кригу та дали ногам знати, залишаючи між собою та Громовим Кланом потік чорної стрімкої води.

Сніголапка вже дерлася на скелю.

— Ходімо! — гукнула вона і зникла на верхівці.

Чіпляючись кігтями за будь-які виступи, які лише могла знайти, Синьолапка полізла за нею. Доки вона досягнула верхівки, кожен м’яз волав від втоми, але як тільки новачка побачила своїх товаришів, її відразу наповнило полегшення. Ніхто на скелі не лежав бездиханним.

Дякую, Зореклане!

Вона сіла біля Сніголапки й притулилася до неї, щоб перестати тремтіти.

— Ви бачили лице Славозора, коли Бурехвіст вивів свій загін з-за хребта? — крикнув Гадюкозуб.

Вохроляп замуркотів.

— Я вчепився у Видроплесу так сильно, що вона мусила благати мене її відпустити!

Смерекозір переходив від вояка до вояка, перевіряючи їхні рани та висловлюючи похвалу.

— А де ви двоє були? — до новачок підійшов Горобцепух. Одне його вухо було закривавлене, хутро скуйовджене, на шубі бракувало кількох жмутків.

— Я впала з краю, — пояснила Синьолапка.

— Ми відігнали Криволапа! — гордо сказала йому Сніголапка.

— Криволапа? — до них приєднався Сонцеспад. — Він дуже великий, як на новака. Молодці!

Його очі гордо засяяли.

Сніголапка підштовхнула напухле плече Синьолапки.

— З нас двох гарна команда, — муркнула вона. Синьолапка притулилася мордочкою до сестри, відчувши раптовий приплив тепла й любові.

Сонце сідало, простягаючи на скелі свої останні промені. До них підійшов Смерекозір.

— Ваша мама в Зореклані буде дуже вами пишатися, — нявкнув він.

Синьолапка глянула на сутінкове небо. Срібносмугу застилали сірі хмари. Вона сподівалася, що за цими хмарами на них дивиться Місяцеквітка.

Дроздошуб підійшов до Смерекозора, щоб доповісти:

— Жодних важких поранень.

— Тоді ходімо додому, — відповів Громовий провідник. Він подав знак хвостом і повів Клан униз до лісу.

Синьолапка бігла коло Сніголапки. Вони перемогли Річкового кота! Проте від цього їй стало сумно. Чому це мав бути Криволап? Їй подобався Річковий новак. А тепер вони стали ворогами. Вона намагалася зрозуміти ворожість у його очах — таку далеку від того тепла, яке було в них минулого разу.

— Шкода, що ми билися з Криволапом, — зітхнула Синьолапка.

Сніголапка глянула на неї.

— Це той, з яким ти говорила на Зборищі?

Синьолапка кивнула.

— Я думала, ми друзі.

— Перемир’я триває тільки під час повні, — нагадала їй Сніголапка. — Глибоко всередині ми завжди будемо ворогами.

— То ми ніколи не зможемо подружитися з котами з інших Кланів?

Сніголапка похитала головою.

— Наш обов’язок — цього не робити, — нявкнула вона.

Плямошуб, Макосвіта, Ружолапка та Злотолапка зустріли їх на верхівці звору.

— Були якісь ознаки вторгнення? — запитав Смерекозір.

Плямошуб вчепився кігтями в землю, очевидно все ще готовий до битви.

— Жодного.

Коли вони увійшли до табору, їм назустріч вибіг Леволап.

— Ого! — він витріщився на закривавлене вухо Синьолапки. — Болить?

— Трохи, — збрехала новачка. Вухо пекло несамовито.

— Ви їх пошматували? — Макосвіта міряла кроками галявину, втягуючи й випускаючи кігті.

— Більше вони на Сонцескелі не покажуть носа, — пообіцяв Смерекозір.

— Є серйозні рани? — до них поспішав Гускопух. Перовус біг за ним зі згортком листя в зубах.

— Лише кілька подряпин та укусів, — доповів Сонцеспад.

Перовус уже розгортав зілля, а Гускопух переходив від одного кота до іншого, оцінюючи рани.

— Принеси павутиння! — гукнув він Перовусові, оглядаючи поріз на нозі Дрібновуха.

Синьолапку раптом так накрила втома, що вона лягла прямо біля пенька. Навколо неї походжав Леволап.

— Шкода, що я не пішов! — нявкнув він. — Я міг би використати той прийом, якого ти мене навчила.

— Але це єдиний, який ти взагалі знаєш! — усміхнулася Синьолапка.

— То й що? — Леволап заскочив на пень і підніс підборіддя. — Решту часу я би покладався на свій інстинкт.

Синьолапка замуркотіла, та муркіт раптом застряг їй у горлі, коли вона побачила, як Будяколап треться плечем об Сніголапку та обіймає її хвостом.

Їх перервав Гадюкозуб, який підійшов до свого новака.

— Ти добре бився.

Будяколап закопилив губу.

— Мені тільки шкода, що я не можу позбутися бридкого присмаку їхньої Річкової крові.

Гадюкозуб примружив очі.

— Ти ще не раз її посмакуєш, перш ніж станеш вояком, — похмуро пообіцяв він. — Сьогоднішню битву ми виграли, але Річковий Клан ніколи не віддасть нам Сонцескелі. Наступної битви недовго чекати.

Синьолапка глянула на вояка, не вірячи своїм вухам. То це була ще одна битва, в яку вони йшли намарно? І життя вояка — це не більше, ніж безкінечне коло битв і помсти через давні незгоди?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

На кущах з’являлися зелені бруньки, і оце вперше за довгі повні ліс ніби засяяв обіцянкою життя й тепла. Синьолапка крокувала попід високими соснами. Їхні пласкі голочки м’яко стелилися під її лапами. Вона глибоко вдихнула, розтуливши рота, щоб вловити незримий аромат новолисту. Вже невдовзі ліс оживе співами пташок і шурхотінням здобичі, а голодні повні відійдуть у минуле.

— Може, тут? — Солодколапка обійшла дерево, зазираючи між гілля. — Здається, я бачу гніздо.

Сонцеспад і Дрібновух простежили за її поглядом.

— Покинуте, — зітхнув Сонцеспад.

Раптом удалині змигнув якийсь рух.

— Білка! — Синьолапка крадькома побігла до неї, відчуваючи, як у животі тепліє від радості.

Тваринка кинулася крізь дерева, її пухнастий хвіст струменів за нею. Синьолапка бігла так легко, як лише могла, сподіваючись, що білку вдасться спіймати ще до того, як вона помітить погоню. Якби вона почула хижачку, то миттю змилася б на дерево, а сосни були надто гладкі й лисі, аби по них дертися. Синьолапка обігнула ожину, на якій вже з’являвся новий поріст, і знайшла свою здобич. Вона притлумила бажання побігти на повній швидкості, аби гупання кроків її не видало. Рот наповнився слиною. Білка буде смачною поживою для її голодного Клану.

Ще кілька хвостів, і вона підбереться вже достатньо близько, щоб стрибнути.

Вона затамувала подих і приготувалася. У роті вже чувся присмак здобичі.

Тепер!

Новачка сильно відштовхнулася від землі й ринула вперед, з-під лап посипалися голочки. Білка побігла швидше, тепер за нею тягнувся запах страху. Зосередивши погляд на її сірому хутрі, Синьолапка змінила темп, готуючись стрибонути.

Раптом білка підскочила вгору. Попереду замаячив дерев’яний паркан, і вона зникла за ним. Синьолапка не встигла загальмувати і влетіла прямо в загорожу.

Лайно мишаче!

Її охопило роздратування.

Де я?

Вона покуштувала повітря. Це не була територія Громового Клану. Теплі незнайомі запахи змішалися з кислуватим смородом Громошляху. Новачка прокліпалась і зрозуміла, що перетнула кордон та опинилася біля угідь Двоногів. Вона раніше бачила ці землі, коли ходила в патруль, але ще ніколи не підходила до загорожі. Синьолапка понуро обернулася назад. Вона б не посміла погнатися за білкою аж туди. Жодному коту Клану не дозволялося полювати за межами його території.

— Гей!

Згори почувся голос.

Розвернувшись, Синьолапка побачила товстого рудого кота, який балансував на гілці над високим парканом. Вона напружила м’язи, проте кіт лише дивився на неї круглими спокійними очима.

— Ти не тутешня, — його голос був такий само м’який, як і його хутро. Він нахилив голову набік. — Ти одна з тих лісових котів?

Синьолапка на мить завагалась. Може, варто було піти геть? Що скажуть у Клані, коли дізнаються про її балачки з кицюнею? Вона почала задкувати.

— Не йди! — гукнув кіт. — Я хочу дізнатися, як воно.

— Що — як воно? — перепитала Синьолапка.

— Бути лісовим котом. — Кіт пройшовся по гілці, але не злазив. — Хто вас годує?

— Ми самі себе годуємо.

Кіт витріщився на неї, ніби не розумів, про що вона.

— Ми полюємо, — пояснила Синьолапка. Він що, взагалі нічого не знає?

— На мишей?

— І полівок та білок.

— Ти щойно втратила білку, — прокоментував кіт. — Вона перестрибнула через паркан.

— Я знаю.

Синьолапка роздратовано смикнула хвостом. Цей кіт просто дивився на ту білку, дозволивши їй втекти, і навіть не спробував зловити? Мишомізкий ледащо!

— Звучить як важка робота, — мовив кіт. — А що ви робите, коли холодно? Ви не замерзаєте?

— У нас теплі кубла.

Синьолапка не розуміла, навіщо вона взагалі відповідає на ці дурнуваті запитання.

— Кубла? — кіт примружив очі. — Вони як кошики?

— Кошики?

Про що він говорив?

— Синьолапко!

Від різкого вигуку Смерекозора вона аж підскочила. Що тут робив Громовий провідник?

Синьолапка крутнулася на місці й побачила, що він наближається до неї.

— Я… я… — новачка вся палала від сорому й намагалася придумати достатньо хороше виправдання, чому вона тут. Та тоді вирішила, що сказати правду буде найпростіше. — Я погналася за білкою. Я не знала, що перетнула кордон.

Смерекозір суворо глянув на неї.

— То чому ти розмовляєш з кицюнею?

Він кинув на кота застережливий погляд. Смерекозір збирався на нього напасти?

Та кіт лише спокійно глянув провіднику у вічі.

Він настільки дурний, що навіть не тікає!

— Ходімо! — жорстко нявкнув Смерекозір.

Чому він такий лихий? Вона ж тут опинилася випадково.

— Він до мене перший заговорив, — захищалася Синьолапка.

Раптом почулося шкряботіння кігтів по дереву. Смерекозір зашипів, а з паркану на гілку вискочила ще одна кицюня й сіла біля кота. Це була сіра кішка, ще лискучіша й товстіша, ніж її товариш.

Смерекозір обернувся й пішов крізь ожину, покликавши Синьолапку за собою різким помахом хвоста. Вона подалася за провідником, тільки озирнувшись через плече на котів.

— Мене звати Джейк! — гукнув кицюня їй услід. — Наступного разу можеш прийти подивитися на моє гніздо.

Ніколи! Синьолапка здригнулася. Вона в житті не ступить лапою в кицюняче гніздо!

Новачка поспішила за Смерекозором, гадаючи, чому він досі такий наїжений.

— Кицюні небезпечні? — запитала Синьолапка.

— Небезпечні? — провідник повернувся до неї. — Не будь мишомізкою! Ми б його розірвали на шмаття!

— Але чому тоді ми цього не зробили? — поцікавилася новачка.

— Він не перейшов кордон.

Смерекозір крокував далі. Хутро на його хребті ще стояло дибки.

Синьолапка збентежено озирнулася знову. Кицюні коли-небудь переходили кордон? Чому хто-небудь взагалі обирав залишатися в гнізді Двоногів, якщо можна було вільно жити в лісі? Вона хотіла запитати Смерекозора, але той спрямував свій лютий погляд уперед.

— Не ходи туди більше, — прогарчав провідник. — Ти кішка Клану, а не кицюня!

Коли вони знову зайшли на територію Громового Клану, Синьолапка впізнала поміж деревами руде хутро Сонцеспада.

— Ось ти де! — воєвода поспішив їм назустріч. У його погляді було видно полегшення. Дрібновух та Солодколапка крокували за ним, несучи в зубах по пташеняті. — Ми думали, що ти загубилася в угіддях Двоногів, — нявкнув він.

Синьолапка махнула хвостом.

— Я б туди ніколи не пішла! Я просто захопилася, бо погналася за тою білкою.

Чи воєвода думав, що вона вже настільки мишомізка, як ті кицюні?

Мисливський патруль повернувся до табору. Синьолапка просто фізично відчувала сповнені надії погляди свого Клану. Дрібновух та Солодколапка несли крихітних пташенят, а Сонцеспад зловив худеньку мишку біля верхівки звору. Вона ж не зловила нічого, тож винувато смикала вухами.

— Тобі доведеться піти ще раз на світанку, — сказав їй Сонцеспад.

Новачка засоромлено опустила погляд на лапи.

— Я майже зловила білку.

— Майже не нагодує Клан, — нагадав їй виховник.

Вона його розчарувала. Синьолапка тільки сподівалася, що Смерекозір не розкаже йому, що вона розмовляла з кицюнею замість того, щоб продовжувати лови. Новачка глянула на Громового провідника. Він пішов до свого кубла, тож вона побачила тільки його хвіст, що тієї ж миті зник за лишайником. На зворотному шляху Смерекозір і словом не обмовився.

Крапохвістка дивилася на мізерний кагат свіжини.

— Добре тільки, що нам зараз не треба годувати кошенят. — Вона стурбовано глянула на той бік галявини, де практикували бойові прийоми Леволап і Злотолапка. Під їхніми шубками можна було порахувати всі кісточки. — Але нашим новакам теж потрібно рости.

— Я зловлю щось завтра, — пообіцяла Синьолапка. Незважаючи на близькість новолисту, знадобиться ще ціла повня, аби відгодувати Клан, коли знову з’явиться більше здобичі. Єдиною товстою кішкою в Громовому Клані була Леопардонога — її живіт ніби розпухав, на відміну від інших котів, які лише худнули. Синьолапка дивилася на воячку, яка дрімала біля куща кропиви на ледь теплому гололистовому сонечку. Вона що, таємно їла здобич під час полювань? Як це їй вдавалося бути такою пухкою, коли всі інші знемагали від голоду?

Ялівцева загорожа зашурхотіла, коли до табору зайшли Будяколап із Гадюкозубом. Наїжачений новак мав іще зверхніший вигляд, ніж зазвичай. Синьолапка скоса глянула на нього. Будяколап тримав у зубах землерийку. Він поніс її до кагату свіжини й поклав на землю, вдоволено смикнувши хвостом.

Подумаєш! Синьолапка хотіла сказати йому, що одна маленька землерийка не нагодує його товаришів, тільки ще більше роз’ятрить.

Із новацького кубла вийшла Сніголапка. Вона, мабуть, почула, як повернувся Будяколап. Але, на здивування Синьолапки, сестра його проігнорувала.

— Зловила що-небудь? — запитала Сніголапка.

Синьолапка похитала головою.

— Сонцеспад сказав, що мені доведеться піти ще раз на світанку.

— Я піду з тобою.

Синьолапка кліпнула. Сніголапка не ходила з нею на лови вже з повню.

— Ти не повинна, — нявкнула новачка. Вона не хотіла, щоб сестра її жаліла.

— Я хочу, — відповіла Сніголапка. — Ми вже давно не ходили нікуди разом.

У Синьолапки лапи засвербіли від підозри.

— Ти посварилася з Будяколапом?

— Ні, — Сніголапка сіла і, ніби здивувавшись, нагострила вуха. — Я можу дружити з вами обома, знаєш!

Синьолапка знизала плечима. Це її не переконало. Та, якщо тільки Сніголапка не хотіла здружити її з Будяколапом, їй таке підходило.

* * *

Синьолапку розбудило тріскотіння гілок. Холодний світанок пробивався в кубло, папороть шелестіла від вітру. Новачка ледве переборола бажання накрити носа лапою й заснути знову. Вона пообіцяла Сонцеспадові. Тремтячи, кішка поторсала Сніголапку, яка спала, згорнувшись, біля неї.

— Ти ще хочеш піти на лови? — прошепотіла вона.

Леволап, Злотолапка та інші досі спали. Їхнє тихе сопіння наповнювало кубло.

Сніголапка підвела голову й розплющила очі.

— Звичайно.

Вона позіхнула й потягнулася, вигнувши спину так сильно, що її лапи затремтіли.

Синьолапка нашвидку помила груди й лапи, щоб остаточно прокинутися, а тоді навшпиньки вийшла з кубла. Вітер одразу скуйовдив її хутро. У гіллі над головою стугоніло. Вона вся напружилася від холоду. «Будь ласка, нехай ми що-небудь зловимо», — помолилася новачка до Зореклану.

Галявина була порожня. Біля ялівцевого тунелю стояв на чатах Дроздошуб, розпушивши хутро й прищуливши вуха від пронизливого вітру.

— Ви рано.

Він весь тремтів.

— Йдемо на лови, — нявкнула Синьолапка.

— Нехай Зореклан покаже вам шлях! — гукнув їм услід Дроздошуб, коли вони рушили до звору.

Новачки видерлися на кам’яну скелю. Вітер сильно шарпав їхнє хутро. На вершині гуло, мов на Громошляху, дерева гнулися мало не до землі.

— Куди? — запитала Синьолапка.

— Що? — прокричала Сніголапка крізь завивання вітру.

— Питаю, куди йдемо полювати, — голосніше нявкнула Синьолапка.

— Ліс найгустіший біля Тіньового кордону, — відповіла Сніголапка. — Спробуємо там.

Вона побігла до дерев, а Синьолапка поспішила за нею назирці. Грубі стовбури довкола них потріскували, а лісова долівка була вогка й холодна. Коли ліс почав густішати, новачки сповільнили біг. Синьолапка зазирнула крізь гілки з надією побачити якусь пташку, а Сніголапка оглядала купи старого листя, шукаючи слідів здобичі. Раптом Синьолапка вловила запах.

— Кролик! — шепнула вона.

— Що? — поширила очі Сніголапка. Кролики нечасто траплялися в лісі: вони жили на вересовищі.

Синьолапка покуштувала повітря, і її охопила радість. Це точно був кролик. Він би нагодував пів Клану! Вона заметляла головою, шукаючи кущ.

Онде!

Під ожиною вигулькнув білий хвостик.

Вона нахилила Сніголапку хвостом і почала підкрадатися ближче вогкою лісовою долівкою. Кролик вискочив з-під куща й пострибав невеличкою стежкою між папоротями. Синьолапка зі Сніголапкою подалися за ним, пришвидшуючи ходу разом зі здобиччю. Він почув їхній запах? Щось точно його злякало, бо кролик кинувся бігти щосили.

Синьолапка ринула вперед. Цього разу вона не відпустить здобич.

Кріль пірнав під кущі та проминав зарості орляка. Синьолапка звивалася й послизалася, намагаючись тримати темп і не зводячи погляду з білого хвоста. Вона його зловить. Новачка вже майже відчувала його смак. Ліс полого підіймався, і попереду з’явився насип. Вона дожене кроля ще до вершини!

Зненацька кролик зник у норі.

Синьолапка загальмувала.

— Лайно мишаче!

— Ми повинні піти за ним, — сказала вона, коли її наздогнала сестра.

— Туди вниз? — Сніголапка засапано зазирнула в дірку на схилі.

Їх учили ніколи не йти за здобиччю під землю. Тільки Зореклан знав, що могло чекати на них у темряві. Деякі нори тягнулися так далеко, що можна було легко загубитися й ніколи не знайти виходу.

Синьолапка обнюхала діру.

— Повітря ніби свіже, — мовила вона. — Тут неподалік має бути ще одна діра. Може, він просто проскочив і вибіг в іншому місці.

Сніголапка непевно глянула на неї.

— Ми мусимо його зловити! — наполягала Синьолапка. — Це найкраща здобич, яка траплялася Клану за ці повні.

І, не чекаючи на відповідь, вона прослизнула в нору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Синьолапка заповзала все глибше в темряву. Її з боків обступав холодний ґрунт. Вона чула, як шкряботять попереду лапи кроля. Кішка йшла наосліп, тільки за нюхом, відчуваючи вусами краї нори. Запах кроля був такий сильний, що її рот наповнився слиною. Це змушувало йти далі, хоча нора заглиблювалася вниз, у темну землю без свіжого повітря.

Я мушу зловити того кроля. Синьолапку досі мучила совість за білку. Вона намагалася забути про страх, що наростав у неї в животі.

— Треба повертатися, — прошепотіла Сніголапка, — поки ми не заблукали.

— Ми не можемо заблукати, — прошипіла Синьолапка. — Тут лише один тунель.

Вона продовжувала лізти, полегшено помітивши, що тунель почав підійматися, і з вогким запахом кроля та ґрунту почали змішуватися свіжі запахи лісу. Вона чула каміння, лишайник і терпкий сосновий аромат. Вони були біля Зміїних Скель.

Попереду з’явилося світло, і новачка пришвидшила ходу. Коли кріль вилізе назовні, він зможе втекти будь-куди, і в таку вітряну погоду його запах буде важко вловити. Синьолапка вискочила з нори й зупинилася, щоб покуштувати повітря. За нею вилізла Сніголапка.

— Ти його бачиш? — прошепотіла Синьолапка, зосередившись на запахах, що накочували їй на язик. Її шкірою пробігли сироти. Вона чула кроля.

А ще кров.

І лисячий сморід.

— Зореклане, поможи! — почувся позаду неї нажаханий зойк Сніголапки.

На невеликій галявині перед ними стояв лис. Його кістляві плечі були зведені, а в зубах звисав мертвий кролик.

Лютий порив вітру сколихнув дерева, і над лісом спалахнула блискавка. Вона освітлила лиса, відкинувши тінь на темну стіну Зміїних Скель. Прогримів грім. Лис загарчав і впустив кроля, перевівши голодний погляд на кішок.

— Біжи! — крикнула Сніголапка, і Синьолапка помчала вгору берегом. Позаду неї мигтіло біле хутро сестри. Синьолапка не дозволила б лису переслідувати їх під землею, на власній території.

Вони помчали крізь ліс, пригинаючись попід ожиною та петляючи між орляком.

— Він за нами женеться! — нажахано нявкнула Сніголапка.

Синьолапка чула гучні кроки лиса, які гупали об землю. Озирнутися вона не наважувалася. Новачка чула, як він послизається на листі за якийсь хвіст позаду них, ні на мить не спиняючись. Ліс знову освітила блискавка, і над головою прогуркотів грім. Синьолапка скрикнула, відчувши на задніх лапах гаряче дихання, і припустила ще швидше. Сморід лиса забивав їй ніздрі. Вона почула, як клацнули його щелепи за вус від її хвоста.

Сніголапка попереду застрибнула до звору.

Він ніколи не поженеться за ними туди.

Синьолапка поспішила за сестрою, відчувши невелике полегшення, коли з-під лап униз посипалося каміння. Позаду почувся глухий удар. Вона озирнулася через плече.

Лис скочив униз за ними! Він біг тою самою стежкою за хвіст позаду.

— Зореклане, рятуй! — заволала Синьолапка, молячись, аби їхні товариші почули та прийшли їм на допомогу. Послизнувшись на кругляку, вона полетіла вниз слідом за Сніголапкою, яка ухилилася й пробігла останні кроки розсипом каміння.

— Не зупиняйся! — вереснула вона.

Але Синьолапка вже з’їжджала за нею.

Ще трохи!

Вона вже бачила вхід до табору. За ялівцевим тунелем вони будуть у безпеці.

Раптом Синьолапку пронизала паніка.

Що, коли лис побіжить туди за нами?

Леволап і Злотолапка гратимуться на галявині. Вони будуть легкою здобиччю для лиса.

Вона привела його сюди. Вона й повинна його зупинити.

Сніголапка кинулась крізь ялівцевий тунель, викрикуючи попередження, а Синьолапка загальмувала й обернулася.

Лис вистрибнув на неї, а вона стала на задні лапи, готуючись ударити його по морді. Синьолапка не хотіла бути хороброю, не думала, що ризикує життям. Вона просто знала, що лис не повинен пройти до табору.

Небо спалахнуло, і за кілька хвостів почувся гучний тріск. Синьолапка підвела погляд.

Блискавка!

Між нею та лисом на землю повалилася відколота гілка, на якій палахтіло жовте полум’я. Лис перелякано скрикнув — гілка мало його не придавила. Він у паніці розвернувся й побіг назад до звору.

Серце Синьолапки несамовито гупало. Вона витріщилася на гілку. Прямо перед її носом тріскотів вогонь, жар обпікав їй морду. Застигла від шоку, новачка не могла відвести погляд, аж доки чиїсь зуби не вхопили її за загривок і не потягли геть.

— Дивись, бо помреш так! — гаркнув Сонцеспад, випльовуючи її хутро.

— Ялівцева огорожа загориться! — почувся позаду перестрашений нявкіт Крапохвістки. Коти Клану вибігали з табору, їхні очі були поширені від жаху. Гілка палала так сильно, що Синьолапка відчула, як їй пропікає шкіру. Якщо ялівець спалахне, то полум’я поглине весь табір.

— Зореклане, поможи нам! — пролунав відчайдушний крик Дрібновуха понад тріскотінням вогню.

«Будь ласка!» — подумки заблагала Синьолапка.

Над головою загриміло, і полився дощ, просікаючи верховіття, ляскаючи по кущах і гупаючи об долівку. Гілка затріщала й зашипіла. Дощ загасив вогонь, і невдовзі перед приголомшеним Кланом залишилася тільки обвуглена колода.

— Ого! — порушив тишу захоплений нявкіт Леволапа.

— Що ти тут робиш? — Крапохвістка почала заганяти його назад усередину.

— Я хотів побачити вогонь! — скаржився новак.

— З тобою все гаразд? Ти не поранена?

До Синьолапки нарешті дійшло, що Сонцеспад говорив до неї. Вона відвела погляд від гілки та відсутньо глипнула на свого виховника. Новачка глибоко вдихнула, і її серцебиття сповільнилося. У повітрі висів смердючий дим. Вона закашлялася.

— Ходімо, — нявкнув Сонцеспад. — Тобі треба до Гускопуха.

— Я тут, — медикіт стояв біля входу до тунелю з поширеними очима і здибленим хутром. Він був ніби заворожений димом, що здіймався з поваленої гілки, і його нявкіт звучав наче здалеку. — Я відведу її до медичного кубла.

Нічого більше не кажучи, Гускопух повів її на свою м’яку трав’янисту галявину.

— Зачекай тут, — промурмотів він і зник у розломі каменя.

Коли шок трохи минув, Синьолапка відчула, як печуть її вуса та морда. Гускопух повернувся, тримаючи в зубах листок з якоюсь мазюкою. Новачка відсахнулася.

— Буде боліти? — запитала вона.

— Це полегшить біль, — лагідно пообіцяв медикіт.

Синьолапка стояла рівно, доки Гускопух натирав маззю її морду. Він ніби шукав щось у її очах, але вона не могла зрозуміти, що медикіт намагається побачити.

— У мене залишиться шрам? — схвильовано запитала новачка.

Гускопух похитав головою.

— У тебе тільки трохи обпалений смушок на носі, — заспокоїв він. — Через повню новий виросте.

Чому ж тоді в його очах була тривога?

Може, мені ввижається.

Раптом Гускопух нахилився до неї.

— Немов вогонь, ти освітиш цей ліс, — прошепотів він.

— Що? — Синьолапка відсахнулася. Гускопух збожеволів?

— Палаюча гілка — це знак від Зореклану. — Його очі замерехтіли. — Ти вогонь, Синьолапко, і ти освітиш наш ліс.

Синьолапка перелякано позадкувала. Про що він говорить?

— Але стережися!

Вона напружилася.

— Навіть наймогутніший вогонь може загасити вода.

— Що ти маєш на увазі?

— Я кажу тобі, що означала палаюча гілка, — прогарчав він.

Не будь дурна! Це був той самий кіт, який сказав Громовому Клану, що через хутро миші вони повинні напасти на Вітряний Клан — і ось що сталося!

До них забігла Сніголапка.

— Ти жива? — вона обнюхала ніс сестри й наморщилася. — Що він туди наклав?

— Живокіст і мед, — голос Гускопуха знову став нормальним. — Вони полегшать біль і попередять запалення.

— Ти була така хоробра, — нявкнула Сніголапка. Вона захоплено махала хвостом, кружляючи навколо Синьолапки. — Я не могла повірити, коли забігла в табір, а тебе позаду не було! Я думала, що лис тебе спіймав. Але коли знову вийшла, то побачила, що ти стоїш перед ним! І тоді та гілка впала, а ти навіть не ворухнулася! Ти справжня воячка!

— Цить! — звелів їй Гускопух. — У тому кублі Хоптовус, — він кивнув на просвіт в орляку. — У нього болів живіт, він тільки вичунює. Не хочу, щоб його турбували.

Сніголапка схилила голову.

— Вибач.

— Геть, обидві! — різко наказав Гускопух.

Було таке враження, що до цього він не говорив про жодне пророцтво. Синьолапка вже подумала, що або їй це все примарилося, або він просто з неї пожартував. Вона повернулася й рушила з кубла назирці за Сніголапкою. Та тільки-но новачка зайшла до папоротевого тунелю, у її вухах пролунав голос:

— Ти вогонь, Синьолапко. Бійся води.

Синьолапка розвернулася, щоб подивитися, чи не пішов за нею Гускопух, але його плямиста сіра спина видніла аж на протилежному боці галявини — він пішов оглянути Хоптовуса. Новачка перелякано поспішила за Сніголапкою.

На них на галявині чекав Бурехвіст. Коли Синьолапка вийшла, його очі спалахнули.

— Ти сама стала проти лиса! — він звучав щиро задоволеним, але коли продовжив, його обличчя спохмурніло. — Але ти ще не воячка, тому більше жодних бійок з лисицями сам на сам.

Синьолапка нічого не встигла відповісти, бо до них підбігли Леволап зі Злотолапкою.

— От якби ж я був тоді надворі, я би відігнав того лиса!

Він розпушив хутро і загарчав.

Вуса Сніголапки насмішкувато засмикалися, але Синьолапка була надто поглинута дивним пророцтвом Гускопуха. Чи могло воно бути справжнім?

Ти вогонь. Ти освітиш цей ліс.

Чи означало це, що одного дня вона очолить Громовий Клан? І як її зможе знищити вода? Синьолапка не була кішкою Річкового Клану. Вона б ніколи й близько не підійшла до води, хіба щоб перестрибнути найменший струмок.

У її думки ввірвався Бурехвіст.

— Гадюкозуб поведе патруль, аби пересвідчитися, що той лис пішов геть. Не виходьте з табору, поки вони не повернуться.

Синьолапка кивнула, і Бурехвіст розвернувся й подався геть.

— Ти як? — стривожено нявкнула Сніголапка. — Гускопух дав тобі щось від шоку?

Синьолапка похитала головою.

— Тебе щось доймає.

Синьолапка оглянула табір, шукаючи тихого закутка, де вони могли б поговорити. Може, Сніголапка допоможе їй розібрати слова Гускопуха.

— Ходи зі мною.

Вона повела сестру до ясел і прослизнула за кущ.

— Що таке? — Сніголапка сіла. — Чому ми ховаємось?

— Я хотіла тебе дещо спитати.

Синьолапка не була впевнена, чи може вона розповісти Сніголапці про пророцтво, якщо сама ще не знала що до чого.

Сніголапка нахилилася вперед і стишила голос.

— Що?

— Ти… — Синьолапка шукала правильні слова. — Як ти думаєш… — Це неможливо! — Ти думаєш, я особлива?

Сніголапка замуркотіла.

— Ну так, звісно! Ти найкраща сестра на світі.

Синьолапка роздратовано похитала головою.

— Це не те, що я мала на увазі.

— А що ще ти могла мати на увазі? З тобою щось не так? Гускопух сказав тобі щось, поки оглядав твої опіки?

Синьолапка вчепилася кігтями в землю. Вона повинна була сказати все прямо.

— Гускопух сказав, що палаюча гілка — це знак.

— Знак? — очі Сніголапки округлилися, мов у сови. — Від Зореклану?

Синьолапка кивнула.

— Що він означав? Що він тобі сказав? Смерекозір знає? — Сніголапка засипала її питаннями.

— Він сказав, що я освічу ліс, як вогонь.

— Та він геть збожеволів!

— Але що, як він має рацію? Як думаєш, це означає, що я… якось виділюся?

— Я взагалі не знаю, що це означає! — Сніголапка налякано позадкувала. — Ти знаєш, які в нього пророцтва. Це через його дурне пророцтво загинула Місяцеквітка. Ти ж йому не віриш насправді?

— Він також сказав, що мене погубить вода.

Сніголапка прищулила вуха.

— Він не мав жодного права тебе так лякати! Як він посмів? — Хутро на її плечах здибилося. — Не звертай уваги. Його пророцтва всі марні. Тебе не погубить ніяка вода! Ти ж не Річкова кішка. Як тобі має нашкодити вода? Не слухай ні слова!

Синьолапка шоковано дивилася на сестру. Невже вона справді не могла бути особливою? Невже їй не можна вірити, що одного дня вона стане провідницею Громового Клану? Сніголапка начебто з ентузіазмом ставилася до пророцтва, доки не почула, що воно стосувалося Синьолапки.

— То ти в це не віриш?

Сніголапка схилила голову набік.

— Гускопух — дурень, — нявкнула вона. — Не звертай уваги. Не дозволяй, щоб тебе це доймало.

Доймало мене? Чому вона не розуміє? Якщо пророцтво правдиве, то це найважливіше, що зі мною траплялося.

Але Сніголапка вже змінила тему.

— Я з тобою теж хотіла про дещо поговорити.

Синьолапка кліпнула.

— Гаразд.

— Це про Будяколапа.

Будяколапа?

— Ти могла б постаратися налагодити з ним стосунки?

— Навіщо? Він любить себе достатньо за нас обох, — Синьолапка напружилася. — Та й, якщо чесно, ти любиш його достатньо за нас обох.

— Не будь такою.

Синьолапка вже розвернулася.

— Я не повинна любити цього самозакоханого тхора тільки тому, що ти його любиш, — нявкнула вона.

— Синьолапко! — гукнула їй навздогін сестра, але Синьолапка не хотіла нічого чути. Чому все не могло бути так, як тоді, під час битви на Сонцескелях, коли вони билися пліч-о-пліч, захищаючи одна одну? Невже Сніголапка не могла принаймні спробувати зрозуміти, як Синьолапка почувалася через пророцтво Гускопуха? Новачка роздратовано подалася назад на галявину. Вона хотіла поговорити про те, що могли означати ці слова, а не про якогось Будяколапа.

Невже мені дійсно судилося стати провідницею Громового Клану?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

— Синьолапко, віднині тебе знатимуть як Синьошубку. Зореклан шанує твою відвагу і силу, а ми вітаємо тебе як повноцінну воячку Громового Клану. Служи на славу свого Клану.

Синьошубка ледве змушувала себе встояти на місці. Смерекозір торкнувся її голови мордою, і Клан загукав їхні імена.

— Синьошубка! Снігошубка! Синьошубка! Снігошубка!

Снігошубка притулилася до сестри.

— Ми воячки! — із захватом прошепотіла вона.

Усередині Синьошубки палахтіло щастя. Вона роззирнулася навколо, оглядаючи свій Клан, пишаючись бути його частиною, радіючи від тепла, що сяяло в їхніх очах. Бурехвіст стояв біля Рябохвостої та, підвівши підборіддя, голосно вигукував імена своїх доньок у призахідне небо.

Він розповідає Місяцеквітці. Ця думка увіп’ялася в серце Синьошубки, немов колючка, змащена медом, — заспокійлива і водночас болюча. Якби ж Місяцеквітка була зараз між ними, щоб розділити цей момент!

Але вона є між своїми товаришами. У Зореклані.

Новолистовий вечір був теплий, табір заливав пташиний спів, ніби пташки дякували за тепло і нове життя, що розквітало в лісі. Вітерець приносив аромати здобичі та молодого поросту.

— За традицією наших предків Снігошубка та Синьошубка відбудуть чування до світанку й охоронятимуть табір, доки ми спатимемо, — оголосив Смерекозір.

Синьошубка схилила голову. Коти Клану поволі розходилися по своїх кублах, і вона з полегшенням помітила, що Хоптовус почав набирати вагу. Старійшина з Леопардоногою завжди першими прибігали до кагату свіжини.

Леопардонога нещодавно переселилася до ясел: вона чекала на кошенят Смерекозора. Врешті-решт виявилося, що вона зовсім не їла додаткову порцію таємно від усіх. Воячка взяла із собою за компанію Білооку, щоб подруга допомагала їй зігрівати ясла, які довго стояли порожніми й охололи. Клан радів, що нових кошенят залишилося чекати всього лише повню.

— Просто виникає відчуття, ніби щось не так, коли йдеш до виходка і назад і жодного разу не перечіпляєшся через якесь кошеня, — сказала якось раніше Гагілка.

Навіть Шамконіг чекав на кошенят.

— На мій хвіст уже стільки повень ніхто не нападав! — з ностальгією кректав він.

Ніч потихеньку спадала на землю, і галявина нарешті спорожніла, залишилися тільки Синьошубка зі Снігошубкою. Вони сиділи мовчки. Снігошубка оглядала табір: її очі та все тіло були напружені, вона вочевидь дуже серйозно поставилася до своєї присяги охороняти Клан. Синьошубка звела очі до Срібносмуги, гадаючи, якою із цих незліченних зірок була Місяцеквітка.

Доки в небі почало поволі світати, вона вже ледве тримала очі розплющеними. Усе тіло задубіло від довгого сидіння. Раптом лишайник біля входу до Смерекозорового кубла здригнувся, і на галявину вийшов Громовий провідник. Він глянув на небо, що вже рожевіло від блідого сонячного проміння.

— Поспіть трохи, — тихо нявкнув Смерекозір, проходячи повз Синьошубку та Снігошубку.

Синьошубка з полегшенням потягнулася. Снігошубка позіхнула.

— Куди це він так рано? — поцікавилася вона, коли Смерекозір зник у ялівцевому тунелі.

— Це ж новолист, — відповіла Синьошубка. — Мабуть, навіть провідники полюбляють самі пополювати на світанку, коли починає з’являтися більше здобичі.

Вона підвелася і за звичкою вже повернулася йти до новацького кубла. Снігошубка легенько потягнула її за хвіст.

— Агов, мишомізка! — замуркотіла сестра. — Ми тепер там спимо, — вона кивнула на вояцьке кубло.

Ну звичайно! Цікаво, на них уже чекатимуть гніздечка? Вона раптом захвилювалася. Вони зі Снігошубкою пролізли попід низькою гілкою та зайшли до кубла. Вона закліпала, чекаючи, доки очі звикнуть до мороку. Через низьку стелю кубло здавалося тісним, хоча воно було більшим за новацьке. Гнізда колами оточували стовбур. Сонцеспад, Бурехвіст і Гадюкозуб спали у встелених мохом гніздечках посередині, а Плямошуб та Дроздошуб — ближче до краю.

Синьошубка здогадалася, що їхні гнізда як нових воячок мають бути біля крайніх гілок. Але де?

— Ти бачиш десь вільне місце? — шепнула вона на вухо Снігошубці.

— Он тут! — Плямошуб підвів голову та прошепотів з іншого боку кубла.

Синьошубка обережно обходила сплячих вояків, боячись наступити комусь на хвіст або лапу чи зашурхотіти орляком і розбудити їх.

— Ви можете зайняти гнізда Леопардоногої та Білоокої, — Плямошуб кивнув на два порожні гнізда біля нього.

Орляк був розплющений, мов кріль на Громошляху, а мох — вологий та старий. Проте Синьошубці було все одно. Вона почувалася такою втомленою, що заснула б будь-де.

— Гарних снів, Снігошубко.

Їй подобалося вимовляти нове ім’я сестри. Вони могли знову бути подругами — тепер, коли новацьке кубло залишилося позаду, а разом з ним і Будяколап. Вони полюватимуть разом, патрулюватимуть кордони, шукатимуть порушників і ніколи, ніколи не будуть близькими до кого-небудь іншого.

Снігошубка торкнулася до її носа.

— Тобі теж, Синьошубко.

Синьошубка щасливо згорнулася в гнізді Леопардоногої і, замуркотівши, полинула в сон.

* * *

Коли Синьошубка прокинулася, інших вояків у кублі вже не було. Снігошубка ще спала. Її дихання колихало травинку, що пробилася крізь орляк. Синьошубка поторсала її лапою.

— Вставай!

Снігошубка сіла й сонно закліпала.

— Що?

Крізь темні гілки над ними пробивалося яскраве сонячне проміння.

— Уже, мабуть, майже сонцепік, — сказала Синьошубка.

— Ми мали бути в патрулі? — запитала Снігошубка.

Синьошубка знизала плечима.

— Ніхто нічого не казав.

Снігошубка почала вилизувати хутро на грудях.

— У мене має бути ідеальний вигляд у мій перший вояцький день.

— У мене теж.

Коли Синьошубка закінчила вмиватися, її язик аж болів, проте шубка нарешті стала чиста й гладенька, а хвіст — розпушений. До плеча Снігошубки причепився шматочок моху.

— Ти пропустила ось тут, — Синьошубка нахилилася, вийняла його зубами і виплюнула. — Сама досконалість.

Хутро Снігошубки було біле і м’яке, як животик оленятка.

Синьошубка вийшла з кубла. На галявині все було яскраве від сонця. Над табором широчіло блакитне небо, а яскраві зелені листочки на деревах угорі колихав легенький вітерець.

— Ну пора би вже! — почувся з іншого боку галявини різкий нявкіт Сонцеспада. Він насуплено сидів біля куща кропиви.

Синьошубка збентежено глянула на Снігошубку.

— Ти впевнена, що ніхто не згадував про патруль? — прошепотіла вона.

Сонцеспад, посмикуючи хвостом, чекав, доки вони до нього підійдуть.

— Я не проти, що ви пропустили досвітній патруль, — нявкнув він. — Але мисливський патруль мусив вирушити без вас, а це означає, що в них на всіх менше лап, і тому кагат свіжини буде менший, ніж мав би бути.

— Але нам ніхто не сказав! — вигукнула Синьошубка. Чому він читав їй нотації, ніби вона досі була новачкою? Хутро на її загривку здибилося.

— Ви тепер воячки, — відповів Сонцеспад. — Вас не повинні витягувати з кубла, щоб ви виконували свій обов’язок перед Кланом!

Синьошубка втупилася у власні лапи, не наважуючись навіть глянути на Снігошубку.

— Вибач.

— Але ви можете зробити дещо інше.

Синьошубка з полегшенням помітила, що голос Сонцеспада став лагідніший. Вона підвела погляд.

— Що?

— Перовус хоче назбирати котячої м’яти в угіддях Двоногів.

Збирати зілля! Синьошубка спохмурніла. Цей день буде такий самий нудний, як і її перший день у новацтві.

— Йому потрібен супровід вояків, — продовжив Сонцеспад.

Синьошубка нагострила вуха. Це вже щось цікаве.

— Біля кордону помітили більше запаху кицюнь, ніж зазвичай, — пояснив Громовий воєвода. — Я не хочу, щоб Перовус ішов сам.

Ага! То кицюні могли бути небезпечні. Синьошубка нарешті почала розуміти, чому Смерекозір так розізлився, коли застав її біля огорожі Двоногів. Джейк на вигляд був безпечний, ніби й миші не скривдить, але він міг так поводитися, тільки щоб вона втратила пильність.

Із папоротевого тунелю вийшов Перовус. Його очі сяяли.

— Це мій супровід? — він зміряв поглядом Синьошубку та Снігошубку, перш ніж привітатися із Сонцеспадом.

Снігошубка випустила кігті в землю.

— Так, — нявкнула вона. — Ми подбаємо, щоб ніхто тебе не скривдив.

Вуса новака-медикота здригнулися.

— Дякую.

— Ми йдемо вже? — запитала Синьошубка.

Перовус глянув на небо.

— Роса вже мала випаруватися.

— Це добре? — поцікавилася Синьошубка.

— Це означає, що паростки будуть сухі, коли ми їх збиратимемо, і не гнитимуть у сховищі.

Перовус рушив до виходу з табору.

Коли вони опинилися в лісі, Синьошубка стала біля нього, а Снігошубка обійшла з іншого боку. Вона прозирала крізь дерева, нагостривши вуха на випадок небезпеки. Біла воячка виконувала завдання — охороняла члена Клану.

— Тут безпечно? — запитав Перовус.

Це в його голосі чувся натяк на муркіт?

— Жодної загрози, — доповіла Снігошубка.

— Слава Зореклану, — нявкнув новак-медикіт.

Коти рушили до кордону. Ліс повнився свіжими запахами. Було важко не піддатися спокусі піти за слідом здобичі, але вони мали виконати завдання. Синьошубка не могла дозволити, щоб щось її відволікало. Коли вони переходили піщану лощовину, вона помітила краєм ока рух у підліску. Солодколапка та Ружолапка відпрацьовували бойові навички. Цікаво, що відчував Перовус, коли йому сказали, що він проведе своє новацтво у медичному кублі, а не в піщаній лощовині?

— Шкода, що ти не вояк, — сказала вона до Перовуса.

Новак кліпнув.

— Але я не хотів ним бути.

— Чому? — Снігошубка витріщилася на новака-медикота так, ніби він сказав, що вирішив відростити собі крила.

— Мені подобається допомагати Кланові через лікування, а не битви.

— А тобі не хочеться іноді пополювати? — запитала Синьошубка.

— А хто сказав, що я не полюю?

Перовус раптом кинувся поміж коріння бука й простягнув передні лапи крізь насип опалого листя. Тоді занурив морду, а коли витягнув, то в зубах у нього вже звисала миша.

Снігошубка підбігла вперед.

— Неймовірно!

— Де ти навчився полювати? — зіпнула Синьошубка.

Перовус поклав мишу на землю й почав рити невеличку ямку в м’якому ґрунті.

— Я не збираю лікарські трави весь час! — Він поклав мишу в ямку й присипав землею. — Заберу пізніше.

Новак рушив далі до кордону.

Коли вони вже минали Високі Сосни, у лісі почувся запах угіддя Двоногів, а коли дійшли до краю поміток Громового Клану, посилився запах кицюнь. Сонцеспад мав рацію. Синьошубка спинилася, щоб покуштувати повітря, гадаючи, чи зможе відрізнити запах Джейка від мішанини інших. Вона наморщила носа. Кицюні тхнули ще гірше за Річковий Клан, і запахів було так багато, що важко вгадати, де чий.

Снігошубка та Перовус пішли вздовж кордону без неї, тож вона поспішила наздоганяти.

— Де котяча м’ята? — гукнула Синьошубка.

— Біля покинутого гнізда Двоногів, — голос Перовуса звучав насторожено.

Синьошубка напружилася.

— Там небезпечно?

— Зазвичай ні.

— Ти чимось схвильований.

— Я буду радісним, коли побачу, що котяча м’ята пережила гололист, — пояснив Перовус. — Морози були дуже люті.

— А якщо вона вимерзла? — запитала Снігошубка.

— Тоді мені доведеться просити зілля в Острожини, — сказав їм Перовус. — Інших ліків від зеленого кашлюку немає.

Синьошубка наїжилася. Зелений кашлюк міг бути смертельно небезпечним, але просити про що-небудь Річкову медикішку — це приниження. Що, як Річковий Клан погодиться обміняти котячу м’яту тільки на Сонцескелі?

Угорі скрикнув дрізд. Це вони його злякали? Синьошубка відпустила Перовуса та Снігошубку наперед у густі зарості папороті, а сама оглянула територію.

За межею поміток ворухнулося щось темне.

Синьошубка застигла.

Кицюня?

Вона придивилася крізь підлісок і від здивування заціпеніла. То був Смерекозір. Що він робив тут сам? Воячка пригнулася й зацікавлено стежила, як Громовий провідник підходить до огорожі Двоногів. Він здавався вельми розслабленим. Мабуть, упевнений, що легко переборе будь-якого кицюню, який трапиться йому на шляху.

Смерекозір заскочив на паркан і, тримаючи рівновагу, глянув на гніздо Двоногів. Чи він напрошувався на бійку? Може, сподівався передати тутешнім кицюням, щоб трималися подалі від території Громового Клану. Чи варто їй запропонувати свою допомогу?

Ні.

Воячка згадала, як розізлився Смерекозір минулого разу, коли застав її тут. Синьошубка не хотіла, аби він подумав, що вона вже має звичку вештатися біля угідь Двоногів. Та й до того ж вона мала захищати Перовуса. Тихенько ступаючи, аби Смерекозір її не почув, Синьошубка поспішила до своєї компанії.

— Ось ти де, — нявкнула Снігошубка. Вони з Перовусом сиділи під стіною. На землі лежало розкидане каміння, а нагорі, де покришилася стіна, зяяла діра.

— Котяча м’ята он там, — Перовус витягнув лапу, показуючи на стіну.

Снігошубка поширила очі.

— А якщо прийдуть кицюні?

— Відженіть їх! — Перовус заскочив нагору. — Це має бути неважко, — гукнув він зверху. — Вони думають, що коти Кланів їдять кістки, а коли зляться, то стають великі, як борсуки.

Новак доліз до верхівки та зник з іншого боку.

— Швидше! — Снігошубка заскочила за ним.

Поки Синьошубка видерлася нагору, Перовус уже біг іншим краєм закритої галявини.

— Станьмо на чатах тут, — запропонувала Синьошубка.

Снігошубка кивнула.

— Я стану в тому кутку, — вона вказала носом на місце за кілька хвостів, де стіна повертала. — А ти стережи звідси. Так ми контролюватимемо всі кути.

Снігошубка подалася на той бік через покришене каміння, а Синьошубка сіла у своєму кутку. Серце у грудях тріпотіло. Це було її перше вояцьке завдання! Вона мала безпечно доправити додому Перовуса із запасом котячої м’яти, який одного дня зможе врятувати Громовий Клан. На них будь-якої миті могли напасти кицюні. Або нізвідки міг з’явитися Двоніг. Воячка стурбовано глянула вниз. Перовус копався у густих заростях на краю трав’янистої галявини.

— Котяча м’ята жива? — гукнула вона, але новак-медикіт надто глибоко забурився мордою в траву, щоб її почути.

Снігошубка вдивлялася в ліс, нагостривши вуха. Синьошубка оглядала свій бік. Крізь листя, що тріпотіло на нижчих гілках, вона помітила Смерекозора. Він досі стояв на паркані. А біля нього вона впізнала кота з рудим хутром.

Джейк?

Смерекозір збирався на нього напасти? Синьошубка напружилася, чекаючи першого крику. Але нічого не відбувалося. Двоє котів просто тихо розмовляли.

— Забирайся! — раптом зашипіла Снігошубка, і Синьошубка аж підскочила.

— Що таке?

Вона побігла вздовж стіни, наїживши хутро.

Снігошубка вирячилася на плямисту кицюню, яка дивилася вгору своїми величезними золотавими очима.

Синьошубка вигнула спину.

— Ми стаємо великі, як борсуки, коли злі! — попередила вона.

— І ми їмо кістки, — гаркнула Снігошубка.

Перелякано скрикнувши, кицюня розвернулася й дала драла у чагарі.

Синьошубка замуркотіла:

— Це було легко.

Вона зіскочила на трав’янисту галявину й побігла розповісти все Перовусові.

— Не хвилюйся! — оголосила воячка. — Ми відлякали кицюню.

Перовус витягнув голову з куща.

— Яку кицюню?

— Ту, яка грозилася залізти на стіну.

— Аж грозилася? — очі Перовуса заблистіли.

Синьошубка зніяковіла.

— Ну, вона могла вистрибнути!

Перовус замуркотів.

— Дякую, — нявкнув він. — Можеш гукнути Снігошубку? Мені потрібна ваша допомога, щоб віднести цю м’яту.

Синьошубка побігла назад до стіни.

— Перовусові потрібна допомога.

Вона повела Снігошубку до того місця, де Перовус наскладав оберемки котячої м’яти, і прилаштувала один жмуток під підборіддям, як її вчив Каменесмух. Від легкого аромату в Синьошубки пробіг дрож. Пахнуло солодко.

— Я можу взяти ще, — сказала вона. Перовус витягнув ще один пагін, і Синьошубка вхопила його зубами.

— Я теж хочу так спробувати! — вражено нявкнула Снігошубка. Їй ледве вдалося зафіксувати обидва жмутки так, як у Синьошубки, і нарешті вони утрьох вирушили додому зі своїми дорогоцінними травами.

* * *

— Ви принесли так багато! — задоволено вигукнув Гускопух, коли вони занесли котячу м’яту на медичну галявину.

Синьошубка аж запишалася. Її рот досі наповнювався слиною від спокусливого присмаку. Важко було не зжувати пару листочків дорогою, але вона знала, що вони були занадто цінні.

— Ви, мабуть, голодні, — мовив Гускопух. — Ідіть щось поїжте. — Він глянув на Перовуса. — Ти теж можеш іти, і, якщо вже будеш біля кагату, принеси мені щось перекусити. Я зранку запрацювався.

Синьошубка роззирнулася галявиною. Поміж опалого листя лежали розсипані трави, а в одному місці, де було найбільш сонячно, виднів прим’ятий клаптик трави. Формою він дуже нагадував одного товстенького медикота.

Запрацювався? Он як.

Коли вони підійшли до кагату свіжини, його якраз обнюхував Сонцеспад. Він підвів погляд.

— Смерекозір щойно прийшов. Голодний, як шпаченя, — нявкнув воєвода.

Синьошубка глянула на Громового провідника, який умивався біля куща кропиви. Він прийшов у табір раніше за них, але, зрештою, йому не треба було нести два жмутки котячої м’яти.

— Як ви впоралися зі своїм першим завданням? — запитав Сонцеспад.

— Добре, — нявкнула Синьошубка, сподіваючись, що Перовус підтвердить.

Новак замуркотів.

— Вони виграли мені достатньо часу, щоб я назбирав багато.

Смерекозір підвів погляд.

— Ви збирали котячу м’яту?

— Так. Достатньо, щоб забезпечити Клан до падолисту, — відповів Перовус.

Це що, в очах Громового провідника промайнула тривога? Він переживав, чи вони не побачили його за розмовою з Джейком?

Сонцеспад витягнув з кагату дрозда.

— Я радий, що вони стали в пригоді.

— Вони відлякали кицюню, — сказав йому Перовус.

Сонцеспад закивав.

— Молодчинки.

Він здавався справді вдоволеним. Синьошубка випнула груди. Сонцеспад тим часом поніс дрозда Смерекозорові.

Громовий провідник перевернув птаха лапою й обнюхав так, ніби вже не був певен, чи голодний. Але ж він точно мав би нагуляти апетит, пробігшись до угіддя Двоногів і назад? У Синьошубки в животі бурчало так, ніби там сидів Тіньовий вояк.

Вона витягла з кагату мишу й сіла біля пенька. Відкусивши шматок, воячка знову підвела погляд на Смерекозора. Він акуратно обгризав крило, а Сонцеспад біля нього дрімав.

Що ж Громовий провідник робив на тому паркані?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

Повний місяць осявав галявину, відкидаючи рябі тіні на котів. Уперше за довгі повні величні дуби Чотиридерева вкрилися молодим листям. Синьошубка здригнулася, коли свіжий нічний легіт скуйовдив її хутро. Це було її перше Зборище в ролі воячки — і перше, коли всі суперечки та образи Кланів начебто залишилися позаду, принаймні на час перемир’я. Коти Вітряного Клану були охайними та вгодованими; Річковий Клан тхнув свіжозловленою рибою; очі Тіньових котів яскраво блискали з-під тіней дерев.

Шамконіг ділився язиками з Воронцем — Вітряним старійшиною, а медикоти зібралися докупи й тихо про щось перемовлялися. Гадюкозуб та Бурехвіст були біля Видроплесої та Щербошуба, а Макосвіта, схвально муркочучи, сиділа в оточенні новаків, які вихвалялися перед нею.

— Я вчора перший раз заліз на дерево! — нявкнув муругий Річковий новак, висунувши кігті.

Макосвіта закліпала.

— Річкові коти лазять по деревах?

— Я думала, ви тільки плаваєте! — нявкнула Солодколапка.

Річковий смугань напнув груди.

— Я вмію і те, і те.

— Закладаюся, що ти не вмієш ловити білок, — підструнчив Будяколап.

— Фе, — наморщився Річковий новак. — А хто б їх хотів ловити?

Річковий Клан поводився так, ніби жодного нападу на Сонцескелі не було, а Громові коти не поспішали кричати про свою перемогу. І все ж, коли до Синьошубки підійшов Криволап, вона зніяковіла.

— Ти добре билася, — нявкнув він.

Синьошубка прищулила вуха.

— Тепер я б’юся ще краще, бо я вже воячка, — попередила вона.

Його очі спалахнули від захвату.

— Я вже теж отримав своє вояцьке ім’я!

— Кривохап?

— Як ти вгадала? — замуркотів він.

— Ну, бо хвіст у тебе все ще прямий.

З Великого Каменя почувся клич:

— Почнімо Зборище.

На краю каменя стояв Смерекозір. Його шубка вигравала в місячному сяйві. Позаду нього видніли постаті Славозора, Вересозірки та Кедрозора. Смерекозір відступив на крок, коли під скелею почали збиратися коти, і на його місце став Кедрозір.

— Новолист приніс тепло і здобич, але також і більше кицюнь, — оголосив Тіньовий провідник. — Лише сьогодні мисливський патруль відігнав від наших кордонів рудого кота.

Джейка? Синьошубка глянула на Смерекозора, стежачи за його реакцією.

Видроплеса вигукнула зі свого місця:

— Вони весь гололист ховаються у своїх теплих гніздах і забувають, що ліс належить нам!

Гадюкозуб задер губу.

— Добре, що їх не доводиться довго просити повертатися до свого ледачого зручного життя.

Клани згідливо замурмотіли.

Наперед вийшов Славозір.

— Вітряний Клан мусив збільшити патрулі, щоб нагадати котам з повітки триматися подалі від наших земель.

Він очікувально глянув на Смерекозора.

Синьошубка примружила очі. Чи розповість Смерекозір Кланам про кицюнь, які заходять на Громову територію?

Її провідник підніс підборіддя.

— Ми плануємо збільшити патрулі, — він зробив паузу, раптом глянувши на Славозора, — щоб відігнати будь-яких непроханих гостей.

Синьошубка почала переминатися на лапах. Навіщо зараз піднімати ворожнечу між Кланами? Усі начебто погоджувалися, що проблеми були від кицюнь. Вона помітила, що не її єдину зачепило зауваження Смерекозора. З боку Річкового Клану почулося гарчання.

— Ваші кордони вже багато повень не переходив жоден Тіньовий кіт, — просичав воєвода Щербошуб.

Яструбосерд вигукнув з гурту медикотів:

— Вітряний Клан залишається на своєму боці від Чотиридерева!

Славозір здибив хутро на загривку.

— Ви звинувачуєте Річковий Клан у перетині ваших поміток?

Смерекозір знизав плечима.

— Я нікого ні в чому не звинувачую. Але віднині Громовий Клан буде збільшувати кількість патрулів. — Він глянув на Кедрозора. — Береженого Зореклан береже.

У Синьошубки всередині все напружилося. У повітрі запанувала злість.

Кривохап підвівся.

— Навіщо звинувачувати Клани? Ми говоримо про кицюнь!

Дубосерд біля брили прогарчав:

— Громові коти завжди були великими приятелями кицюнь!

— Кого це ти називаєш приятелями кицюнь? — крутнув головою Гадюкозуб. Його очі спалахнули.

Дубосерд спокійно зустрівся з ним поглядом. Очі Річкового вояка блистіли.

— Ви живете біля угіддя Двоногів! — гаркнув він. — Ви практично сусіди.

Макосвіта наїжилася.

— Як ти смієш, рибоїд смердючий?

З Великого Каменя озвалася Вересозірка:

— Заради Зореклану, припиніть!

Вона підвела очі на Срібносмугу, що сяяла над листям. Частину зір застилали хмари.

Клани забурмотіли й замовкли.

Вітряна провідниця піднесла морду.

— До наших кордонів кицюні рідко доходять.

Високохвіст вигукнув знизу:

— Вони все одно надто повільні, щоб ганятися за кролями.

— І білками, — додав Дрібновух.

Над Кланами пролунало згідливе мурмотіння, але хутро все ще було наїжене. У Синьошубки від роздратування засвербіли лапи. Навіщо Смерекозір здійняв цю проблему?

На Великому Камені знову виступив наперед Славозір.

— Досить уже про кицюнь, — сказав він. — У Річковому Клані новий вояк, — провідник кивнув на свій Клан. — Кривохап!

Клани пробурмотіли вітання новому воякові. Синьошубка напружилася. Невже вона отримає таке саме привітання, як Леопардонога та Плямошуб? Смерекозір оголосив їхні зі Снігошубкою імена, і вона заплющила очі, з полегшенням почувши схвальний нявкіт Кланів, хоч і не такий привітний, як для Кривохапа.

Зборище завершилося морозною тишею. Снігошубка підійшла і притулилася до неї.

— Навіщо Смерекозір намагався роз’ятрити інші Клани? — прошепотіла Синьошубка.

— Він просто попередив.

— Але навіщо було звинувачувати їх замість кицюнь?

Снігошубка знизала плечима.

— Кицюнь же тут нема.

Та цього було недосить. Вони не мали жодних доказів, що інші Клани порушували кордони. А от кицюні приходили і йшли, ніби всі ці землі належали їм. Чому Смерекозір не хотів визнавати, що кицюні засмерджували їхні кордони своїми помітками і відлякували здобич, яка мала нагодувати Клан після довгого гололисту?

* * *

Ранок приніс у табір тепло. Синьошубка позіхнула. Вона була втомлена після минулої ночі. Снігошубка вже пішла в досвітній патруль з Гадюкозубом та Будяколапом. Новолистове сонечко осявало галявину. Синьошубка підійшла під Високий Камінь, де Сонцеспад оголошував патрулі. Вона щасливо махнула хвостом, почувши своє ім’я в мисливському патрулі з Дроздошубом, Вохроляпом та Ружолапкою.

— Синьошубко? — із кубла провідника вийшла Леопардонога. Позаду неї затремтіла лишайникова завіса. — Смерекозір хоче з тобою поговорити.

— Про що?

Вона зробила щось не так? Може, він знає, що вона бачила його з Джейком. А може, хтось підслухав, як вона питала Снігошубку, навіщо Смерекозір говорив про Клани, а не про кицюнь.

Леопардонога знизала плечима й рушила до ясел. Було видно, що від ваги живота їй вже складно ходити. Синьошубка неохоче подалася до кубла Смерекозора.

Коли вона увійшла, провідник закліпав у мороці.

— Синьошубко, — серйозно привітався він.

Воячка схвильовано глянула на нього, переминаючись на лапах.

— Я недогледів одну частину твоїх тренувань, — нявкнув він.

— Що?

— Ти ще не бачила Місяцескелі.

Місяцескелі! Священного місця, де провідники отримували дев’ять життів, а медикоти ділилися язиками із Зорекланом! Від захвату Синьошубка забула про всі свої гризоти.

— Усі юні коти та кішки повинні піти туди, щоб отримати благословення Зореклану, — повів далі Смерекозір. — Я би взяв тебе раніше, але через битву з Вітряним Кланом і високі сніги подорож була б надто складна. Тепер я хочу поділитися снами із Зорекланом, і ти можеш піти зі мною.

— А Снігошубка теж піде?

— Вітряний Клан може не пропустити трьох вояків через свої землі, — нявкнув Смерекозір. — Я поведу її іншим разом.

Синьошубка знала, що дорога до Устя Матері — печери, в якій була Місяцескеля — пролягала через вересовище. Невже Вітряний Клан не повірив би, що вони просто переходять через їхню територію? Вона зітхнула. Мабуть, спогади про напад Громових вояків на Вітряний табір були ще надто свіжі.

Провідник заплющив очі.

— Піди до Гускопуха по дорожні трави, — промурмотів він.

Дорожні трави? Синьошубка задумалась, чи вони будуть на смак такі ж гидкі, як ті, що він їм давав перед нападом на Вітряний Клан.

— Тобі теж принести?

Смерекозір похитав головою.

— Мені не можна їсти перед зустріччю із Зорекланом.

Пощастило тобі! Вона розвернулася й вийшла за лишайник.

Гускопух уже чекав біля тунелю. Синьошубка напружилася. Він нічого не казав про своє пророцтво від того дня, коли приходив лис, — дві повні тому. Чи згадає медикіт про нього зараз?

Але він лише моргнув і передав їй трави.

— Смерекозір сказав, що поведе тебе до Місяцескелі?

Синьошубка кивнула. В його очах зблиснула цікавість? Чи їй здалося?

— З’їж їх.

Гускопух розвернувся й пішов геть. Чи говорив він Смерекозорові що-небудь про пророцтво? Це тому Громовий провідник вирішив узяти її, а не Снігошубку? Він знав, що вона особлива?

— Швиденько! — гукнув Смерекозір з іншого боку галявини. — Я хочу, щоб ми були там ще до місяцепіку.

Синьошубка швидко злизала купку зеленого листя, мало не вдавившись від гіркоти, і побігла за провідником.

Вони подалися до Чотиридерева, йдучи тою ж дорогою, що й учора на Зборище. Коли проходили повз Великий Камінь, Синьошубка відчула запахи Кланів, що досі там витали. У денному світлі галявина мала дивний вигляд — така тьмяна й нежива без місячного сяйва.

Коли вони перейшли на територію Вітряного Клану, трава під лапами стала жорсткіша.

— Пам’ятай, — застеріг Смерекозір, коли вітер почав куйовдити їхнє хутро, а дерева поступилися місцем покорченим кущам, — жодних ловів.

Звісно! Та й до того ж Синьошубка не була голодна. Гускопухові трави притлумили її апетит і підживлювали енергією, так що лапи аж свербіли побігти вперед, але вона мусила триматися неспішного темпу Смерекозора, який вів її через вересовище. Ландшафт нарешті виположився у рівнину. Синьошубка оглянула небокрай, шукаючи Вітряний табір та камінь, під яким вона ховалася під час битви. Проте знайомим тут був лише звук вітру, що шелестів у траві.

Раптом стежка різко опустилася, і вони опинилися з обох боків оточені територією Вітряного Клану. Смерекозір зупинився. Перед ними простягнувся цілий світ. Вересовище скочувалося вниз у широку й глибоку долину, де скупчилися гнізда Двоногів, дрібні, мов насіння трави, а вдалині здіймався високий щербатий хребет.

— Це Високі Скелі? — видихнула Синьошубка.

Смерекозір кивнув.

З долини вітер приносив кислий запах Громошляху. Синьошубка бачила внизу сіру смугу, що зміїлася, мов річка. Вона раніше бачила Громошлях, який відділяв ліс Громового Клану від Тіньової території, але ніколи його не переходила. Цей Громошлях був жвавішим. Звідти, де вони стояли, потвори здавалися малими, мов комахи, але Синьошубка знала, що вони насправді величезні та легко вбивають котів, несучись на такій швидкості, що навіть найпрудкіший вояк би не втік.

— Ходімо.

Смерекозір почав спускатися зі схилу.

Синьошубка чула помітки, що позначали кордон Вітряного Клану, і бачила соковиту траву, яка вкривала схили. У неї аж у лапах замлоїло від її м’якості.

— Стійте!

Від раптового вигуку Вітряного вояка вони застигли. Синьошубка напружилася, а Смерекозір розвернувся, щоби привітатися з Вітряним патрулем. Вона ледве змусила себе обернутися й побачила Високохвоста з Вітряним воєводою Рогозоперим — вони бігли через верес, наїживши хутро на карку та оголивши зуби. За ними мчали ще троє вояків.

— Можете опустити хутро, — прошипів Смерекозір.

Синьошубка намагалася заспокоїтися, глибоко дихаючи. «Нам можна переходити до Високих Скель», — повторювала вона собі. Вітряні коти зупинилися за хвіст від них.

Рогозоперий примружив очі.

— Ви йдете до Високих Скель? — запитав він виклично.

Смерекозір кивнув.

Вітряний воєвода обійшов їх, розтуливши рота і вдихаючи запах.

— Ми не полювали, — спокійно нявкнув Смерекозір.

Рогозоперий форкнув.

— Із Громовим Кланом завжди краще перевірити.

Смерекозір випустив кігті у торф’яний ґрунт, але нічого не сказав.

— То йдіть! — гаркнув Рогозоперий. — І швидше. Нам не треба, щоб ви тут смерділи на нашій території і відлякували здобич.

Смерекозір розвернувся. Він нічого їм не відповість? Синьошубка ледве стримувалася, щоб не здибити хутро від злості, але Смерекозір просто почав спускатися далі, опустивши голову і хвіст. Від нього не було чути страху. Проте втома у його кроках змусила Синьошубку замислитися, що ж спонукало його поділитися снами із Зорекланом. Може, він усе-таки більше переймався через кицюнь, ніж хотів визнавати.

Йдучи схилом, Синьошубка відчувала злі погляди Вітряних вояків, які досі пропалювали їй шкіру. Вона розслабилася тільки тоді, коли вони перейшли кордон. Лапи занурилися у м’яку траву. Звідти Смерекозір тримався тихих стежок, подалі від гнізд Двоногів. Доки вони дійшли до Громошляху, у Синьошубки вже все боліло, і вона раділа тільки, що подорожні трави притлумлювали її голод. Сонце сідало за Високими Скелями, відкидаючи долиною довгі тіні. Місяць зійшов у блідому небі, й одна за одною засвічувалися зорі.

Від гуркоту Громошляху в Синьошубки всередині все стискалося. Підійшовши ближче, вона побачила нескінченний потік потвор, які несамовито мчали, блискаючи очима. Синьошубка спантеличено моргала щоразу, коли якась потвора проносилася повз неї, і морщила носа від жахливого смороду. Смерекозір присів на узбіччі й зупинив її доторком хвоста. Синьошубка тремтіла. Потвори гуркотіли в обох напрямках, гарячий вітер, який вони здіймали, лоскотав їй вуса і куйовдив хутро. Як же їм перейти?

— Тримайся за мною, — наказав Смерекозір.

Він повів воячку вперед, поки врешті її кігті не торкнулися смердючої чорної поверхні, і навіть не здригнувся, коли менш ніж за хвіст від нього промчала потвора.

Синьошубка нажахано відскочила назад.

— Повернися сюди, — прогарчав Смерекозір.

Важко дихаючи, Синьошубка прокралася назад до нього і ледве змусила себе втриматися на місці, коли попри них шугнула ще одна потвора.

— Вперед! — крикнув Смерекозір і кинувся бігти.

Серце Синьошубки закалатало, і вона ринула за ним, послизаючись на гладкій поверхні Громошляху. Перелякана кішка побачила світло, що наближалося, і почула крик потвори, яка летіла на них. Засліплена панікою, воячка побігла за Смерекозором, тулячись до його хутра, аж доки камінь під їхніми лапами не поступився траві.

— Тепер ми в безпеці, — засапано сказав Смерекозір.

Синьошубка розплющила очі та з полегшенням побачила, що опинилася на іншому боці Громошляху. Не в змозі припинити тремтіння, вона подалася за Громовим провідником до Високих Скель. Прохолодний нічний вітер грався її хутром. Синьошубка здригнулася і підвела погляд. Від сонця залишилося тільки легеньке сяйво за щербатими вершинами, а небо стало чорне. Вона схвильовано знайшла найяскравішу зірку. Може, це Місяцеквітка споглядає її першу подорож до Місяцескелі?

Стежка почала круто підійматися, а замість трави з’явилося каміння. Смерекозір важко дихав, а в Синьошубки в животі забурчало. На цьому голому кам’янистому ґрунті, вкритому тільки де-не-де миршавим вересом, на здобич було годі сподіватися.

Раптом Смерекозір зупинився, і її наповнило полегшення. Він підвів свою руду морду і глянув на схил.

— Устя Матері.

Затамувавши подих, Синьошубка простежила за його поглядом. Схил над ними був ще крутіший та більш кам’янистий, а посередині зяяла діра. Вона була квадратна й чорна, а над нею аркою вигнулася скеля.

Смерекозір подивився на місяць, що сяяв угорі.

— Пора.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

— Вітаю в Усті Матері.

Смерекозір лагідно погладив хвостом плече Синьошубки, а тоді зайшов до тунелю. Його руде хутро майже миттєво зникло в тінях.

Синьошубка востаннє глянула на зоряне небо і пішла за провідником. Її поглинула темрява, така густа, що воячка затамувала подих і чекала, доки пітьма рине на неї, як вода. Вона чула попереду кроки Смерекозора. Долівка почала знижуватися, і Синьошубка відчула, як у вухах зашуміла кров.

— Смерекозоре? — зойкнула вона. Її легені наповнило морозне повітря. Присмак води, каменю та землі огорнув її язик. Де вона? Його запах загубився у плетиві незнайомих ароматів. Синьошубку з усіх боків стискала темрява, і вона запанікувала. Воячка кинулася вперед і, скрикнувши, налетіла на провідника та збила його з ніг.

— Що, заради Зореклану, ти робиш?

Смерекозір зіп’явся на лапи.

Спалахнувши від сорому, Синьошубка підскочила. Вона так хотіла бачити… хоч щось.

— Я налякалася.

Воячка відчула, як він притулився до неї.

— Ми вже майже прийшли, — пообіцяв Смерекозір. — Я буду йти біля тебе, доки не стане світліше.

— Світліше?

Синьошубка непевно глянула вперед. Як тут могло стати світліше? І все ж за кілька кроків її очі помітили попереду в тунелі сяйво.

Смерекозір віддалився від неї, коли Синьошубка вже почала розрізняти високі гладенькі стіни, що мерехтіли від вологи. А тоді тунель розширився у печеру, що здійнялася над Смерекозором, і Громовий провідник здавався зовсім крихітним. Широкі вигнуті стіни переходили у високе склепіння, а на самому вершечку в небо відкривалася діра. З неї долинали запахи вересу. Місячне сяйво омивало великий камінь, що стояв посеред печери. Той камінь сягав кількох хвостів заввишки й мерехтів незліченними краплинами роси, осяваючи печеру, ніби зоря, що впала з неба.

Синьошубка не могла поворухнутися. Вона стояла й дивилася, із жахом усвідомлюючи, що між нею та свободою пролягала задушлива темрява. Їй так кортіло відчути вітер у хутрі, але лякала сама думка про те, що Зореклан у цьому місці ділився з котами сновидіннями. Чи її предки були зараз тут, невидимо присутні навколо неї? Воячка наштовхнулася на стіну, інстинктивно позадкувавши від Місяцескелі.

— Влаштовуйся, де тобі зручно, — сказав їй Смерекозір. — Я зараз мушу поділитися снами із Зорекланом.

Синьошубка сіла, розпушивши хутро, щоб у живіт не було холодно від кам’яної долівки. Вона замислилася, чи потрапляло в цю печеру сонячне проміння так само, як зараз місячне, і мріяла про тепло і світло, яке б відігнало це холодне неземне світіння.

Смерекозір підійшов до Місяцескелі, сів біля неї та доторкнувся носом до яскравого каменя. Синьошубка напружилася, чекаючи, що зараз полетять якісь іскри. Проте нічого не змінилося: у печері було так само тихо, лише вітер зітхав навколо Місяцескелі. Подорож була довга, тож воячка відчула, як у тіло закралася втома. Повіки стали важкі, і вона заплющила очі, віддавшись темряві.

Уві сні Синьошубка спробувала вдихнути і зрозуміла, що навколо вода. Усе тіло охопила паніка, нестримна течія збила її з лап і занурила в безкінечну пітьму. Вода торсала її хутро, заливала ніс, очі та вуха, так що вона нічого не бачила й не чула, тільки відчувала жах, що верещав у її голові. Синьошубка борсалася й кашляла, борючись із течією. Легені боліли від браку повітря. Вона шукала світла, до якого могла б попливти, якоїсь ознаки того світу, де можна було б знову дихати, але не бачила нічого, навколо була тільки безкінечна чорна вода.

Синьошубка стрепенулася зі сну. Її хутро наїжилося від страху.

Смерекозір стояв перед миготливим каменем. Провідник примружено глянув на неї.

— Наснився кошмар?

Синьошубка кивнула, засапано дихаючи, і незграбно підвелася. Її рухи досі були сковані від сну та страху.

— Свіже повітря прочистить тобі голову.

Смерекозір повів її геть із печери.

Синьошубка пішла назирці, надто шокована своїм сном, аби щось говорити. Спогади про утоплення заполонили її думки. Торкаючись вусами до Смерекозорового хвоста, воячка йшла за ним крізь чорний тунель, аж доки місячне сяйво омило її лапи і вона відчула вітер у хутрі.

— Відпочинемо тут до світанку.

Смерекозір згорнувся у затишному місці під кругляком прямо біля входу до тунелю. Долівка була прохолодна, але Синьошубка раділа, що вони повернулися надвір. Угорі мерехтіла Срібносмуга. Місяцеквітка. Молочний запах мами огорнув її й заспокоїв. Синьошубка припинила тремтіти, але думки все ще роїлися в голові. Це вона щойно скуштувала правду пророцтва? Вона справді мала втонути, мала загинути у воді, як і сказав Гускопух?

Її розбудили досвітні промені. Синьошубка почувалася так, ніби взагалі не спала, але сновидіння уже зблякло в пам’яті, і в роті більше не було присмаку води. Вона розплющила очі й глянула на молочний небосхил — рожеве сонячне проміння прокрадалося на далекий вересовий степ.

Воячка підвелася й потягнулася. Біля неї прокинувся Смерекозір і, позіхаючи, втомлено глянув на долину.

— Мабуть, пора повертатися.

Синьошубка вже не могла дочекатися, коли опиниться знову вдома, у лощовині біля свого Клану. Вона пройшлася стежкою, з надією винюхуючи здобич, а Смерекозір тим часом потягнувся, умився і зрештою почав спускатися.

Громові коти оминули гнізда Двоногів, а коли дісталися до Вітряної території, то обійшли по краю і її. Прокрадаючись у тінях за межами поміток, Синьошубка почувалася так, немов вони зі Смерекозором були злодіями. Провідник не озивався ні словом. Синьошубка вирішила, що як вона стане провідницею, то не дасть себе ображати Вітряним патрулям. Вояцький правильник дозволяв їм переходити через вересовище. Жоден кіт не мав права завадити провіднику зустрітися із Зорекланом.

Та тоді Синьошубка згадала ворожість в очах Рогозоперого. Чи справді вона хотіла знову її побачити після такої довгої подорожі? Її лапи були надто важкі для битви, а голова — надто сонна для суперечок.

— Вони будуть вічно нас ненавидіти? — міркувала вона вголос.

Смерекозір глянув на неї.

— Вітряний Клан? — він зітхнув, а його подих підхопив легіт. — Вони пробачать нам напад, але ненавидітимуть через щось інше. Так само, як інші Клани. Чотири Клани будуть ворогами до скону. — Провідник крокував далі, опустивши хвоста. Він говорив, але ніби не до Синьошубки. — Насправді ми всі хочемо одного: здобичі, щоб полювати, безпечної території, щоб виховувати кошенят, і місця, де ми можемо ділитися снами з нашими предками. Чому ми повинні ненавидіти одні одних за такі прості бажання?

Синьошубка подивилася на руді лапи провідника. Невже він ось так бачив життя Клану? Але ж було щось більше за ненависть і ворожнечу! Вояцький правильник казав їм захищати товаришів і битися за свою власність. Невже це не означало нічого, крім ненависті до кожного кота за межами їхніх земель? Вона глянула на скуйовджене від вітру поле, шукаючи заглибини, де ховався Вітряний табір і де загинула її мама. Може, все дійсно було так. Вона ненавидітиме Вітряний Клан до кінця свого життя. Ненавидітиме будь-який Клан, який посміє скривдити тих, кого вона любить, а з того, що Синьошубка бачила, інші Клани не несли нічого, крім кривди.

Урешті-решт вони дійшли до звору та почали спускатися. Лапи нили від утоми. Пообіднє сонце заливало табір, освітлюючи галявину, так що Синьошубка вже бачила її крізь верхівки дерев. Від знайомого запаху дому її тілом розлилося тепло.

— Піди відпочинь у своєму кублі, — наказав Смерекозір, коли вони увійшли крізь ялівцевий тунель. Його голос був різкий, як у провідника Громового Клану, а втома, яку вона чула на вересовищі, ніби вивітрилася.

Синьошубка була рада повернутися туди, де все було знайоме і рідне. У її животі забурчало. Вони не зупинялися, щоб пополювати, тож вона знемагала від голоду. Проте втома була сильніша за голод. Спочатку сон, а потім — їжа. Виснажена Синьошубка подалася до вояцького кубла. Хтось додав до її гнізда орляка і вистелив свіжим мохом. Вона вдячно опустилася на підстилку й заплющила очі.

— Ти повернулася!

Перед її носом упала миша. Снігошубка закружляла навколо гнізда.

— Яка вона? Вона велика? Смерекозір щось снив? А ти щось снила? Що там було?

Синьошубка підвела голову і закліпала, дивлячись на сестру.

— Вона велика і світла, і Смерекозір щось снив.

— А що?

— Він не сказав.

— А вона дуже далеко? Ви бачили Двоногів? А Високі Скелі дуже високі? Горобцепух каже, що вони найбільші на світі.

— Вони вищі за вересовище. І ми уникали Двоногів. І ми цілий день ішли. — Синьошубка обнюхала мишу. Її рот наповнився слиною від запаху, але вона була надто втомлена, щоб жувати. — Дякую, що перестелила мені гніздо, — промурмотіла вона, приплющивши очі.

— То не я, — голос Снігошубки був здивований. — То Дроздошуб. Він сказав, що ти будеш втомлена, коли вернешся.

Синьошубка заплющила очі, надто виснажена, щоб говорити, і відчула, як до її голови притулилася тепла мордочка Снігошубки.

— Солодких снів, сестричко.

Синьошубка почула тріск орляка — Снігошубка залишила її спати. Вона полинула у вир зірок і голосів, що шепотіли нерозбірливі слова. На неї накотила чорна вода, торсаючи за хутро і пронизуючи до кісток.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 19

Синьошубка йшла за Гадюкозубом, Будяколапом та Дроздошубом через ліс. Вони поверталися до табору з ранкового патруля. М’які зеленлистові промені мигтіли на її хутрі, а біля вуха продзижчала бджола і майнула у зарості орляка.

— Сьогодні ідеальний день, щоб погрітися на Сонцескелях, — замріяно нявкнув Будяколап.

Гадюкозуб форкнув.

— Не можу повірити, що Смерекозір не зробив нічого, аби відібрати їх у тих Річкових смердюків.

— Він мав би напасти тієї ж миті, як вони пересунули помітки, — Будяколап витягнув передню лапу, ніби збирався вдарити уявного супротивника. — А так ми маємо дивитися, як ці шпротороті валандаються по нашій території.

— Нам не потрібна здобич зі Сонцескель, — зауважив Дроздошуб. — У лісі її достатньо.

— Справа не в цьому! — гаркнув Гадюкозуб. — Він змусив нас показати слабкість. Що далі, Тіньовий Клан захоче відкусити в нас Зміїні Скелі?

Синьошубка смикнула хвостом.

— Тіньовий Клан хай забирає Зміїні Скелі. Там більше гадюк і лисиць, ніж здобичі.

Гадюкозуб стишено загарчав.

— Немає сенсу проливати кров через Сонцескелі, — мовив Дроздошуб. — Судячи з розповідей старійшин, це траплялося вже надто багато разів в історії Клану. Легше просто їх віддати. У нас вдосталь здобичі.

— Зараз зеленлист! — крикнув Будяколап. — А що ти скажеш під час гололисту, коли нам буде потрібен кожен вус нашої території?

Ти просто повторюєш те, що тобі сказав Гадюкозуб. Синьошубка примружила очі. Цей мишомізкий новак ніколи сам не думав наперед.

— Якщо нам доведеться за них битися, то тоді, я певен, Смерекозір буде битися.

Будяколап задер губу.

— Наш провідник раптом став звірятися тобі? — вищирився він.

— Та йому й не треба, — прогарчала Синьошубка. Вони якраз дійшли до верхівки звору. — Це просто логічно.

Вона проштовхнулася повз Будяколапа і побігла вниз.

Біля ясел грілася на сонечку Леопардонога. Її живіт вже так розбух від кошенят, що вона була кругла, мов борсучиха.

— Тепло? — запитала Синьошубка, минаючи посестру.

Леопардонога підвела голову.

— Для мене надто тепло не буває, — муркнула вона.

Синьошубка рушила до кагату свіжини.

— Вибір здобичі величезний! — то Леволап лежав біля пенька разом зі Злотолапкою. — Я сам зловив дрозда і мишу.

Злотолапка поплескала його хвостом по вухах.

— Припини вихвалятися!

Леволап прилизав густе хутро навколо шиї.

— Я просто сказав правду.

Вуса Синьошубки смикнулися.

— Згідно з вояцьким правильником, не менше, — підструнчила вона.

Раптом до новацького кубла прибіг Сонцеспад.

— Гей, Леволапе! Ти не бачив Смерекозора?

Леволап підвів погляд.

— Я думав, що він пішов у мисливський патруль.

Сонцеспад примружив очі.

— Я теж так думав, але патруль щойно вернувся, а Смерекозора з ними нема.

Синьошубка нахилила голову набік. Чи помітила решта прикордонного патруля, що вона винюхувала запах Смерекозора, коли вони минали угіддя Двоногів? Воячка не могла забути той випадок, коли бачила його із Джейком, а після їхньої подорожі до Місяцескелі повню тому її не полишало відчуття, що з Громовим провідником щось не так. Невже він був зараз в угідді Двоногів, розмовляв із Джейком, проводив час із кицюнями, щоб утекти від своїх турбот у Клані?

Леволап облишив своє пухнасте хутро і підійшов до рудого вояка.

— Хочеш, щоб я пішов його пошукав? — запропонував він.

Сонцеспад похитав головою.

— Я хочу, щоб ти пішов зі мною в патруль перевірити кордон біля річки, — сказав він. — Може, Річковий Клан і забрав у нас Сонцескелі, але хай тільки спробують хоч одною лапою ступити по цей бік від них. Досвітній патруль помітив їхній запах аж біля дерев, тож я думаю, що нам треба частіше перевіряти той край на випадок, якщо Річкові смердюки вирішать захопити ще більше. Синьошубко, ти теж можеш піти.

Синьошубка глянула на високий кагат свіжини.

— У мене є час на мишку?

— Так, але швидко. — Сонцеспад розвернувся. — Я покличу Горобцепуха та Білооку.

Синьошубка натужно проковтнула мишу, а Леволап уже скочив на ноги.

— Ти йдеш? — запитав він Злотолапку.

Новачка похитала головою.

— Рябохвоста має навчити мене кількох бойових прийомів для мого наступного впоряду.

Леволап глянув на Синьошубку.

— Доведеться нам відганяти тих зажерливих Річкових котів. — Він наїжив хутро на спині. — Чому вони не можуть триматися своєї території? Вони ж навіть не люблять білок.

Синьошубка прищулила вуха. Вона не очікувала такої агресії. Востаннє, коли вони билися з Річковим Кланом, Леволап був ще малим кошеням, а зараз він уже готовий повидирати їм вуха. Синьошубка навіть підозрювала, що новак таємно сподівався на те, що Річкові коти таки переходили кордон, адже це дало б Громовому Клану привід до нападу. Будяколап був не єдиним котом у Громовому Клані, якому не дуже подобалося віддавати Сонцескелі без бою. Проте Синьошубка вважала, що правда таки на боці Смерекозора.

— Битва — це не розвага, — застерегла вона Леволапа.

— У тебе була принаймні можливість пересвідчитися! — поскаржився він. — Я бачився з іншими Кланами тільки на Зборищах!

Невже він справді волів би радше битися, ніж спілкуватися? Синьошубка примружила очі, а тоді пригадала Кривохапа. Принаймні в битві ти знаєш, на чому стоїш і кому можеш довіряти.

Вона легенько поплескала Леволапа по вухах. Новак так наїжився і вигнув спину, ніби вже з кимось збирався битися.

— Ходімо.

Він розслабився і подався за Синьошубкою до Сонцеспада, Білоокої та Легковії, які вже чекали біля виходу.

Коли вони дійшли до Річкового кордону, Синьошубка зрозуміла, що досвітній патруль міг і помилитися. Помітки були свіжі, але слід Річкового Клану з цього боку був такий слабкий, що його могло й занести вітром. І все ж від вигляду Річкових вояків, які собі вилежувалися на теплих скелях, у Синьошубки здибилося хутро. Може, вона й захищала Смерекозорове рішення віддати їм скелі, але не могла спокійно дивитися на те, як вони користаються з частини Громових земель.

Сонцеспад біля неї загарчав, а Легковія випустила кігті в землю.

— Смерекозорові таки доведеться забрати їх назад, — просичала воячка. — Річкові коти ображають нас щоразу, як ступають на ці скелі.

— Боягузи! — закричав Леволап через кордон.

Легковія швидко заткнула його хвостом.

— Розумний вояк починає тільки ту битву, яку може виграти! — шикнула вона.

Річкові вояки повернули голови до лісу. Синьошубка впізнала Кривохапа. То він тепер друг чи ворог? Вона мала його сприймати як кота зі Зборища чи з битви?

Чиясь руда шубка зісковзнула зі скель у тінисту трав’яну смугу та почала наближатися до кордону.

Дубосерд.

Ну-ну, хай цей нахабний Кривохапів брат випробує свою долю.

Він повільно крокував поміж помітками, дивлячись крізь дерева на Громовий патруль.

Синьошубка вийшла наперед і зашипіла. Та коли Дубосерд її побачив, його очі ніби засяяли яскравіше. Він не зводив з неї погляду.

— Річковий клубок хутра! — гаркнула вона.

Це що, його вуса здригнулися? Синьошубка вигнула спину. Як він смів з неї глузувати?

— Синьошубко! — почувся позаду різкий нявкіт Сонцеспада. Проте вона не могла відвести очей.

Тоді Дубосерд розвернувся й поволі рушив на скелі. Синьошубка здригнулась.

— Не дозволяй їм себе заводити, — порадила Легковія.

Синьошубка потрусила головою, намагаючись скинути із себе погляд Дубосерда. Він був такий самий нахаба, як і Будяколап. Воячка розлючено форкнула і подалася за своїми товаришами геть.

Коли вони повернулися, Смерекозір уже був у таборі. Він сидів біля куща кропиви з Плямошубом.

— Сонцеспаде, — кивнув він воєводі, коли патруль вийшов на галявину. — На кордонах усе тихо?

— Так, — відповів Сонцеспад. — Полювання було вдалим?

Смерекозір кивнув.

— Зореклан був до мене прихильний.

Він просто зупинився пополювати дорогою додому. Синьошубка відчула хвилю полегшення, коли глянула повз Громового провідника й побачила товстенького шпака, що лежав на кагаті свіжини. Смерекозір мав гарний улов. І, що важливіше, він не був в угідді Двоногів із Джейком.

Повз них пробігла Ружолапка, наздоганяючи Солодколапку.

— Він просто сидів під сикомором, ніби чекав, щоб його спіймали, — весело нявкнула новачка. — Один стрибок — і я його зловила. Гарного соковитого шпака! Леопардоногій точно сподобається.

То провідник, зрештою, таки не зловив цього шпака. Синьошубка напружилася, та цієї ж миті затрусився кущ ожини. Звідти вислизнув Перовус. Його очі блищали від хвилювання.

— Леопардонога народжує!

— Так рано? — крутнула головою Легковія. — А мала б лише через пів повні.

Вона вочевидь переймалася за доньку.

Плямошуб підвівся й прибіг від куща кропиви.

— З нею все нормально?

Перовус не відповів. Він гукнув батька кошенят.

— Смерекозоре! Ти побудеш з нею, поки я не принесу трави?

Смерекозір збентежено позадкував.

Він що, забув, що кошенята Леопардоногої від нього?

— Я думаю, що ви з Гускопухом краще із цим дасте раду.

Громовий провідник, здавалося, зніяковів. Чи він просто не хотів нічого робити?

Легковія форкнула і зайшла до ясел.

— Я її догляну!

Від поваленого дерева підійшли Гагілка з Каменесмухом.

— Нові кошенята! — крекнула старійшина, сяючи очима.

Перовус побіг до медичного кубла і мало не налетів на Гускопуха, який саме виходив з тунелю.

— Дивись, куди йдеш! — гаркнув Перовус. Тоді застиг на місці. — Вибач!

Але Гускопух лише перевальцем пройшов повз новака і зупинився біля кагату свіжини.

— Леопардонога народжує! — гукнув йому Перовус.

— Та знаю, знаю, — відсторонено буркнув Гускопух, перебираючи кагат. Він перевертав кожну здобич лапою, а тоді нахилявся й уважно її вивчав.

Перовус смикнув хвостом і забіг у тунель.

Із вояцького кубла з’явилася Снігошубка.

— Хтось сказав, що Леопардонога народжує? — вона простежила за поглядом Синьошубки і побачила Гускопуха, який порпався в кагаті свіжини. — Як він зараз може думати про їжу?

Плямошуб наморщився.

— Напевно, він шукає знаків.

— Знаки можуть почекати! — смикнула вухами Снігошубка, коли з ясел почувся стишений стогін. — Здається, Леопардоногій потрібна допомога.

Синьошубка з надією глянула на Смерекозора. Може, хоч він напоумить медикота піти щось робити. Проте Смерекозір лише дивився на Гускопуха, доки той щось бурмотів і перекидав одну здобич за іншою. Синьошубка полегшено побачила, що Перовус вискочив з медичного кубла зі згортком листя в зубах і забіг до ясел.

Слава Зореклану, хоч цей не виявився мишомізким!

— У нас уже так давно не було кошенят, — зітхнула Гагілка.

Каменесмух підібрав горобця, якого відкинув Гускопух, і поніс його в затінок під Високим Каменем.

— Можемо поки поїсти, — сказав він Гагілці. — Це все довго триває.

Синьошубка міряла кроками галявину, доки її лапи не почали боліти. Коти поверталися з патрулів та ловів і збиралися на терені, все більш схвильовано поглядаючи на ясла — час минав, а від Перовуса не було жодної звістки.

— Ти не мав би бути з нею? — гукнула Гагілка до Смерекозора, який сидів біля куща кропиви.

— Чим я можу допомогти? — відповів Смерекозір. — Я ж не медикіт.

Гагілка пробурмотіла щось до Каменесмуха і знову звернула погляд на ясла.

Бурехвіст поскладав здобич назад до кагату — Гускопух розкидав її по всій галявині й просто пішов геть. Сірий вояк підібрав двох землерийок і поніс їх на край табору, де сиділи Білоока і Вохроляп.

— До ночі в Громовому Клані вже буде більше вояків, — нявкнув він.

Білоока здригнулася, коли з ясел долинув зболений крик.

— Нехай Зореклан освітить їм шлях, — промурмотіла вона.

Сонце вже почало сідати за деревами, коли до табору увійшли Рябохвоста і Злотолапка.

— Як твоє тренування? — гукнула Синьошубка до колишньої сусідки.

— Рябохвоста каже, що до заліку маю бути готова. — Злотолапка підійшла ближче і кивнула на ясла. — Що відбувається?

— Леопардонога народжує, — сказала їй Синьошубка.

Рябохвоста смикнула хвостом.

— Уже? — У її очах промайнула тривога. — Скільки часу минуло?

— Усе пообіддя.

— Гускопух із нею?

— Ні, тільки Перовус.

— А де Гускопух? — запитала Рябохвоста.

Бурехвіст підвів погляд від своєї землерийки.

— Коли ми спускалися, він був на вершині звору.

Рябохвоста закліпала.

— Що, заради Зореклану, він там робив?

— Дивився на небо і щось бурмотів про хмари, — нявкнув Бурехвіст. — Думаю, він нас навіть не помітив.

Ожина навколо ясел затремтіла, і звідти протиснувся Перовус. Його очі напружено мерехтіли, а хутро на боках стояло дибки. Синьошубка поспішила до нього.

— Як вона?

Перовус не відповів.

— Мені потрібен промочений у воді мох і трави, — нявкнув він. — Піди попроси Гускопуха, щоб дав тобі малинове листя.

У Синьошубки всередині все стиснулося. Новак-медикіт здавався дуже схвильованим, і вона боялася, що він запанікує, якщо дізнається, що Гускопух кудись пішов.

— Його нема в кублі, — вагаючись, нявкнула воячка.

— Гаразд, — Перовус дивився на неї, напружено про щось міркуючи. — Вони мають отакий вигляд, — він швидко намалював кігтем у пилюці обриси листка. — Ти мусиш їх принести. Я не можу її лишити.

Коти на галявині почали непокоїтися. Усі розуміли, що щось не так. Синьошубка в паніці витріщилася на листок, який накреслив Перовус. Просто собі звичайний листок.

— Він м’який на дотик, але краї щербаті, — сказав їй Перовус. — І запаси ближче до задньої стіни кубла. — Він замовк на мить. — Біля котячої м’яти. Ти пам’ятаєш м’яту?

Синьошубка кивнула.

— Я знайду, — пообіцяла вона.

До неї підбігла Снігошубка.

— А я принесу мох.

Вони разом побігли до медичного кубла. Доки Снігошубка вибирала згортки моху з калюжки на краю галявини, Синьошубка прослизнула в розколину в скелі. Кислуватий запах трав нагадав їй про той день, коли вони із сестрою ще кошенятами пробралися сюди. Вона не розуміла, як вони могли бути такі дурні. Раптом її пронизав жаль: Синьошубка пригадала, як їх витягла звідси Місяцеквітка, які круглі були її очі зі страху за доньок.

Я не можу зараз про це думати. Вона мусила знайти котячу м’яту. Принюхуючись, воячка закрокувала вздовж зілля, поскладаного під стіною. У кублі було так темно, що вона практично нічого не бачила, проте запах трав був сильний. Як Перовус і сказав, котяча м’ята лежала у глибині. Синьошубка вмить упізнала її принадливий аромат. Витягнувши лапу, вона промацала трави навколо м’яти. Її подушечка натрапила на м’який листок. Воячка підхопила його зубами і язиком провела по краях. Щербаті. Це, мабуть, воно. Вхопивши цілий жмуток, Синьошубка кинулася геть із темного кубла на м’яке сутінкове світло і поспішила до ясел.

Снігошубка була вже біля входу.

— Він забрав мох усередину, — нявкнула вона.

Синьошубка протиснулася крізь колючий вхід і поклала листя біля Перовуса.

— Це ті?

Він кивнув.

— Молодчина.

Синьошубка глянула на Леопардоногу. Її серце стиснулося. Посестра виглядала такою крихітною у своєму гнізді, у її очах був дикий вираз болю, а хутро забруднилося і пахло страхом.

Легковія підняла лапою підборіддя Леопардоногої.

— Спробуй трохи попити.

Вона підсунула просочений клубок моху ближче, і Леопардонога полизала його, а тоді закашлялася. Усе її тіло затряслося.

Легковія нагострила вуха.

— Вони виходять?

— Майже, — заспокоїв Перовус. Він розжував листки на кашку і поклав їх перед мордою Леопардоногої. — З’їж це.

Його голос був лагідний, але рішучий, і Леопардонога слухняно злизала ліки, натужно ковтнувши, і її тіло знову здригнулося.

Синьошубка підійшла і притулилася мордою до голови Леопардоногої.

— Ти зможеш, — прошепотіла вона. — Ти завжди була найсильніша. Подумай тільки, які красиві в тебе будуть кошенята! Вони всі стануть чудовими вояками.

Леопардонога затуманено на неї глянула, і Синьошубка подумала, чи та взагалі її почула. Вона позадкувала до виходу.

— Дякую, — промурмотів Перовус. Кивнувши, Синьошубка вийшла з кубла.

На терені вже зібрався цілий Клан. Бурехвіст, Сонцеспад, Гадюкозуб і Вохроляп міряли кроками галявину, їхні шубки були здиблені, ніби вони дратувалися, що не могли брати участь у цій битві разом з Леопардоногою. До Гагілки з Каменесмухом приєдналися Шамконіг і Хоптовус, вони сиділи купкою під Високим Каменем, виблискуючи очима в тінях. Білоока притулилася до Горобцепуха, а Снігурокрила з Дроздошубом кружляли навколо них, раз по раз поглядаючи на небо, що поволі згасало.

З ялівцевого тунелю вийшов Гускопух і подався прямо до свого кубла. Він навіть не зупинився, щоб запитати, як Леопардонога. Синьошубка ледве стрималася, щоб не підбігти й не пошматувати кігтями його морду. Він же медикіт, заради Зореклану!

Урешті-решт Смерекозір підвівся й почав походжати між котами.

— Нам треба поїсти, — сказав він. — Наше голодування не допоможе цим кошенятам народитися швидше.

Синьошубка скоса зиркнула на нього. Цим кошенятам! Це були його кошенята! Йому що, геть байдуже?

Сонцеспад кивнув і витягнув з кагату голуба. Леволап підібрав білку і ніяково поніс її до пенька. Будяколап зі Снігошубкою вже вечеряли біля куща кропиви.

Солодколапка підвела погляд і зустрілася очима із Синьошубкою.

— Поїж з нами, — гукнула новачка. Вона розділила мишу з Ружолапкою.

Синьошубка вдячно моргнула і підійшла до двох новачок. Вона не відчувала голоду, але їй треба було заспокоїтися, а спільна трапеза з товаришками могла допомогти. Відкусивши шматок миші, Синьошубка глянула на ясла. «Ходіть вже до нас!» — заблагала вона до ще ненароджених кошенят.

Клан ділився язиками після вечері, а вгорі тим часом замерехтіла Срібносмуга. Сонцеспад позіхнув і підвівся.

— Що б сьогодні не сталося… завтра є робота.

Він ще раз глянув на ясла і подався до свого кубла. Киваючи й зітхаючи, решта Клану теж почала розходитися на ночівлю.

До Синьошубки підійшов Дроздошуб.

— Тобі теж треба поспати, — нявкнув він.

— Я піду… зараз, — пообіцяла Синьошубка, наперед знаючи, що цього не станеться. Як вона зможе спати, знаючи, що Леопардонога страждає?

Як тільки Дроздошуб відійшов, із ясел долинув тонесенький писк. Синьошубка скочила на лапи. Кошеня?

Із медичного кубла вибіг Гускопух і зник у яслах. За мить з’явився знову.

— Перше кошеня народилося! — вигукнув він. — Дівчинка!

Із кубел повистромлювалися голови, і в таборі залунало радісне й полегшене мурмотіння. Синьошубка прошмигнула повз Гускопуха і забігла до ясел.

— Як Леопардонога? — запитала вона.

Легковія облизувала вушка Леопардоногої. Вона підвела погляд — у її очах мигтіла надія. Перовус зосереджено схилився над юною королевою, і в Синьошубки перехопило подих. На мох плюхнулося ще одне кошеня. Перовус облизав його та, вхопивши за загривок, поклав разом із сестричкою біля живота Леопардоногої.

— Ще одне, — нявкнув він.

Леопардонога здригнулася, і у гніздо випало ще одне кошеня.

— Хлопчик! — щасливо нявкнув Перовус. Він лизнув його і поклав до двох інших.

Легковія замуркотіла, а Леопардонога витягнулася, щоб облизати трьох своїх кошенят. Синьошубку наповнили полегшення і радість. Вона вийшла з кубла. На галявині навколо Смерекозора зібрався Клан.

— Вітаю! — нявкнув Гадюкозуб.

— Ще одну битву виграно, — замуркотів Сонцеспад.

Гускопух проштовхався повз Синьошубку і знову зник у яслах. До воячки підбігла Рябохвоста.

— Ти їх бачила?

Синьошубка кивнула.

— Дві кішечки і котик.

— Ти це чула? — миттю повернулася до Білоокої Рябохвоста. — Дві кішечки і котик!

Новини поширилися Кланом, ніби вітер, і вся галявина замуркотіла.

Із ясел знову вийшов Гускопух.

— Не радійте надто рано. Ці кошенята можуть не пережити ніч.

Згорбивши плечі, медикіт зник у тінях папоротевого тунелю. Його слова відлунили позаду нього, змусивши Клан здригнутися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 20

Синьошубку розбудив пронизливий біль, що колов у животі, ніби пазурі. Було ще темно. Вона почовгала до виходка, надто притуплена болем, аби помітити тихе нявчання, що долинало з ясел. Проте коли повернулася, то почула стишене мурмотіння, що заспокоювало плач. Судячи з нього, Перовус і Легковія досі були з Леопардоногою.

На краю галявини промайнула тінь. Із новацького кубла вилізала Ружолапка.

— Гей! — шепнула Синьошубка.

Ружолапка зупинилася й обернулася, зблиснувши очима в темряві. Її хутро було скуйовджене, і вона виглядала так само погано, як погано почувалася Синьошубка.

— Мушу йти до виходка, — прокректала новачка.

— Болить живіт? — запитала Синьошубка.

Ружолапка кивнула.

— У Солодколапки теж.

Це, мабуть, через ту мишу, яку вони їли. Синьошубка залізла назад до вояцького кубла і лягла. Сон прийшов знову, але неспокійний. У сновидіннях її переслідував біль.

— Відсунься! — штовхнула її Снігошубка. — Ти мене цілу ніч копала!

— Вибач, — простогнала Синьошубка. — Болить живіт.

Снігошубка підвелася і сонно закліпала.

— Привести Гускопуха?

Синьошубка похитала головою. У животі так крутило й боліло, що вона ледве спромоглася на слова.

— Він буде надто зайнятий кошенятами.

Снігошубка тихо позіхнула і знову згорнулася в кублі.

— Скажеш, якщо передумаєш.

Синьошубка ще трохи полежала в темряві з розплющеними очима, намагаючись не соватися. Урешті-решт потрібно було знову йти до виходка, і терпіти вона не могла. Воячка вилізла з кубла й подалася через галявину. Над горизонтом уже з’явилися перші молочні промені, ніч поступалася місцем ранку. Повітря було чисте, свіже й холодне, так що Синьошубка аж затремтіла. Вона зупинилася біля ясел, нагостривши вуха. Почувся тоненький писк, а за ним ще один. Слава Зореклану! Принаймні двоє кошенят пережили ніч.

Ледве пересуваючи лапи, Синьошубка повернулася з виходка. Дихати було важко. Вона помітила Леволапа, який прокрадався з табору через ялівець. Щось надто рано, аби новак уже сам виходив до лісу. Вона пішла за ним і зупинилася біля загорожі. На гілках був свіжий запах Смерекозора. Мабуть, то він повів Леволапа.

Синьошубка відвернулася від огорожі й подалася до кубла. Дивно, що Смерекозір вивів Леволапа в ліс саме сьогодні. Невже він не хотів залишитися в таборі й подивитися, як там його кошенята? Може, це було якесь термінове завдання. Синьошубка зупинилася на галявині. У голові ще крутилося, але вона намагалася зрозуміти. Якщо завдання було термінове, то чому б не взяти замість Леволапа досвідченого вояка? Вона похитала головою, намагаючись прочистити думки, але від руху тільки ще більше запаморочилося. Кішка виснажено заповзла назад до свого гнізда і віддалася дрімоті, що напосідала на неї.

Відчувши крізь сон, як навколо снують вояки, Синьошубка підвела голову. У животі ще боліло, але судоми припинилися.

— Спи далі, — прошепотіла їй на вухо Снігошубка. — Я скажу Сонцеспаду, що ти захворіла.

Надто втомлена, аби сперечатися, Синьошубка поклала морду на лапи. Тоді раптом вона згадала.

— Леопардонога?

— Думаю, з нею все добре, — муркнула сестра.

Синьошубка заплющила очі.

Коли вона прокинулась, у кублі було спекотно. Темне листя вбирало зеленлистове тепло, нагріваючи гнізда. Важко дихаючи, Синьошубка виповзла надвір і вдихнула прохолодне повітря галявини. Сонце палало високо в небі, а на галявині було порожньо, хіба лише Хоптовус вибирав собі щось із кагату свіжини, а Макосвіта походжала біля новацького кубла. У Синьошубки було таке відчуття, ніби вона наковталася будяків, але в голові вже проясніло.

Вона глянула на ясла, гадаючи, як там Леопардонога та її кошенята. З кубла вийшов Перовус. Його хутро було скуйовджене, а очі тьмяні.

Синьошубка поспішила через галявину.

— Як вони? — крекнула воячка. Новак здивовано на неї глянув.

— Що з тобою?

— Болить живіт.

Він зітхнув.

— У Солодколапки та Ружолапки теж. — Перовус зупинився й привітався з Макосвітою. — Ти хотіла, щоб я їх оглянув?

Макосвіта винувато опустила погляд.

— Я знаю, що ти зайнятий, але я дуже хвилююся. Солодколапка ледве стоїть на ногах.

Перовус кивнув і зайшов до новацького кубла.

— А що з кошенятами? — гукнула йому вслід Синьошубка.

— Живі, — коротко відповів він. — Принаймні поки що.

Синьошубка глянула на Макосвіту.

— Щось він без оптимізму.

Макосвіта стурбовано дивилася вслід новаку-медикоту, вочевидь більше хвилюючись за власних доньок, ніж за немовлят Леопардоногої.

— У мене так само болів живіт, — сказала їй Синьошубка, — але вже краще.

Макосвіта повернулася до неї.

— Справді?

— Ми разом їли мишу, — пояснила Синьошубка. — Мабуть, вона була зіпсована.

Макосвіта похитала головою.

— Ружолапці дуже погано, але Солодколапка… — голос воячки затих.

— Вона оклигає, — заспокоїла її Синьошубка.

— Я ще ніколи не бачила, щоб їй було так зле.

Папороть зашурхотіла, і з новацького кубла вийшов Перовус.

— Трави не допоможуть, поки їх не перестане нудити. Давай їм багато пити. Збери мох і промочи його в найсвіжішій воді, яку знайдеш.

Макосвіта кивнула і побігла до ялівцевого тунелю.

— Як ти? — запитав Перовус Синьошубку.

Воячка знизала плечима.

— Ще погано, і я втомлена.

— Піди попроси Гускопуха, щоб дав тобі трави від болю в животі.

Перовус глянув на ясла. Його очі заслонила тривога.

— У кошенят уже є імена? — запитала Синьошубка.

— Дівчаток вона назвала Мрячка і Нічка, а хлопчика — Тигрик.

— Тигрик?

Леопардонога вибрала агресивне ім’я.

— Він найслабший з них трьох, — понуро нявкнув Перовус. — Мабуть, вона сподівається, що він боєць. — Його очі потемніли. — Йому доведеться ним бути.

— А з Леопардоногою все буде гаразд?

— Вона втратила трохи крові, але запалення немає, — відповів Перовус. — З часом вичуняє.

Він здавався виснаженим.

— Ти спав узагалі? — запитала Синьошубка.

Новак похитав головою.

— Чому б тобі не піти відпочити зараз? — запропонувала Синьошубка. — У таборі тихо, а про Солодколапку та Ружолапку подбає Макосвіта.

Перовус кивнув.

— Піди візьми ті трави в Гускопуха, — нагадав він. — Тоді хоч за тебе не буду хвилюватися.

Перовус зайшов у затінок під Високим Каменем і ліг.

Синьошубка подалася до папоротевого тунелю. Чому Гускопух не допомагав хоч трохи більше? Чому в Громового Клану був найлінивіший і найдурніший медикіт? Дійшовши до кінця тунелю, вона зупинилася. Медична галявина була прохолодна, зелена й порожня. Синьошубка здогадалася, що медикіт, мабуть, спить у своєму кублі.

— Гускопуху!

З розколини у скелі зблиснули два ока. Синьошубка напружилася. Вони були круглі й дикі, так що на мить їй здалося, що туди прокралася лисиця.

— Гускопуху? — невпевнено спитала вона.

Медикіт вийшов назовні. Його хутро було скуйовджене. В очах досі стояв дикий вираз, але вже не такий моторошний у денному світлі.

— Що таке?

— Перовус прислав мене взяти трави від живота. Я вчора з’їла недобру мишу разом із Солодколапкою та Ружолапкою.

— І ти теж? — він закотив очі.

Синьошубка кивнула.

— Усюди лихі знамення.

Синьошубка завагалася, чи почула вона його правильно. Медикіт, бурмочучи, повернувся до свого кубла, а тоді, все ще бурмочучи, вийшов звідти і поклав перед нею жменю порізаного листя.

— Це була просто недобра миша, — нявкнула вона, гадаючи, чому його це так засмутило.

Гускопух нахилився до її обличчя. Синьошубка відчула його смердючий подих.

— Просто недобра миша? — перепитав він. — Це було ще одне знамення, от що це було! Я мав би знати. Я мав би це передбачити.

— Як? — Синьошубка позадкувала. — Вона була нормальна на смак.

Раптом воячка зрозуміла, що його хутро не було скуйовджене зі сну, а просто недоглянуте. Воно обліпило його постать, ніби зараз був гололист і Гускопух уже повню нормально не їв. Синьошубка відійшла ще на крок назад.

— Це була просто недобра миша, — повторила вона.

Медикіт глянув на неї зі зневірою.

— Як можеш ти — з усіх котів — ігнорувати знамення? — гаркнув він.

— Я?

Що він мав на увазі?

— Над твоєю головою висить пророцтво, ніби пазур. Ти вогонь, і тільки вода може тебе знищити! Ти не можеш ігнорувати знаки.

— Але… але я просто воячка.

Гускопух хотів, щоб у неї був такий самий дар, як у медикотів. Це нечесно. Він мав би давати відповіді, а не плутати їй думки обіцянками долі, яких вона не розуміла. Синьошубка замислилася, чому це медикіт знову заговорив про пророцтво, але тепер його слова були ще незрозуміліші, ніж раніше.

— Просто воячка? — Його вуса здригнулися. — Надто багато лихих знамень. Троє кішок отруїлися, двоє на волоску від Зореклану, Леопардонога мало не померла, її троє кошенят борються за життя, як кролі в лисячій норі. — Він дивився крізь Синьошубку, ніби забув, чому вона прийшла. — Чому в партнерки Смерекозора такі важкі пологи? Кошенята можуть не пережити ще одну ніч. Котик надто слабкий, щоб навіть нявкнути, не те що їсти. Я мав би їм допомогти, але як я можу, коли знаки очевидні?

Про що, заради Зореклану, він говорить? Забувши про трави, Синьошубка подалася геть з його галявини. На волоску від Зореклану. Вона побігла до новацького кубла. Невже Солодколапка та Ружолапка настільки хворі?

Просунувшись між прохолодними зеленими вайями, вона побачила двох сестер, які згорнулися у своїх гніздах. Їхні шубки були вологі.

Ружолапка підвела голову.

— Привіт, Синьошубко.

Солодколапка не ворушилася.

Синьошубка підійшла до гнізда Ружолапки й лизнула новачці голову.

— Як ти?

— Трохи краще, — прокректала вона.

— Макосвіта вже приносила вам воду?

Ружолапка похитала головою.

— Перовус сказав, що тобі теж було погано.

Синьошубка кивнула.

— Мені вже краще, і тобі теж буде. — Вона глянула на Солодколапку. Плямиста кішка почала вовтузитися та стогнати, але очей не розплющувала. — Вам обом буде краще, — пообіцяла вона, сподіваючись, що це правда.

Папороть затремтіла, і до кубла увійшла Макосвіта. У зубах вона тримала мокрий мох. Кішка поклала один клубок біля Ружолапки, а другий — біля Солодколапки. Ружолапка вдячно почала його лизькати. Солодколапка навіть не ворухнулася.

Макосвіта заходилася активно вилизувати Солодколапку.

— Ну ж бо, Солоденька, — просила вона. — Прокинься й намочи язика.

Солодколапка насилу розплющила очі. Обнюхавши мох, вона кілька разів мляво лизнула, але захлинулася, не в змозі ковтнути воду.

— Я покличу Перовуса, — запропонувала Синьошубка.

Макосвіта похитала головою.

— Він спить.

Вона погладила Солодколапку хвостом, і юна кішка знову заплющила очі.

— Я за ними пригляну. — Макосвіта подивилася на Синьошубку. — Тобі треба піти подихати свіжим повітрям, — порадила кішка. — За звором.

Від хворобливого запаху новацького кубла в Синьошубки закрутило в животі.

— Гаразд.

Вона вийшла крізь папороть і полегшено зітхнула, відчувши подув свіжого повітря. А в лісі має бути ще краще. Воячка рушила геть із табору, озирнувшись на Перовуса, який ще спав у затінку під Високим Каменем.

Підйом на пагорб дався їй складно, було гаряче і важко дихати. Вона вдячно зустріла прохолодний легіт, що витав у лісі, й побрела між деревами, рада трохи відволіктися від хвороб і проблем у таборі. Пташки перегукувалися між собою, їхнє цвірінчання відлунило крізь дерева. Над густою травою дзижчали комахи. Листки шелестіли об хутро Синьошубки. Вона крокувала знайомою стежкою, а під ногами м’яко стелилося листя, що опало ще минулого падолисту. Тіні, які застилали її думки, потроху розсіювалися. Зореклан захистить Громових котів.

За кілька хвостів попереду пролетів метелик, борючись із вітром. Раптом папороть затремтіла, і з-поміж густих пагонів вистрибнула збита золотава постать.

— Піймав!

За метеликом скочив Леволап, розпростерши лапи, але комашка випурхнула вгору.

— Лайно мишаче.

Він опустився на всі чотири і провів поглядом метелика, який зник за гілками. Його очі блистіли. Підчепивши кігтями траву, новак пробурмотів до себе:

— Наступного мушу зловити!

Раптом він помітив Синьошубку.

— Привіт! — весело нявкнув новак.

Де Смерекозір? Синьошубка покуштувала повітря. Жодного сліду Громового провідника. Воячка примружила очі. Вони ж із Леволапом разом виходили з табору.

— Що ти робиш?

Смерекозір послав його на полювання? А Легковія не буде переживати, де дівся її новак?

Леволап, закліпавши, глянув на неї.

— Роблю? — у його голосі чулася ніяковість, ніби він раптом мусив захищатися. — Нічого особливого. От впустив того метелика.

— Де Смерекозір? — запитала Синьошубка.

Леволап розтулив і стулив знову рота.

— Смерекозір?

— Ну знаєш, Смерекозір, — Синьошубка спробувала розвіяти його ніяковість жартом. — Такий рудий кіт. Провідник Клану? Ти з ним виходив сьогодні зранку.

— Справді? — Леволап переминався на лапах. — Тобто ти бачила, як ми виходили?

Синьошубка не хотіла, аби Леволап подумав, що вона за ним шпигувала.

— Я відчула ваші запахи, коли йшла до виходка. Мені просто здалося дивним, що ви пішли ще перед досвітнім патрулем.

Погляд Леволапа блукав лісом, оминаючи Синьошубку.

— Ну, Смерекозір хотів рано почати. Тренування.

— Ага.

Синьошубку це не дуже переконало. Тренування з відлову метеликів? Вона стрималася, щоб не сказати це вголос.

— І як воно минуло?

— Чудово! — Леволап нервово нарізав кола. — Більш ніж чудово. Прекрасно. Смерекозір прекрасний. Він геніальний.

Синьошубка схилила голову набік.

— А де ж він зараз?

— Вертається. Я… він… він сказав, що мені не можна нікому розповідати, що він робив, — Леволап раптом замовк. Його очі були круглі від сум’яття. — Де ми були? — Він опустив погляд на лапи. — Вибач. Секрет.

Новак пройшов повз, торкнувшись її хутра, і Синьошубка відчула, наскільки він був напружений. Вона дозволила новаку зникнути в лісі й не намагалася його зупинити.

Раптом до її язика долинув запах. Знайомий запах. Вона на мить задумалась. Що це було?

Котяча м’ята! Хутро Леволапа пахло котячою м’ятою.

Вони були біля угіддя Двоногів? Що це за «секрет»? Її хутро здибилося. Вони зустрічалися з Джейком? Невже Смерекозір міг навчати новаків дружити з кицюнями? Вона побігла за Леволапом. Їй треба було знати більше. У її голові відлунили сумні слова Смерекозора: «Клани будуть ворогами до скону». Що, як Громовому провіднику настільки обридло життя в Клані, що він був готовий податися до кицюнь? Як він міг отак порушити вояцький правильник?

Леволап був уже на півдорозі до табору. Вона побігла по камінню за ним.

— Гей! — почувся знизу крик Бурехвоста. — Припини скидати каміння!

Синьошубка загальмувала, зрозумівши, що з-під її лап сипалася злива камінців.

— Вибач! — гукнула воячка. Вона перечекала, доки Бурехвіст проведе свій патруль повз неї.

— Наступного разу будь обережніша, — насварив Бурехвіст. Синьошубка похнюпила голову, чекаючи, доки за ним пройдуть Білоока, Снігурокрила та Дроздошуб.

— Не переймайся, — шепнув останній вояк. — Ми всі там були.

Як тільки вони піднялися, Синьошубка кинулася далі вниз, але цього разу обережніше. Вона вийшла на галявину й побачила, що Леволап уже всівся зі здобиччю. Принаймні він був сам. Вона спитає прямо: чи водив його Смерекозір говорити з кицюнями?

Раптом ялівець затрясся, і з тунелю з’явився Смерекозір.

Лайно лисяче!

Провідник Громового Клану здавався спокійним, його хутро було гладеньке й сильно пахло орляком, ніби він вивалявся у свіжому кущі.

Чому?

Це було очевидно.

Щоби приховати запах котячої м’яти і Двоногів!

Як він міг? Він був їхнім провідником, заради Зореклану!

Смерекозір рушив до ясел.

Коли він наблизився, звідти саме вийшов Перовус.

— Леопардонога спить, — сказав він Громовому провіднику. — Кошенята теж. Вони нарешті поїли трохи молока.

Смерекозір смикнув кінчиком хвоста.

— Можна на них подивитися?

Перовус відступив убік.

— Котик найслабший, — попередив він, коли Смерекозір уже прослизнув в ожину.

До Легковії підійшла Макосвіта.

— Дуже вчасно, — нявкнула вона, навіть не намагаючись стишити голос. — Якби його кошенята померли вночі, вони б відійшли до Зореклану, навіть не зустрівшись із батьком.

Легковія похитала головою.

— Бідна Леопардонога. Вона все про нього питала. Що вона думає?

Синьошубка опустила погляд. Вона явно була не єдиною в Клані, хто сумнівався у вірності їхнього провідника. Проте воячка підозрювала, що тільки вона знала, наскільки далеко Смерекозір відійшов від вояцького правильника.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 21

Минуло кілька світанків. Синьошубка підійшла до Сонцеспада, який умивався під Високим Каменем.

— Я піду в сонцепіковий патруль, — запропонувала воячка, радіючи, що вдалося піймати його, перш ніж він скликав весь Клан для розподілу обов’язків.

Громовий воєвода кліпнув.

— Щось ти дуже часто викликаєшся в патрулі останнім часом. Ти розучилася полювати?

Синьошубка спинилася на мить. Воячка сподівалася, що воєвода не помітив, що вона ходила в усі прикордонні патрулі, в які могла. Синьошубка перевіряла, чи є біля угіддя Двоногів запах Смерекозора. Вона не зводила очей із Громового провідника, гадаючи щоразу, як він покидав табір, куди він іде і чи варто за ним простежити. Поки що на кордоні з Двоногами його запаху не було, і воячка вже почала замислюватися, чи не занадто розігралася її фантазія.

— Мені просто подобається патрулювання, — ніяково сказала Синьошубка Сонцеспадові. — Але якщо хочеш, то можу піти на лови.

— Може, тобі буде трохи цікавіше, якщо ти поведеш мисливський патруль, — запропонував Сонцеспад.

Синьошубка нагострила вуха.

— Так, будь ласка!

— Добре.

Сонцеспад подав знак хвостом, і навколо нього почав збиратися Клан. У Синьошубки в животі замлоїло. Вона ще ніколи не вела патруль. Чи знатиме вона, що робити? Чи доведеться їй самій вирішувати, де полювати, за якою здобиччю гнатися, скільки наловити?

— Знову чудова погода, — мовив Гадюкозуб, підійшовши до Громового воєводи. За ним біг Будяколап, радий будь-якому завданню, яке наблизить його до вояцтва. Інші вояки та новаки підтягнулися за ними. Снігурокрила облизувала губи, дожовуючи останні шматки сніданку, а Рябохвоста продовжувала вмивати хутро на грудях: у неї ще, вочевидь, ранок не закінчився.

Солодколапки біля Дрібновуха не було. Вона вже три дні лежала у своєму гнізді, не в змозі ані рухатися, ані їсти. Макосвіта спала біля новацького кубла, боячись залишити хвору доньку. Дрібновух так активно допомагав Вохроляпові з тренуваннями Ружолапки, що рудохвоста новачка склала за ці дні вже два заліки. Леволап аж трусився від заздрощів.

— Вона стане воячкою раніше за мене! — скаржився він.

— Ружолапка почала тренуватися раніше за тебе, — зауважила Синьошубка.

Вона вирішила не розпитувати золотавого новака про Смерекозора. Хоча їй дуже кортіло зробити це, Синьошубка розуміла: якщо її підозри виявляться марними, то Леволап захоче знати, чому вона поширює чутки про Громового провідника. А якщо вона таки має рацію, то юний кіт розриватиметься між вірністю провіднику та дружбою з нею.

— Снігошубко!

Нявкіт Сонцеспада вивів Синьошубку із задуми.

— Ти підеш у патруль до Річкового кордону з Дроздошубом, Вохроляпом, Горобцепухом і Вітролетом.

Останнім часом воєвода висилав до Сонцескель потужний патруль. Ніхто не знав, наскільки далеко готові зайти Річкові вояки.

— Рябохвосто, Злотолапко, ви перевірите Тіньовий кордон разом із Крапохвісткою.

Сонцеспад глянув на Макосвіту, яка з відсутнім виразом сиділа біля новацького кубла. Може, він думав, що їй краще піти в патруль, ніж марніти від переживання за доньку? Його погляд повернувся до решти Клану.

— Гадюкозубе, Будяколапе, Дрібновуше і Снігурокрило. — Почувши свої імена, коти випросталися. — Ви підете на лови.

Будяколап закружляв навколо свого виховника, задерши хвоста.

— Патруль поведе Синьошубка, — додав Сонцеспад.

— Що? — Будяколап витріщився на Синьошубку.

— Ти мене почув.

Сонцеспад подався до Макосвітої, залишивши Синьошубку під колючим поглядом новака.

Будяколап схилив голову набік.

— То де будемо полювати?

— На Зміїних Скелях, — Синьошубка вибовкнула перше місце, яке спало їй на думку.

Гадюкозуб холодно зміряв її поглядом.

— Ризиковано, — нявкнув вояк. — Але воно може бути того варте. Там уже повню ніхто не полював.

— Бо там кишить гадюками і лисицями, — форкнув Будяколап.

Синьошубка смикнула хвостом.

— Але ж ти не боїшся, авжеж?

Воячка пильно на нього глянула. Вона не дозволить, аби її принижував якийсь новак, навіть якщо він більший за неї. Вона — воячка, тож заслуговує на його повагу. Синьошубка подивилася на Снігурокрилу та Дрібновуха.

— Готові?

Дрібновух кивнув, а Снігурокрила випустила кігті в землю, ніби їй вже не терпілося вирушити.

— Добре.

Синьошубка рушила до ялівцевого тунелю, молячись, щоб її патруль пішов за нею. На виході з табору вона з полегшенням почула позаду кроки. Воячка повела своїх товаришів угору схилом, до лісу.

— Чому ми йдемо довгою дорогою? — вигукнув Будяколап, коли Синьошубка рушила до Зміїних Скель через балку.

Вона завагалася, подумавши, що в неї вже щось не так з орієнтуванням.

— Тут не так стрімко, — нявкнула Снігурокрила. — І в лапи м’якше.

— Ага, точно, — пробурмотів Будяколап.

Синьошубка повела далі.

— Чому б нам тут не зрізати? — Будяколап вибіг поперед неї й заскочив на повалену колоду. Він махнув хвостом у зарості ожини.

— Ми там усе своє хутро позалишаємо, — відмовила Синьошубка. Він збирався їй на кожному кроці перечити?

— Будяколапе, просто йди за нами, — наказав Гадюкозуб. — Прибережи енергію для полювання.

Будяколап невдоволено почимчикував у кінець загону.

Попереду них щось зашелестіло на гілці. Синьошубка спинилася й присіла, подавши патрулю знак зробити так само. Не було нічого поганого в тому, щоб зловити дорогою ще одну-двох пташок. Вона повільно підкрадалася вперед, не зводячи погляду з листків, між якими сидів невеликий дроздик.

— То ми полюємо на Зміїних Скелях чи де? — голосно нявкнув Будяколап.

Дрізд пурхнув на вищу гілку і злякано запищав.

Він зробив це навмисно!

— Будяколапе! — гримнув Дрібновух. — Тепер уся здобич знає, що ми тут.

Але до новака вже повернувся Гадюкозуб.

— Ми полюємо для Клану! — прошипів він і вищирив зуби.

Будяколап винувато знітився, але все-таки зміг кинути підступний тріумфальний погляд на Синьошубку.

— Ходімо, — прогарчала вона. — До Зміїних Скель.

Доки вони дійшли до кам’янистих пагорбів, воячка вже придумала, як покарати Будяколапа. Вона занюшила повітря, пригадавши того лиса, який погнався за нею та Снігошубкою минулого разу.

Свіжого запаху нема.

Синьошубка вийшла на галявину біля підніжжя скелі.

— Ти стій тут на чатах, — наказала вона Будяколапові, подумавши, що лис може таки повернутися. — Скажи, якщо почуєш небезпеку. Ми пошукаємо здобич он там. — Воячка кивнула на кругляки, що здіймалися за ними. Оглянувши весь патруль, вона додала: — Не забувайте, що в розколинах можуть ховатися гадюки.

Дрібновух та Снігурокрила кивнули. Гадюкозуб дивився на неї з виразом, який неможливо було прочитати. Синьошубка почувалася ніяково, віддаючи накази старшим воякам, але Сонцеспад призначив її за старшу в цьому патрулі, і вона була рішуче налаштована зробити все правильно.

— Чому я маю бути на чатах? — заскиглив Будяколап. — Це нудно.

Гадюкозуб махнув хвостом.

— Бо ти вже показав, що сьогодні тебе полювання цікавить найменше з усього.

Будяколап обурено вдарив лапою найближчий листок, але промовчав.

Синьошубка застрибнула на камінь, розтуливши рота, аби краще відчувати запах. Дрібновух зник у чагарях, а Гадюкозуб і Снігурокрила різними стежками подалися на скелі.

— Обережно! — крикнув Будяколап.

Синьошубка напружено озирнулася.

— Що?

— Нічого, — відповів він, роздивляючись щось у себе під лапами. — Просто жук.

Роздратована Синьошубка повернулася до ловів.

Миша.

Вона відчула її запах, а за мить побачила тінь, що промайнула між двома кругляками. Нагостривши вуха, воячка стала у стійку. Ніде ні звуку змій. Воячка шугнула лапою в розколину й вихопила мишу. Притьмом її вбивши, кинула здобич на землю біля Будяколапа.

— Стережи, не їж, — наказала Синьошубка.

Будяколап кинув на неї лютий погляд, але вона лише обернулася й полізла вище.

— Змія! — почувся вигук Будяколапа. Синьошубка крутнулася й зазирнула через край, вчепившись кігтями в камінь від запаморочення.

Будяколап невинно подивився на неї.

— Ой! То просто Дрібновух показався з папороті.

Відчуваючи, як від злості стає дибки хутро, Синьошубка повернулася до полювання. Тепер вона чула запах кроля. Крихітні кульки свіжого посліду лежали на кругляках, нагадуючи їй про старий новацький жарт: вони колись розповідали кошенятам, що то були смачні ягоди. Вона пішла за слідом до зарослої верхівки Зміїних Скель. Воячка тихо прокралася по камінню.

Попереду під кущем рухалося щось біле.

Синьошубка напружилася і стала в мисливську стійку. Тихо підкрадаючись ближче, вона затамувала подих, щоб її живіт не шурхотів над листям. Від запаху кроля рот наповнився слиною.

— Обережно! — знову крикнув Будяколап. Що цей мишомізкий придумав цього разу? Синьошубка проігнорувала шум. Нічого не могло віднадити її від здобичі.

Кріль застрибнув глибше у кущ.

Синьошубка подалася за ним, повільно просуваючи голову між листям. Онде він, гризе м’які пагони, що проросли посеред куща. Воячка випустила кігті, випростала хвіст і скочила.

Синьошубка приземлилася прямо на кроля і вбила його ще до того, як він зрозумів, що відбувається. Здобич кілька разів смикнулася й обм’якла. Синьошубка витягла кроля з куща, вдоволена його вагою. Він нагодує і старійшин, і Леопардоногу.

— ПЕС! — раптом пронизав її вуха крик Будяколапа.

Цього разу в його голосі був страх. Хутро Синьошубки наїжилося, коли вона відчула запах собаки й почула гупання незграбних гігантських лап по лісовій долівці всього за кілька хвостів. Не випускаючи кроля, вона кинулася на найближче дерево, ніби білка. Шия боліла від ваги здобичі. Унизу клацнули щелепи, і вона відсмикнула хвоста якраз вчасно — собака вистрибував біля коріння, несамовито гавкаючи. Синьошубка подерлася вгору. Кора під її кігтями кришилася й сипалася на собаку, який витягнув передні лапи і вперся у стовбур. Серце гупало. Воячка оглянула ліс. На гілці сусіднього дерева вона побачила брунатне хутро Снігурокрилої.

— Будяколапе! — гукнув Гадюкозуб.

— Тут, — почулася відповідь десь на рівні з нею, і Синьошубка здогадалася, що новак також заліз на дерево.

Вона хотіла перевірити, чи все добре з Дрібновухом, але не могла гукнути його, не впустивши при цьому кроля. Синьошубка з полегшенням почула, що вояка покликав Гадюкозуб.

— У безпеці! — засапано відповів Дрібновух.

— Синьошубко? — тепер Гадюкозуб гукнув її. Синьошубка ще сильніше стиснула в зубах кроля не в змозі відповісти. Як же їй злізти? Цей собака не проґавить можливість отримати і кішку, і кроля. Запах крові, мабуть, уже лоскоче його язик.

Раптом загавкав Двоніг. Пес застиг, а тоді роздратовано загарчав, коли Двоніг знову гавкнув. Урешті-решт, заскімливши, собака опустив передні лапи на землю й почвалав геть.

У Синьошубки вже щелепи боліли під вагою кроля, але вона вичекала, доки Двоніг разом із псом зникнуть з виду. Тоді повільно, тремтячи, лапа за лапою спустилася вниз. Воячка приземлилася на всі чотири. Кігті пекли, але вона поспішила назад на верхівку Зміїних Скель.

— Синьошубко!

Її товариші зібралися на галявині, стурбовано гукаючи.

Синьошубка швидко збігла зі скелі й поклала кроля перед ними.

— Вибачте, — видихнула воячка. — Не могла раніше відповісти.

Очі Снігурокрилої засяяли.

— Гарний улов!

— Ти не чула мого попередження? — розлючено запитав Будяколап. — Я кричав і кричав. Я почув того пса ще за пару дерев звідси.

— Я чула! — форкнула Синьошубка. Вона не хотіла визнавати, що просто пропустила його повз вуха. — Але що я мала робити? У мене був кріль у зубах.

Дрібновух підійшов до коріння ясена і викопав з-під листя горобця. Гадюкозуб піднявся на Зміїні Скелі й повернувся зі свіжою землерийкою.

— А що з моєю мишею? — запитала Будяколапа Синьошубка. Її серцебиття вже сповільнилося, а ноги перестали тремтіти. Вона хотіла знову повернутися до своєї ролі провідниці загону.

— Не хвилюйся, вона в безпеці, — відповів Будяколап, блиснувши очима. Він покопався в ґрунті й витягнув мишу.

— Молодець, — похвалила його Синьошубка. — Гадаю, вже досить.

— Вертаємося до табору? — запитала Снігурокрила.

Снігошубка кивнула. Вона підняла кроля і рушила назад до звору.

Коли кішка минала Будяколапа, він пробурмотів попід ніс:

— Нащо було ставити мене на чатах, якщо ніхто не звернув увагу?

— Я заліз на дерево, як тільки почув твій крик, — заперечив Дрібновух.

— Припини скаржитися. — Гадюкозуб посунув свого новака наперед. — Ми всі заховалися.

— А також зберегли всю здобич, — додала Снігурокрила.

Доки вони дійшли до звору, в Синьошубки вже страшенно боліла шия. Вона щосили намагалася не волочити кроля по землі, але що ближче вони підходили до табору, то більше його хутро чіплялося за листя. Воячка вже не могла дочекатися, аби покласти здобич до кагату свіжини. Коли вони вийшли на вершину, Будяколап побіг наперед і першим ринув з пагорба. Синьошубка важко побігла за ним. Кріль незручно теліпався в її зубах.

— Слухайте!

Будяколап раптом зупинився прямо перед нею, так що вона мало в нього не врізалася.

— Що? — пробурмотіла Синьошубка крізь повен рот кролячого смушку.

Вуха Будяколапа нагострилися, а його хутро стало дибки.

— Я щось чую.

Решта патруля зупинилася за Синьошубкою.

— Я теж, — просичала Снігурокрила.

Гадюкозуб покуштував повітря, а Синьошубка озирнулася на стежку.

— Це той пес! — нявкнула вона. — Він повернувся.

Дрібновух крутнувся на місці.

— Він чує кроля.

На верхівці звору по лісовій долівці загупали лапи, під ними шурхотіло листя і ламалися з тріском галузки. Собака швидко біг прямо на них.

— Він не повинен знайти табір! — прогарчав Гадюкозуб.

Синьошубка уявила, як пес продирається крізь кубла. Кошенята Леопардоногої нізащо б не вижили. Вона кинула кроля.

— Я віднесу його нагору і залишу. Може, цього вистачить, щоб пес відчепився від нас.

— Хороший план, — кивнув Гадюкозуб. — Дрібновуше, попередь Клан. Візьми вояків охороняти вхід на випадок, якщо пес таки піде далі.

Дрібновух помчав униз, а Снігошубка підібрала кроля й почала підніматися повз своїх товаришів, молячись, щоб цієї здобичі виявилося достатньо, аби відволікти собаку.

— Ні! — від раптового крику Будяколапа Синьошубка аж застигла. — Ми зловили того кроля. І ми його не віддамо.

Він пробіг повз Синьошубку і зник за вершиною.

— Будяколапе!

Гадюкозуб кинувся за ним по кругляках.

Синьошубка кинула кроля Снігурокрилій під ноги.

— Якщо пес перейде через вершину, лиши здобич тут. Це може його зупинити.

Вона помчала за Гадюкозубом, вистрибуючи по камінню, і коли опинилася на верхівці звору, то побачила, що пес уже вибіг із підліску. Будяколап стояв перед ним, вигнувши спину й розпушивши хвіст. Собака кинувся на нього, а кіт витягнув передню лапу й чахнув його морду, а тоді націлився на око. На лісову долівку бризнула кров.

Собака гавкнув і відскочив назад, а тоді вищирив зуби й знову ринув уперед. Цього разу Будяколап вивернувся, пірнувши йому під живіт, і почав шматувати його задніми кігтями. Пес завив від люті, але Будяколап був уже готовий. Він стояв на задніх лапах, а на кігтях блищала кров. Новак знову кинувся до морди пса, наносячи удар за ударом, аж доки собака не почав задкувати.

— Вертайся до свого Двонога! — прошипів Будяколап і заніс лапу для ще одного удару, але промахнувся повз щелепи й тільки розчахнув собаці ніс. Супротивник завив і дав драла до лісу.

Очі Гадюкозуба були широченні.

— Святий Зореклане! — видихнув він.

Будяколап тріумфально глянув на свого виховника.

— Я нізащо не дав би йому вкрасти здобич нашого Клану.

Синьошубка закліпала. Воячка ще ніколи не бачила такої відваги, якою бездумною вона б не була. Синьошубка відступила, не в змозі вимовити й слова, коли попри неї проходив Будяколап. Бурехвіст, Сонцеспад і Смерекозір стояли біля підніжжя звору, здибивши хутро. Вони із захватом дивилися на Будяколапа, який збігав зі скелі.

— Із псом покінчено, — оголосив новак, навіть не засапавшись, а тоді пройшов повз них до ялівцевого тунелю.

Синьошубка підібрала кроля й подалася назирці. Будяколап уже приймав вітання від товаришів, а вона тим часом тихо поклала здобич на кагат.

— Він мало не відрізав йому носа, — хвалився Гадюкозуб.

— Він був великий? — з придихом запитала Макосвіта.

— Більший за борсука, — нявкнув Будяколап.

Від поваленого дерева підійшли Шамконіг із Хоптовусом.

— Він бився із псом? — зойкнув Шамконіг. — Такого не робив жоден кіт у лісі, ще відколи тут жив Левиний Клан.

Смерекозір застрибнув на Високий Камінь.

— Коти Клану! — гукнув він. — Я думаю, що немає кращого моменту за цей, щоб нагородити Будяколапа його вояцьким іменем.

Клан схвально занявчав.

Смерекозір зіскочив з Високого Каменя й підійшов до Будяколапа посередині галявини.

— Підійди, юначе.

— Уже вояк, — гордо промурмотів Вітролет.

Макосвіта озирнулася на новацьке кубло. Солодколапка сонно вистромила морду, сяючими очима дивлячись на свого брата. «У неї ще поки вояцького імені не буде», — сумно подумала Синьошубка. Вона схвильовано побачила, що Солодколапка витягнула задні лапи з папороті та, тремтячи, сіла біля кубла.

Смерекозір підвів морду.

— Віднині тебе знатимуть як Чортополоха. Зореклан шанує твою хоробрість та твої бойові вміння. Громовий Клан назавжди запам’ятає твою сьогоднішню відвагу. Ми вітаємо тебе як повноцінного вояка. Служи на славу свого Клану.

Він торкнувся мордою до голови Чортополоха.

Юний вояк гордо роззирнувся Кланом. До нього підбігла Снігошубка й, муркочучи, притулилася мордочкою.

Синьошубка ледве стримувалася, щоб не здибити хутро. У бурштинових очах Чортополоха було стільки самовдоволення. Який з нього вийде вояк? Чортополох був хоробрий — він це вже довів — та їй усе одно було неспокійно. Гордощам не місце в серці вояка. Надмірна самовпевненість може бути небезпечна як для його Клану, так і для нього самого.

Сонцеспад підійшов до кагату свіжини й почав роздавати здобич своїм товаришам.

— Як на мене, це чудовий привід для бенкету, — нявкнув він і кинув кроля Хоптовусові.

Очі старійшини зблиснули.

Гагілка жартома відштовхнула його вбік.

— Сподіваюся, ти з нами поділишся!

Легковія понесла Леопардоногій до ясел дрозда, а за мить вийшла й приєдналася до Гадюкозуба та Рябохвостої. Клан ділився свіжиною й слухав історії старійшин, доки не зійшов місяць. Зрештою Смерекозір позіхнув і підвівся на лапи.

Клан замовк. Провідник роззирнувся галявиною.

— Я надзвичайно пишаюся своїм Кланом, — почав він.

Синьошубка примружила очі. Церемонія Чортополоха вже закінчилася, а Смерекозір не славився непотрібними промовами.

— Дякую всім вам.

Схиливши голову, він відступив та пішов до свого кубла.

Він ніби прощався. Синьошубка чула, як Гагілка говорила із Шамконогом про те, що у Смерекозора це вже останнє життя. Може, тому Громовий провідник був такий сумний. Кожна битва могла стати для нього останньою.

Синьошубка підвелася й рушила до свого кубла. Її шия досі боліла. Снігошубка була вже там, вовтузилася у гнізді. Чортополох згорнувся на землі біля неї. Завтра йому належало зладнати собі власне гніздо, і Синьошубка невдоволено здогадалася, де воно буде. Вона здригнулася, вже сумуючи за теплом сестри. Снігошубка тулилася до Синьошубки, гріючи її своїм пухнастим білим хутром, але сьогодні вона притиснулася до Чортополоха настільки близько, наскільки дозволяв орляк. Синьошубка зітхнула. Тепер, коли він переселився до вояцького кубла, від цього самозакоханого котяри не буде спасу. Якщо Снігошубка мусила знайти собі пару, то чому вона не могла вибрати когось такого, хто подобався б Синьошубці?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 22

— Вона не прокидається! Вона не прокидається!

Над сонним табором продзвенів нажаханий нявкіт Макосвіти.

Синьошубка вискочила зі свого гнізда.

Солодколапка!

Вона тільки вибігла на галявину й побачила дикий вираз в очах Макосвіти, як уже все зрозуміла. Плямиста новачка померла.

— Я її облизувала і трусила, вона не розплющує очі! — згорьовано крикнула королева.

Коти Клану швидко виходили з кубел, кліпаючи від досвітніх променів. Синьошубка зайшла до новацького кубла і присіла біля гнізда Солодколапки. Вона притулилася мордою до хутра колишньої сусідки. Незвична нерухомість її тіла та холод шкіри краяли Синьошубці серце. Вона вже була біля такої кішки — і всі благання на світі не повернули Місяцеквітку до життя.

— Солодколапко, — прошепотіла вона, знаючи, що новачка її не чує. — Солодколапко.

Горе заслало їй очі. Вона поклала підборіддя Солодколапці на бік.

Папороть зашелестіла, і до кубла зайшов Перовус. Синьошубка підвела голову і глянула на новака-медикота.

— Вона мертва.

— Тепер вона буде із Зорекланом, — промурмотів Перовус. Він притулився мордою до голови Синьошубки, ніби прочитав її думки. — Місяцеквітка за нею пригляне.

Вона кліпнула.

— Але Солодколапка не воячка, — видихнула Синьошубка. — Її пустять до Зореклану?

— Звичайно, — нявкнув Перовус. — Вона народилася кішкою Клану. Зореклан радо її прийме.

Але ми ніколи не будемо разом полювати.

Перовус лагідно її підштовхнув.

— Зачекай надворі, будь ласка, — нявкнув він.

Синьошубка проштовхнулася крізь папороть і зустрілася з очима своїх товаришів, що блищали в сутінках.

Макосвіта глянула на неї й промовила стишеним голосом:

— Вона померла, так?

Синьошубка кивнула. Ружолапка, яка сиділа біля мами, притиснулася до неї ще сильніше.

До них підійшов Чортополох, волочучи хвоста по землі.

— Можна на неї подивитися? — запитав він.

Макосвіта лагідно торкнулася до його чола кінчиком хвоста.

— Звичайно, маленький. Побажай своїй сестрі щасливої подорожі до наших предків.

Чортополох зник у кублі, а Ружолапка глянула на маму.

— Ти була з нею, коли…?

— Я спала. — Макосвіта мало не задихалася від горя. — Я прокинулась, і вона пахнула… — королева підбирала слово, — інакше.

Синьошубка розуміла. Вона пригадала запах мами — запах смерті, який не могли приховати навіть лаванда і розмарин.

Біля ясел почувся тихенький нявкіт. Синьошубка глянула повз шубки своїх товаришів і побачила крихітного котика, який сидів на краю галявини.

До нього підійшов Сонцеспад.

— Привіт! Ти Тигрик?

Котик дивився повз нього на сумний натовп котів.

— Що сталося? — пискнув він.

— Солодколапка померла, — понуро відповів Сонцеспад.

Тигрик схилив голову набік.

— Вона була воячка?

— Тигрику! — з ясел вискочила Легковія. — Що ти тут робиш?

— Я хотів знати, чому всі прокинулися, — відповів Тигрик.

Легковія лизнула його голову.

— Бачу, ти будеш дуже допитливий. — Вона глянула на Сонцеспада. — Він був найслабшим у виводку, а тепер найсильніший.

— Я ніколи не був найслабший, — запротестував Тигрик, обурено розтуливши крихітний рожевий ротик.

— Звісно, ні, маленький.

Легковія підібрала його за загривок і занесла назад до ясел, незважаючи на те, що малий задригав лапами.

Із папоротевого тунелю вийшов Гускопух.

— Що сталося?

Макосвіта кинула на нього докірливий погляд.

— Солодколапка померла.

Гускопух зітхнув.

— Коли Зореклан кличе до себе, навіть найсильніші ліки не в змозі допомогти.

— Гускопух має рацію, — нявкнув Перовус, який саме вийшов з кубла. — Ми зробили все, що могли.

— Нам пощастило, що ти в нас є, Перовусе, — нявкнула Рябохвоста. Про Гускопуха ніхто нічого не сказав.

У Синьошубки поза шкірою пробіг мороз. Вона усвідомила, що Клан втратив віру в їхнього старого медикота. Коли Білоока загнала колючку в лапу, вона шукала Перовуса. Коли Легковія переживала за Леопардоногу та її кошенят, вона радилася з Перовусом.

Синьошубка глянула на Гускопуха. Він ніби й не зауважив докірливого коментаря Рябохвостої. Його погляд був розфокусований, наче його думки займало щось геть інше. Якщо Гускопухові ніхто більше не довіряв, то вона дарма вірила у його пророцтво?

Рябохвоста притулилася до Макосвітої.

— Я допоможу тобі приготувати Солодколапку до чування, — промурмотіла вона.

Макосвіта закліпала.

— Так. — Вона підвелася. — Я принесу розмарин.

Синьошубка відвернулася. Вона не могла витримати приготування ще одної кішки для подорожі до Зореклану. Воячка відчула, як об її плече потерся Сонцеспад.

— Ходи зі мною, — сказав він. — Я веду досвітній патруль. — Він кивнув Леволапові. — Ти теж можеш піти.

Ружолапка підійшла ближче.

— А мені можна?

— Звичайно.

Сонцеспад погладив хвостом згорьовану новачку.

— Вохроляпе, — звернувся він до Ружолапчиного виховника. — Поклич Легковію і ходімо.

Коли Синьошубка виходила крізь ялівцевий тунель слідом за воєводою та рештою загону, її лапи здавалися обважнілими, проте вона відчувала полегшення, залишаючи своїх товаришів у жалобі позаду. Коли вони дійшли до верхівки звору й рушили до лісу, її наздогнав Сонцеспад.

— Я знаю, що через смерть Солодколапки дуже сумно, — тихо нявкнув він. — Але Клан повинен жити далі. Треба охороняти кордони і поповнювати кагат свіжини.

Синьошубці всередині було так важко, ніби її живіт наповнили камінням. Проте Сонцеспад мав рацію. Вона мусила охороняти свій Клан, як би їй не було боляче. Інші коти також страждали.

Загін поволі рухався лісом. Легковія притулилася ближче до Ружолапки. До кордону із Сонцескелями ніхто не мовив ні слова. Сонце вже піднялося над небосхилом, прорізаючи дерева своїм блідим промінням. Пташки прокидалися й наповнювали ліс співом. Синьошубка воліла, аби вони замовкли. «Не будь мишомізкою! — сказала вона собі. — Звідки птахи мають знати чи перейматися, що Солодколапка померла?»

— Чекайте! — прошипів Сонцеспад, заставши її зненацька, так що вона аж застигла з одною лапою в повітрі.

Громовий воєвода принюхувався до вітру, і хутро на його спині піднімалося.

— Річковий Клан!

Синьошубка глянула на край лісу й побачила Сонцескелі, що виблискували в досвітніх променях. Запах Річкового Клану долинав через кордон, цього разу вже сильніший.

— Дивіться! — Легковія стала у стійку. Її очі були зосереджені на зарослому схилі, що здіймався над кущем ожини. — Вони перейшли кордон!

Синьошубка наїжилася. Вона помітила кінчик гладкого масного хвоста, а за ним ще один. Сморід риби забив їй ніздрі. Гілки зашелестіли — Річковий патруль таємно прокрадався через підлісок.

— Я так і знав! — прогарчав Сонцеспад. Пригнувшись до землі, аби його руде хутро не показувалося з-за папороті, він подав знак Леволапові. — Вертайся до табору і скажи Смерекозорові, що у нас вторгнення! Річкові вояки навмисне порушили кордон. Ми не можемо їм цього подарувати. Смерекозір повинен якнайшвидше прислати бойовий загін.

Леволап кивнув і розвернувся. Він протиснувся повз Синьошубку та Вохроляпа і помчав назад стежкою, що вела до звору.

— Вертаємо! — тихо наказав Сонцеспад решті патруля. Він забіг у густий орляк, і вояки, пригинаючись, подалися за ним. Синьошубка відчувала, як у ній наростає злість. Чому вони повинні ховатися на власній території?

— Ми нападемо, як тільки прибуде підмога, — шепнув Сонцеспад.

Річковий патруль пробирався трохи незграбніше, коли дійшов до ожини. Синьошубка почула, як один із них лайнувся, та уявила, як колючки чіпляються за густе хутро Річкових котів. Вони не були призвичаєні ані до густих чагарів, ані до лісових колючок.

«Будь ласка, нехай їх це затримає!» — молилася вона, витягуючи кігті. Воячка намагалася зазирнути за листя. Скільки Річкових котів там було? Чи йшли вони до табору? Синьошубка скривилася від їхнього смороду.

— Вони залишають помітки! — прогарчала вона до Сонцеспада. — На нашій території!

— Вони не знають, куди податися, — зауважила Легковія.

Річковий загін продирався крізь ожину, прямуючи в протилежний бік від звору.

— Що вони задумали? — запитала Ружолапка.

Сонцеспад якусь мить обдумував ситуацію.

— Їх недостатньо, аби напасти на табір. Та якщо вони планують саме це, то все одно йдуть не в той бік, дяка Зореклану. Мені здається, вони шукають наш патруль, аби напасти.

— Але нащо?

Синьошубка намагалася зрозуміти, чого Річковий Клан хотів досягнути, посилаючи так мало вояків на незнайому ворожу територію.

— Вони хочуть довести, що ця частина лісу їхня.

— Ніколи!

Синьошубка ледве стримала порив вискочити з куща і кинутися на Річковий загін. Вона знала, що в цьому не буде сенсу. Що вона сама може зробити проти цілого загону? Але ж Синьошубка мала бути вогнем, що освітить ліс! Може, їй треба напасти, як Чортополох тоді напав на собаку? Вона заплющила очі й прогнала в думках бойові прийоми, яких її навчив Сонцеспад.

Воєвода, мабуть, відчув, як нетерпляче вона переминається на лапах.

— Ми нападемо, як тільки сюди прибуде ще один патруль, — пообіцяв він.

Позаду них зашурхотіла папороть, і звідти вискочив Дроздошуб.

— Ми бачили Річковий патруль, — доповів він, — але вони нас не помітили. Надто зайняті боротьбою з колючками.

Сонцеспад захихотів.

— Щось мені здається, що їм не дуже комфортно на Громовій території.

— Ми повинні змусити їх битися там, де чагарі найгустіші, — сказав Дроздошуб.

— А нам не буде від цього важче нападати? — запитала Легковія.

— Нам буде важко, але їм ще важче, — відповів Сонцеспад. — Вони не звикли до ожини, а ми звикли. — Він глянув на Дроздошуба. — Кого ти привів?

— Бурехвоста, Чортополоха, Стрепіханя, Снігошубку, Вітролета і Плямошуба, — відповів Дроздошуб. — На вершині звору чекає ще один патруль на випадок, якщо Річковий Клан проб’ється крізь нашу лінію. Ми не знали, скільки їх прийшло.

Сонцеспад примружив очі.

— Нас достатньо, аби їх вигнати.

До них пробрався Чортополох.

— Ми повинні не просто їх вигнати, — прогарчав він. — Ми мусимо їм так боки полатати, щоб вони ще скоро не забули цього.

— Коли вони знатимуть, що ми можемо їх вигнати, то наступного разу подумають двічі, перш ніж знову сюди йти, — зауважив Сонцеспад. Він обернувся до Бурехвоста. — Розділимося на три патрулі. Ти поведеш один, зустрінете їх на підйомі он там, — він показав на схил, куди начебто прямували Річкові коти. — Візьми Плямошуба і Легковію. Ви нападете перші. Ми підійдемо з боків, коли ви заженете їх назад. Вітролете?

Сірий вояк підвів підборіддя.

— Так?

— Залишайся тут зі Стрепіханем, Дроздошубом і Чортополохом. Нападайте, коли почуєте сигнал Бурехвоста. Я візьму Синьошубку, Снігошубку, Ружолапку і Вохроляпа, ми нападемо з іншого боку. Залишимо прохід до кордону вільним, щоб вони могли відступити.

— Ми повинні роздерти їх на місці, а не давати їм втекти, — просичав Чортополох.

Сонцеспад пильно глянув на нього.

— Воякам не потрібно проливати кров, щоб виграти битву.

Воєвода прослизнув крізь папороть, а Синьошубка зі Снігошубкою подалися одразу за ним. Сонцеспад повів їх до звору, обминаючи іншим шляхом, аж доки вони не побачили Річкових вояків, які важко вибиралися з ожини.

Синьошубка почула, як один з вояків прошипів:

— Нащо нам потрібна ця дурна територія?

— Більше здобичі для Річкового Клану, менше для Громового, — це був Мушлесерд, Річковий воєвода. — Припини скиглити і рухайся.

Синьошубка визирнула з-над низьких кущів. Вітер був на їхньому боці, відносив запах Річкових котів у бік Бурехвостового загону, який чекав у засідці. Коли Річковий Клан пробрався вище схилом, Синьошубка побачила, як затремтіла папороть у місці, де заховався патруль Вітролета, готовий до сигналу Бурехвоста.

Річкові вояки були сильними й міцними. Синьошубка оскалила зуби. Значить, просто доведеться битися сильніше. Вони вибралися з ожини, але в їхньому хутрі ще було повно колючок. Коти прокрадалися вгору, прищуливши вуха й опустивши хвости. Раптом Мушлесерд смикнув хвостом, і вони зупинилися. Його хутро стояло дибки.

— Я чую Громовий Клан, — застеріг він.

Брусошуб, коричневий Річковий вояк, покуштував повітря.

— Запах свіжий.

Вояки за ним почали насторожено озиратися.

— Може…

Брусошуб так і не встиг договорити.

Бурехвіст кинувся на Мушлесерда і подав сигнальний клич. Легковія та Плямошуб вибігли за ним. Брусошуб став на задні лапи, Мушлесерд пригнувся, а інші вояки розвернулися, поширивши очі, коли патруль Вітролета вискочив з орляка збоку.

— В атаку! — закричав Сонцеспад і помчав уперед.

Синьошубка ринула за ним і застрибнула на спину Річковому вояку. Вона впізнала сріблясто-чорну барву Брижокігтя і вчепилася кігтями йому в шкіру, намагаючись втриматися на його масному хутрі. Брижокіготь скинув її із себе й обернувся, ставши на задні лапи. Підводитися не було часу. Синьошубка перекотилася набік, і він приземлився на те місце, де вона була за мить до цього. Він заїхав лапами в ожину і вилаявся, бо колючки роздряпали йому подушечки.

Синьошубка вдарила кігтями його в бік, і вояк розвернувся, прищуливши вуха. Вона спробувала ухилитися, проте його удар прилетів надто швидко. По її морді проїхалася важка лапа, а за нею прострелив біль. Воячка поточилася і притулила лапу до закривавленого носа. Повз неї зблиснуло біле хутро. Снігошубка стала на задні лапи й почала сильно молотити Брижокігтя.

Так! Синьошубка пригадала ту битву з Кривохапом. Вони вже раніше перемагали разом. І цього разу теж переможуть!

Синьошубка підвелася на задні лапи й стала біля сестри. Брижокіготь позадкував — він уже захищався, а не нападав. Сестри відтиснули його до куща ожини. Галуззя заплуталося йому між ніг, і він упав, закричавши, коли йому в шкіру впилися десятки колючок. Синьошубка та Снігошубка опустилися на всі чотири лапи й почали разом його кусати.

Брижокіготь у паніці та сум’ятті почав виплутуватися з ожини. Він скочив та обернувся, проте воячки не припиняли наступ. Снігошубка вкусила його за бік, коли Брижокіготь повернувся, щоб напасти, а Синьошубка вхопила з іншої сторони. Люто скрикнувши, сріблясто-чорний кіт перескочив через них і помчав крізь дерева.

— З одним покінчено, — видихнула Снігошубка.

— Це ще не все.

Синьошубка розвернулася й покуштувала повітря. Вона не чула запахів Кривохапа чи Дубосерда. Це ж добре, правда? Бо вони обидва — сильні вояки, і я б не хотіла зіткнутися з ними після такої довгої бійки.

Вона відхилилася з дороги, коли Вітролет погнався за волаючим Річковим котом до лісу. Дроздошуб прокотився повз Синьошубку, вчепившись лапами у Видроплесу й шматуючи задніми кігтями її спину, аж доки Річкова воячка не заблагала про пощаду.

Бурехвіст заніс лапу на Річкового новака й так його вдарив, що той аж упав на свого побратима. Обоє котів втратили рівновагу, і Бурехвіст стрибонув на них, дряпаючи одного передніми лапами і водночас штовхаючи іншого задніми.

— Бийтеся, ви, мишосерді! — заволав Мушлесерд до своїх побратимів, коли Синьошубка застрибнула йому на спину.

— Ти думав, що це буде так просто? — прошипіла вона і ввігнала зуби в плече Річкового воєводи.

У відповідь Синьошубку вдарили кігті — Мушлесерду вдалося скинути її із себе. Воячка заволала від болю: її лапу скрутило, бо кігті зачепилися за хутро воєводи. Вона визволилася й обернулася.

Брусошуб повернувся до неї.

Скривившись від болю, Синьошубка стала на задні лапи, щоб дати відсіч кремезному бурому котові, але Снігошубка вже відтягувала його назад, вчепившись зубами в загривок. Вона вилізла на нього, а Синьошубка почала молотити його в живіт так сильно, що аж було чути, як вона вибила з нього дух. Хапаючи ротом повітря, Брусошуб виборсався від них і побіг до Річкового кордону.

Раптом пролунав нажаханий крик:

— Ружолапко!

Синьошубка кинулася через ожину, вправно прослизаючи між гілками. Вискочивши з іншого боку, вона побачила, що Ружолапку затиснули між корінням дуба двоє Річкових вояків.

— Знайдіть собі когось по розміру! — закричала Синьошубка й застрибнула на спину більшому коту.

— Річковий Клан ніколи не б’ється чесно! — почувся позаду вереск Снігошубки. Синьошубка перевернула здорованя й побачила, що її сестра вчепилася зубами в хутро іншого кота й потягла його геть від переляканої Громової новачки.

З повним ротом Річкового хутра Синьошубка прокричала Ружолапці:

— Цілься в живіт!

Новачка нахилилася вперед і почала бити кота кігтями, аж доки він не скорчився так, що Синьошубці довелося його відпустити. Котяра загарчав і замахнувся на Ружолапку, але новачка була спритнішою. Вона ухилилася, і кіт розчахнув кігтями кору.

— Ти лише у воді швидко рухаєшся, рибомордий? — під’юдила його Синьошубка.

Кіт засичав і подався до неї, але Ружолапка прослизнула йому попід живіт і вибила його з рівноваги. Інший кіт уже дав драла від Снігошубки у чагарі. Його побратим зіп’явся на лапи і став перед трьома лютими кішками. Синьошубка вдоволено побачила в його очах панічний вираз. Вони почали наступати, а він тільки задкував.

— Ти думаєш, що впораєшся з нами трьома? — виклично запитала Снігошубка.

— Нехай спробує, — прогарчала Ружолапка.

— Він, схоже, досить мишомізкий.

Синьошубка відчувала, як у її лапах струменіє сила, проте втрималася від нападу. Вони мали надто велику перевагу і могли легко його побороти.

І це означає, що ми мусимо його відпустити.

Воячка кинула застережливий погляд на своїх посестер, сподіваючись, що вони це розуміли. Снігошубка кивнула й відступила вбік, залишивши між ними прохід. Річковий кіт, не вагаючись, дременув повз них і втік до кордону.

Синьошубка прослизнула назад крізь ожину й побачила Сонцеспада, який копнув Річкового вояка задніми лапами, так що той аж покотився. Синьошубка відскочила саме тієї миті, як кіт пролетів повз неї.

— Відступаємо! — вереснув Мушлесерд, і решта Річкових вояків обернулися й кинулися навтьоки. Їхній воєвода зупинився і блимнув очима. — Скелі досі наші!

— Але не ліс, — гаркнув Сонцеспад.

Синьошубка бадьоро погнала втікачів до кордону.

— Одного дня ми і скелі заберемо! — закричав Чортополох, коли ворожі коти перебігали обмілілу річку.

Сонцеспад підвів голову. Одне його вухо було розідране, на щоку стікала кров.

— Молодці. — Він оглянув своїх товаришів. — У когось є серйозні поранення?

Синьошубка згадала про вивихнутий кіготь, який уже напух і пульсував. Він болів, але це могло почекати до табору.

— Лише кілька подряпин, — доповів Дроздошуб.

— Видроплеса мене вкусила, — поскаржився Плямошуб. — Я тепер кілька днів смердітиму рибою.

Синьошубка застигла, побачивши закривавлене біле хутро Снігошубки.

— Як ти? — зойкнула вона.

Снігошубка подивилася на плями.

— Це не моя кров.

Синьошубка полегшено торкнулася хвостом до вуха сестри.

— Вони не скоро повернуться, — нявкнув Чортополох.

Бурехвіст досі дивився на річку. Його очі потемніли.

— Їм не треба було взагалі цього робити, — прогарчав він. — Вони вже мають Сонцескелі.

— Ходімо, — наказав Сонцеспад. — Треба доповісти в таборі.

Синьошубка подалася за сестрою назад до лісу. Нагостривши вуха, вона почула, як Бурехвіст пробурмотів до Сонцеспада:

— Вони повернуться. Ми втратили їхню повагу, коли віддали без бою Сонцескелі.

— Це було рішення Смерекозора, — спокійно відповів Сонцеспад.

— Можливо, — прошипів Бурехвіст, — але він мав би бути тут, щоб його підкріпити.

— До речі, а де Смерекозір? — нявкнув воєвода, ніби тільки-но помітив, що провідник Клану не брав участі в битві. — Чому він не повів ваш загін?

Бурехвіст знизав плечима.

— Краще спитай у самого Смерекозора, бо в Громовому Клані ніхто не знає, де він.

Синьошубка відчула знайоме поколювання в лапах. Зі Смерекозором діялося щось не те. Щось геть не те.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 23

— Ми їх відігнали, — оголосив Сонцеспад Клану, коли загін увійшов до табору через тунель.

Наперед виступив Гадюкозуб.

— Більше на території жодних ознак присутності Річкового Клану, — доповів він. — Ми ретельно все прочесали.

— Дякую, — кивнув Сонцеспад.

Синьошубка чула їхню розмову лише краєм вуха. Її погляд був зосереджений на крихітному, худому тільці Солодколапки, яке лежало посередині галявини. Макосвіта і Рябохвоста пригладили її хутро та підклали під неї лапи — так само, як тоді зробили з Місяцеквіткою. Весь захват від битви миттю поглинуло горе. Синьошубка стояла і незмигно дивилася, як Ружолапка пройшла повз неї та присіла біля сестри. Чортополох напружено підійшов і лизнув Солодколапку між вухами.

— Я допоможу її поховати після чування, — промурмотів він до Макосвіти.

Із медичного кубла вийшов Перовус зі згортком трав. За ним дибав Гускопух. Перовус поклав трави до лап свого виховника.

— Можеш пережувати ці трави на кашку, поки я огляну рани?

Він звертався до Гускопуха лагідно, ніби говорив із вразливим і неспокійним старійшиною.

Гускопух дивився на ясла і ніби його й не чув. Перовус підсунув трави трохи ближче.

— Нам потрібно багато мазі з живокосту, — сказав новак. Тоді глянув на патруль, який щойно вернувся. — Схоже, що там чимало подряпин.

Гускопух закліпав.

— Живокосту? — перепитав він.

Перовус кивнув і поплескав по травах лапою. Гускопух ще раз кліпнув, а тоді схилився й почав пережовувати листя. Перовус швидко подався до поранених. Першим він оглянув Чортополоха.

— Це глибока подряпина.

— Та нічого, — знизав вояк плечима. — Мені не болить.

— Заболить, якщо почнеться запалення. — Новак повернувся до Гускопуха. — Ми приносили пижмо?

Медикіт обнюхав трави і кивнув.

— Піди до Гускопуха, — сказав Чортополохові Перовус. — Попроси втерти тобі трохи пижма в рану. — Коли Чортополох завагався, Перовус глянув на тіло Солодколапки. — Якщо ти хочеш допомогти поховати сестру, то мусиш залікувати рану.

Чортополох схилив голову й подався до медикота.

Перовус оглянув Снігошубку.

— Піди помийся в струмку, — порадив він. — Ця кров пахне Річковим Кланом, якщо будеш її злизувати, тебе може знудити.

— Фе. Риба.

Снігошубка здригнулася і вибігла з табору.

Коли Перовус дійшов до Синьошубки, вона підняла лапу й показала свій вивихнутий кіготь. Новак наморщив носа.

— Болюче, — сказав він співчутливо. — Але якщо даси йому спокій, то швидко загоїться.

Її несамовито пекло, проте Синьошубка не хотіла цього визнавати після того, як Чортополох повівся так хоробро.

— Візьми у Гускопуха живокостову мазь, — сказав Перовус. — Вона полегшить біль.

— Дякую.

Синьошубка пошкутильгала до медикота. Воячка гадала, чи думав Гускопух про пророцтво, зважуючи її роль у битві. Вона не зовсім освітила ліс, як вогонь, але впоралася непогано.

Гускопух якось дивно на неї глянув і підштовхнув купку пережованих трав.

— Це живокіст? — перепитала Синьошубка.

— Що ще я давав би для вивихнутого кігтя?

Як він знав, що їй потрібно, якщо стільки речей цими днями проходило повз нього? Синьошубка намастила кашку на кіготь.

— Смерекозоре! — почувся нявкіт Сонцеспада.

Синьошубка розвернулася. Громовий провідник щойно вийшов із ялівцевого тунелю.

Рябохвоста і Макосвіта підвели погляди від тіла Солодколапки. Гадюкозуб підніс голову, а Бурехвіст примружив очі. Увесь Клан замовк. Сонцеспад вийшов наперед, його закривавлене вухо блистіло в ранкових променях.

— Смерекозоре, де ти був? — запитав Громовий воєвода.

Смерекозір відповів не одразу.

— Ви перемогли?

Сонцеспад кивнув.

— Ми відігнали тих рибомордих аж до річки. Сонцескелі досі їхні — ця битва ще чекає свого часу, — але через кордон вони ще скоро не тикнуться.

Бурехвіст тихо загарчав.

— Добре, — нявкнув Смерекозір. Він перейшов через галявину й застрибнув на Високий Камінь. — Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться тут і послухають, що я маю сказати!

Синьошубка збентежено глянула на Ружолапку. Хіба Сонцеспад не мав би спершу доповісти про битву?

Леволап підійшов до них, втупившись у власні лапи. Чи він дувся, що пропустив битву?

Ні. Леволап не дувся. Якби він хотів щось сказати, то сказав би. По хребту Синьошубки пробіг мороз. Давні підозри, які з’явилися, коли вона застала Леволапа за полюванням на метелика, посилилися. Новак щось знав про їхнього провідника.

Смерекозір глянув на свій Клан. Коти не рухалися, просто зацікавлено на нього дивилися. Провідник здавався втомленим, його погляд був притуплений від горя. Синьошубка нахилилася вперед. У її животі було якесь відчуття порожнечі.

— Коти Громового Клану, — почав Смерекозір, і його голос пролунав над мовчазною галявиною й відбився від дерев та каміння. — Я більше не можу бути вашим провідником. Віднині я залишаю Клан і йду жити в угіддя Двоногів.

Шубки на галявині почали наїжуватися, і в повітрі затріщала напруга.

Бурехвіст задер губу.

— Ти збираєшся стати кицюнею?

Сонцеспад витріщився на нього.

— Чому?

Гадюкозуб випустив кігті в землю.

— Як ти міг? — крикнула Макосвіта, вирячившись на нього біля тіла своєї доньки.

Смерекозір схилив голову.

— Я мав за честь служити вам досі. Решту свого життя я проведу як кицюня, де мені не доведеться більше битися, де від мене більше не будуть залежати життя, їжа і безпека.

— Боягуз, — Гадюкозуб прищулив вуха.

Смерекозір переминався з лапи на лапу.

— Я віддав Громовому Клану вісім життів. Усі добровільно. Але я не готовий ризикувати дев’ятим.

Від куща кропиви крикнув Хоптовус:

— Що може бути більш почесним, ніж померти за свій Клан?

— Ти жив би у Зореклані. — Макосвіта гладила хвостом хутро Солодколапки. — І ділився б язиками з товаришами, яких ти втратив.

Смерекозір зітхнув.

— Я роблю це для Громового Клану, обіцяю.

— Ти робиш це для себе, — прогарчав Бурехвіст.

Леволап виступив наперед. Його ноги тремтіли, і він здавався настільки наляканим, ніби мав не говорити, а нападати на Тіньового вояка. Новак рішуче підніс підборіддя.

— Чи справді нам потрібен провідник, який більше не хоче очолювати Клан? — запитав він.

Синьошубка глянула на юного кота. Леволап був не просто хоробрий. Мабуть, його слова таки мають сенс. Якби вона була провідницею, то радо віддала би своєму Клану всі дев’ять життів, які їй подарував Зореклан. Чи хотіла вона провідника, який не готовий так зробити? Чи хотів його Громовий Клан? Вояки навколо Синьошубки мурмотіли одне до одного, кидаючи на Смерекозора швидкі погляди, ніби більше його не впізнавали.

Смерекозір підійшов на край Високого Каменя, ніби готуючись зістрибнути вниз.

— Сонцеспад буде для вас хорошим провідником, і Зореклан усе зрозуміє, — нявкнув він.

— А от інші Клани не факт, — застеріг Сонцеспад. — Ти не зможеш повернутися до лісу.

Смерекозір осміхнувся.

— О, я вже уявляю, як вони будуть мене обзивати. Я б не здивувався, якби хтось із провідників запропонував додати до вояцького правильника пункт про те, що всі щирі вояки повинні зневажати легке життя кицюні. Але ти зробиш Громовий Клан сильним, Сонцеспаде. Це мій останній вчинок як провідника. Я передаю Клан тобі — і роблю це впевнено.

Сонцеспад схилив голову.

— Це честь для мене, Смерекозоре. Я обіцяю, що докладу всіх зусиль.

Смерекозір зістрибнув з гладкого сірого каменя. Він оглянув свій Клан, і, хоч у його очах не було страху, Синьошубці все ж здалося, що колишній провідник гадає, чи відпустять вони його без бою. Зрештою, він же тепер був кицюня.

Сонцеспад підійшов і торкнувся до Смерекозора кінчиком хвоста.

— Ти був нам хорошим провідником, Смерекозоре, — нявкнув він.

Гагілка важко підійшла до свого провідника. Її очі потемніли від жалю.

— Ми будемо за тобою сумувати.

Білоока обгорнула лапи хвостом.

— Сонцеспад буде чудовим провідником, — мовила вона і роззирнулася за підтримкою.

Схвальне мурмотіння прокотилося над Кланом, тільки Бурехвіст із Гадюкозубом насуплено мовчали. Смерекозір востаннє проходив між своїми товаришами. Коли минав Чортополоха, вояк від нього відсахнувся. Синьошубку роздратував такий прояв неповаги. Чи він думав, що бажання стати кицюнею можна підчепити, як зелений кашлюк?

А може, Чортополох мав рацію? Відмова від своїх обов’язків провідника Клану — це зрада, яку не пробачають?

Вона боролася з бажанням відійти далі, коли Смерекозір наблизився до них і став біля Леволапа.

— Дякую, — промурмотів Смерекозір.

Леволап схилив голову.

— Ти мав рацію, — продовжив кіт. — Я мусив сам розповісти Клану. Я вчинив нечесно з ними — і з тобою, — якби зробив інакше. У тебе добре серце, юначе. Коли тобі прийде час отримати вояцьке ім’я, скажи Сонцеспадові, що я б назвав тебе Левосердом.

Синьошубка звела голову. То Леволап таки знав, що було зі Смерекозором. І він зберігав цю таємницю з вірності своєму провіднику. Вона була вражена.

Леопардонога підійшла ближче.

— Смерекозоре, а як же наші кошенята? Ти не залишишся, щоб бачити, як вони ростуть?

Вона кивнула на трьох крихітних котиків біля неї. Королева вивела їх із ясел, коли почула оголошення Смерекозора. Дві дівчинки тулилися на землі, їхні очі були затуманені. А от у Тигрика вже були широкі й міцні плечі під пухнастим хутром. Він стрибнув батькові на хвіст.

Смерекозір лагідно його забрав.

— Їм буде досить тебе, Леопардоного. Я не той батько, яким би вони пишалися, але я завжди пишатимуся ними. Особливо тобою, маленький вояче, — додав він і нахилився, щоб торкнутися мордою до голови смугастого котика.

Тигрик підвів свої величезні бурштинові очі й загарчав, показуючи крихітні гострі зубки.

— Будь сильним, мій дорогий сину, — промурмотів Смерекозір. — Добре служи своєму Клану.

Він кивнув, а тоді тихо зайшов до ялівцевого тунелю і зник.

Клан почав перемовлятися, ніби зграя переляканих ворон.

— У нас нема провідника! — бліде хутро Крапохвістки стало дибки від тривоги.

— Тепер Сонцеспад наш провідник, — відповів Вохроляп.

— Але його не благословив Зореклан, — наїжився Горобцепух.

Сонцеспад застрибнув на Високий Камінь.

— Я розумію ваші страхи, — вигукнув він. — Я сьогодні піду до Місяцескелі.

Гускопух вирячився на нього. В очах медикота іскрився страх.

— Зореклан цього ніколи не дозволить! — розтріпаний старий медикіт весь тремтів. — Смерекозір мусив спочатку поділитися з ними язиками, розказати, що він планує. Як ти отримаєш дев’ять життів, якщо Смерекозір не відмовився від свого провідництва як слід?

Синьошубка почула, як позаду неї Гадюкозуб пробурмотів:

— Може, Гускопухові також пора відмовитися від своїх обов’язків?

Хоптовус відповів йому:

— Спокійно, юначе. Він багато повень служив своєму Клану. Не відвертайся від нього зараз.

За ними почулося шурхотіння — Гагілка вмощувалася зручніше.

— Я з ним поговорю, — прошепотіла вона. — Може, вдасться переконати переселитися до нашого кубла. Перовус уже цілком здатен зайняти його місце.

— Більш ніж здатен! — прошипіла Снігурокрила. — Він сам виконує всі обов’язки медикота вже Зореклан зна скільки! Нам давно треба було перестати слухати цього божевільного старого мішка з блохами.

— Цить! — почувся розлючений голос Вохроляпа. — Проявіть трохи поваги!

На середину галявини вийшов Перовус.

— Сонцеспаде, я піду з тобою до Місяцескелі.

Коти замурмотіли, і Синьошубка замислилася, чи не почув він, бува, що старійшини збиралися попросити Гускопуха залишити свої обов’язки та приєднатися до них під поваленим деревом. Хутро старого медикота стояло дибки, в очах був шалений вираз. Він застиг і дивився в порожнечу. Напевно, для нього ж краще буде відмовитися від ролі медикота і дати новаку зайняти своє місце.

— Наші предки не покинуть нас у такий скрутний час, — мовив Перовус. — Зберігайте віру.

Сонцеспад кивнув юному медикотові.

— Так, ми будемо. Ми повинні, — пообіцяв він. Його хвіст посмикувався. Синьошубка подумала, що Сонцеспад, мабуть, почувається так, ніби застрибнув у річку й не міг дістати лапами дна. Але його голос був рішучий. — Ми дамо їм зрозуміти, що Громовому Клану потрібен провідник. Перовус має рацію: Зореклан нас не покине.

Синьошубка притулилася до Снігошубки.

— Сподіваюся, це правда, — прошепотіла вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 24

Увечері наступного дня Синьошубка шукала Снігошубку, аби розділити з нею на вечерю мишу, і ненароком перечепилася через Чортополоха, який дрімав біля куща кропиви. Він цілу ніч сидів у жалобі коло тіла Солодколапки разом із Ружолапкою та Макосвітою, а перед світанком її поховав.

— Він хотів зробити це сам, без допомоги, — прошепотіла Снігошубка до Синьошубки, коли та зі своєю мишею обережно обійшла сплячого Чортополоха. — Він такий люблячий брат.

— Ти вже казала, — пробурмотіла Синьошубка. Вона намагалася не зважати на замріяний вираз в очах сестри. Я ніколи ні з яким котом не буду поводитися, як та туркотлива голубка.

Клан ділився язиками на галявині, а Синьошубка купалася в прохолодному вечірньому леготі. Вона з полегшенням проводжала пекуче зеленлистове сонце за верхівку звору. Їй було шкода Сонцеспада і Перовуса: вони поверталися від Місяцескелі по несамовитій спеці. Якщо все минуло добре, то десь скоро вони мають повернутися, голодні й спраглі.

Воячка підвелася, щоб перевірити, чи залишилася для них якась придатна свіжина в кагаті, коли це зі звору почувся тріск каміння. Гадюкозуб звівся на лапи й очікувально подивився на вхід до табору. Бурехвіст проковтнув останній шматок своєї миші й облизався, а Гагілка підвелася та нагострила вуха.

Синьошубка відчула запах Сонцеспада, а за мить він вийшов з тунелю разом із Перовусом.

Першою озвалася Крапохвістка.

— Що сказав Зореклан? — запитала вона, підвівшись на лапи.

Сонцеспад перейшов через галявину й піднявся на Високий Камінь. Усі погляди були звернуті на рудого кота, який уже впевнено почувався на сірому кругляку.

— Товариство, — почав Сонцеспад, — Зореклан прийняв мене як провідника і подарував мені дев’ять життів.

Клан вибухнув привітаннями.

— Сонцезір! Сонцезір! Сонцезір! — викрикували вони у вечірнє небо.

— Сонцезір! — радісно гукнула Синьошубка, пишаючись своїм колишнім виховником. Та раптом її увагу дещо привернуло, і вона різко стулила рот.

Чому Гускопух не приєднується до привітань Сонцезора?

Медикіт сидів біля підніжжя Високого Каменя. Його очі були темні й щось видивлялися серед котів Клану. Раптом його погляд дійшов до неї — холодний і палючий водночас. Синьошубка кліпнула й почала гукати знову.

Сонцезір подав одному з котів знак хвостом.

— Вохроляпе, я хочу, щоб ти став моїм воєводою.

Світло-сірий смугань схилив голову.

— Це честь для мене, Сонцезоре. Я буду вірно служити тобі та своєму Клану.

Ружолапка, сяючи очима, тицьнула лапою свого виховника, а Бурехвіст поважно кивнув новому Громовому воєводі.

— Вітаю, — почувся низький нявкіт Гадюкозуба, а за ним і решти Клану.

— Сьогодні як новий провідник Громового Клану я хочу зробити ще дещо.

Коти підвели погляди на Сонцезора.

— Ружолапка хоробро билася з Річковим Кланом і вже заслужила на своє вояцьке ім’я.

Юна кішка засмикала хвостом, коли до неї підбігла Макосвіта й почала прилизувати її хутро. Вітролет гордо подивився на доньку, але Синьошубка помітила в його погляді й сум. Солодколапка сьогодні також мала б стати воячкою.

Сонцезір чекав на Високому Камені, доки Ружолапка вийде на середину галявини.

— Ружолапко, віднині тебе знатимуть як Ружохвосту. Зореклан шанує твій розум і вірність, а ми приймаємо тебе як повноцінну воячку Громового Клану. Служи на славу свого Клану.

Ружохвоста схилила голову, а всі навколо почали викрикувати її нове ім’я.

Вохроляп підійшов і притулився мордою до її голови.

— Я тобою дуже пишаюся, — промурмотів він.

Сонцезір озвався знову.

— У Громового Клану в яслах є кошенята, і вояцьке кубло повне. У нас є проблеми, це правда: Річковий Клан тіснить наші кордони, а кицюні загрожують нашій здобичі. Але Клан ситий, а в лісі багато здобичі. Я присягаюся зробити Громовий Клан таким сильним, як великі Клани давнини. Наш Громовий Клан пам’ятатимуть поруч із Тигровим та Левиним Кланами. Наші вояки сміливі, вірні та вправні у бою. У нас нема причин почуватися загроженими і слабшими за наших ворогів. Ми перемагали їх раніше і переможемо знову. Я поведу вас у нову еру, де Громовий Клан будуть поважати і боятися настільки, що жоден кіт не посміє ступити на наші землі.

Коли він забере назад Сонцескелі? Синьошубка випустила кігті в землю. Вона вже хотіла побачити вираз на нахабній морді Дубосерда, коли вони проженуть тих лисосердих крадіїв за кордон.

Навколо хльоскали хвости і тупотіли лапи.

— Сонцезір! Сонцезір! — знову здійнявся радісний крик Громового Клану.

Сонцезір підніс підборіддя. Його хутро виблискувало в місячному промінні. Він слухав гучне вітання Клану, від якого аж здригалися дерева.

Синьошубка хотіла піти за його слідом. Він підніс свій Клан від тривоги до надії. Сонцезір, мабуть, відчував невимовну силу, стоячи там угорі, дивлячись на своїх товаришів. У її роті пересохло від раптового дикого голоду.

Чортополох біля неї нахилився до Снігошубки й щось зашепотів їй на вухо. Синьошубка підслухала, що він казав.

— Одного дня там буду я, — прошепотів юний вояк, — отак говорити до Клану.

Біла воячка схвально замуркотіла, а Синьошубка відчула, як у неї на хребті здиблюється хутро. Якщо я не опинюся там перша!

* * *

— Дроздошубе!

Вохроляп розподіляв патрулі. Світанок ще не настав, тож у таборі панували сутінки.

— Візьми Крапохвістку, Стрепіханя, Білооку та Синьошубку в патруль до Річкового кордону. Бурехвіст, Снігурокрила і Чортополох підуть до Тіньового кордону.

Бурехвіст кивнув і повів свій патруль до ялівцевого тунелю.

Дроздошуб нахилився до Синьошубки, посмикуючи вусами.

— Сподіваюся, Снігошубка зможе витримати кілька митей без Чортополоха, — нявкнув він.

Синьошубка легенько ляснула його хвостом. Чи вже весь Клан перешіптувався про Снігошубку із Чортополохом? Чому її сестра мусила робити все настільки очевидним? Присоромлена Синьошубка подалася до звору.

— Вибач, — наздогнав її Дроздошуб. — Я думав, що тобі буде смішно.

— Ну, а мені не смішно, — форкнула Синьошубка.

Опустивши хвоста, Дроздошуб повів патруль до Річкового кордону. Синьошубку вже трохи мучила совість, що вона на нього так гаркнула. Сірий вояк просто хотів пожартувати. Але при ній не варто жартувати про сестру. І що скоріше він зрозуміє це, то краще!

— Жодних запахів, — Дроздошуб став біля кордону й покуштував повітря. — Ми поновимо помітки та повернемося.

Кілька потовчених кущів ожини і потемнілих плям крові — ото й усе, що свідчило про недавню битву.

— Ти думаєш, вони спробують знову? — запитала Крапохвістка.

Дроздошуб похитав головою.

— Я думаю, що вони засвоїли урок. Тупі клубки хутра. А коли Сонцезір відбере назад Сонцескелі, кордон буде легше патрулювати.

— Думаєш, він їх поверне? — спитала Синьошубка.

— Сподіваюся, — відповів Дроздошуб. — Інакше ми ніколи не вернемо повагу інших Кланів.

Синьошубка його чула тільки краєм вуха. Вона дивилася крізь ліс на гладкі скелі, що рожевіли в досвітній заграві. Так було порожньо, жодних ознак присутності Річкових котів, навіть у тінях. Синьошубка глянула на протилежний берег. Там теж нікого. А чого вона очікувала? Побачити, як Кривохап чи Дубосерд прокрадаються кущами, плануючи наступний напад?

Чи були вони двоє розчаровані через те, що їхній Клан програв битву? Вона уявляла, як Дубосерд, такий же самозакоханий, як і Чортополох, вихвалявся своїм товаришам, що вони би перемогли, якби він був там.

— Синьошубко? — нявкіт Дроздошуба вивів її із задуми. — Ти йдеш?

Решта загону вже пішла геть до лісу. Дроздошуб зупинився й озирнувся на неї.

— Так!

Синьошубка поспішила за ним.

Поки вони дійшли до табору, в її животі вже бурчало. Кагат свіжини був повний після вчорашнього полювання, і воячка збиралася поласувати смачною мишкою.

— Синьошубко! — гукнула її Снігошубка. Біла воячка бігла до неї через галявину. Її вимите хутро блищало в ранковому промінні.

Синьошубка зітхнула.

— Це терміново? Я збиралася поїсти.

— Ходи зі мною на лови, — попросила Снігошубка. — Якщо ти вже була в патрулі, то можеш поїсти в лісі.

Очі сестри були такі круглі та сповнені надії, що Синьошубка не могла відмовити, хоч у неї в животі було геть порожньо. Принаймні здобич у лісі буде тепла. Та й якщо вона не піде зі Снігошубкою, то це зробить Чортополох.

Синьошубка вийшла слідом за сестрою із табору і піднялася звором. Їй кортіло пополювати. Листя шелестіло від теплого вітерця, у підліску шаруділа здобич. Синьошубка вже й не пам’ятала, коли їй востаннє було холодно. Вона спробувала уявити гололист — цокотіння зубами у снігу, пара з рота, — але він здавався надто далеким. Зараз вона почувалася так, ніби зеленлист не закінчиться ніколи.

— Де будемо полювати? — запитала вона Снігошубку.

Сестра знизала плечима.

— Я думала, що ти хотіла на лови.

— Мабуть.

Синьошубка форкнула. Її сестра стала така неуважна. Вона подалася вглиб лісу, думаючи, як повернути Снігошубку в реальний світ.

— Ти рада, що тепер Сонцезір наш провідник?

— Звичайно, — відповіла Снігошубка.

— Але тепер усе інакше, — промурмотіла Синьошубка. Вона пірнула під кущ ожини й притримала гілки хвостом, щоб Снігошубка зайшла за нею. — Смерекозір пішов, Гускопух поводиться, як скажена лисиця, Солодколапка померла. Вона була молодша за нас!

Снігошубка зупинилася, щоб понюхати світло-блакитну квітку, яка похилилася над стежкою.

— Але завжди є нове життя, — тихо нявкнула вона.

Синьошубка закліпала.

— Що ти маєш на увазі?

Біла воячка опустила голову і глянула на сестру. Квітка над нею кивала, ніби слухала її слова.

— У мене будуть кошенята.

Хтось ніби вибив землю з-під лап Синьошубки.

— Уже? — зойкнула вона.

Вони ж лише стали воячками! Нащо Снігошубці було обтяжувати себе кошенятами?

Очі Снігошубки заволокло туманом.

— Ти не рада?

— Зви… звичайно, рада, — промимрила Синьошубка. — Я просто не очікувала…

Снігошубка її перебила.

— Чортополох такий щасливий, — нявкнула вона. — Він каже, що Клану потрібні нові вояки. У новацькому кублі зараз тільки Леволап і Злотолапка.

Ну, якщо Чортополох задоволений, тоді все нормально. Синьошубка ледь стрималася, щоб не сказати це вголос. Вона не хотіла псувати сестрі радість. Проте щось у неї всередині стало холодне, мов сніг, наповнюючи й душачи її. Снігошубка раптом почала здаватися такою далекою. Скоро вона переселиться до ясел, а тоді возитиметься зі своїми кошенятами разом із Чортополохом. То це наше останнє спільне полювання?

— Він буде хорошим батьком, знаєш, — Снігошубка ніби намагалася її заспокоїти. — Ну тобто, я знаю, що він тобі не подобається, але він хороший і добрий.

Синьошубка глянула на сестру, намагаючись уявити, як це, коли Чортополох буває добрим.

— Він вірний партнер, — не вгавала Снігошубка.

Синьошубка зітхнула. Сестрині очі були сповнені тривоги. Вона не могла дозволити їй хвилюватися.

— Я щаслива за тебе, чесно, — нявкнула воячка.

Синьошубка відсторонено підчепила кігтем клаптик моху й кинула його на землю. Громовому Клану потрібні були кошенята. Троє малят Леопардоногої були не надто сильні, та й Чортополох мав рацію: Клану треба більше новаків. І… кошенята Снігошубки будуть їй рідні. Синьошубка глянула в небо, гадаючи, що Місяцеквітка думала про цих нових кошенят. Вона зрозуміла, що її мама раділа б від того, що Снігошубка щаслива.

Синьошубка притулилася мордою до сестри.

Я теж буду щаслива. Обіцяю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 25

— Швидше! Поклич Перовуса! — крикнула Синьошубка.

Гускопух ще офіційно не став старійшиною, але коти Клану все більше зверталися за медичною допомогою саме до Перовуса.

На іншому боці галявини Снігурокрила сонно підвела голову.

— Кошенята народжуються?

— А що ще? — форкнув Чортополох. Вояк зайшов був до ясел провідати свою партнерку, коли це в Снігошубки якраз почалися болі. Синьошубка раділа, що вона теж там була в цю мить.

Снігурокрила підвелася.

— Я його зараз покличу, — запропонувала вона і, пахкаючи, вилізла з кубла. До її пологів залишалося ще пів місяця, і колись дрібна та енергійна воячка стала громіздкою, мов борсучиха.

Чортополох схвильовано перебирав лапами по краю Снігошубчиного гнізда, поки вона крутилася в орляку. Синьошубка лизнула сестру поміж вухами.

— Це все скоро закінчиться, — пообіцяла вона. Синьошубка намагалася не думати про довгі пологи Леопардоногої. Чи про смерть її доньок, які не доросли навіть до повні. Це здавалося особливо жорстоким, тим паче після того, як партнер Леопардоногої залишив її та пішов жити кицюнею. Принаймні, Тигрик сильний і здоровий, нагадала собі Синьошубка. Зараз він виліз із гнізда Леопардоногої та, витягнувшись, зазирав, що ж там у них діється.

Леопардонога підсунула його хвостом назад до себе.

— Ти такий непосидючий, як та білка, — лагідно насварила вона. — Піди, може, надвір і пошукай Леволапа.

— Гаразд, — писнув Тигрик і подався із ясел, а назустріч йому зайшов Перовус. — Обережно! Виходжу! — крикнув котик і прослизнув прямо попід животом медикота.

— Цей малий щодня все більше командує, — весело зауважив Перовус, поклавши біля гнізда Снігошубки згорток листя. — Я знаю, що він — єдине кошеня у Клані, але я б хотів, щоб усі припинили йому потурати. Він уже почав поводитися так, ніби малий провідник.

Синьошубка смикнула хвостом.

— Скоро зможе няньчитися з кошенятами Снігошубки.

— Як ти, маленька? — Перовус нахилився й обнюхав голову білої королеви.

— Хочу пити, — захникала Снігошубка. — Можна мені трохи мокрого моху?

— Гарна думка, — нявкнув Перовус. — Чортополоху, можеш принести?

Чортополох припинив дерти орляк по краю гнізда і глянув на Снігошубку.

— Побудеш тут без мене?

— Ми про неї подбаємо, — пообіцяв Перовус.

Як тільки він вийшов, Снігошубка зітхнула.

— Дякую, що витурили його, поки він не подрав моє гніздо на шматки.

Синьошубка смикнула вусами. Усе ж таки її сестра не втратила почуття гумору. Раптом Снігошубка зойкнула, а її очі так поширилися, що аж показалися білки.

Перовус потиснув лапою на її живіт.

— Болить?

Снігошубка кивнула, затамувавши подих.

— Спробуй дихати більше, а не менше, — порадив Перовус.

Синьошубка не могла дивитися, як її сестра страждає.

— Ти можеш дати їй макових зернят від болю?

Перовус похитав головою.

— Вона повинна відчувати біль, щоб ми знали, коли кошенята почнуть народжуватися.

Снігошубка повільно видихнула.

— Це буде довго? — крекнула вона.

— Ще трохи.

— Чекай тут.

Синьошубка вислизнула з ясел.

Надворі на сухій землі вмостилася Снігурокрила.

— Я вирішила залишити вас трохи самих, — нявкнула вона, коли Синьошубка проходила повз.

— Дякую, — гукнула воячка через плече. Вона оглядала край табору, дещо шукаючи. Папороть уже потроху в’яла, її вершечки ставали коричневі. Легіт приносив ледь чутний запах падолисту. Синьошубка швидко помітила те, що шукала: коротку і товсту паличку, без відгалужень, але міцну. Вона підібрала її зубами й поспішила назад до ясел.

— Це що? — визирнула зі свого гнізда Леопардонога.

— Я подумала, що Снігошубка зможе закусити цей патичок, коли буде боляче.

Синьошубка поклала паличку під морду Снігошубки.

Леопардонога здригнулася, мабуть, згадавши власні пологи.

— Шкода, що в мене такої не було.

— Дякую, — видихнула Снігошубка. Її живіт затремтів, і вона схопила паличку зубами.

Раптом зашаруділа ожина, і до ясел увійшов Чортополох та поклав на землю мох.

— Як вона?

— Добре, — відповів Перовус. — Але їй потрібно більше моху. Назбирай його біля потоку за табором. Там свіжіша вода.

Чортополох кивнув, розвернувся й пішов. Синьошубка подумала, що він, мабуть, теж не витримував дивитися, як страждає Снігошубка.

— Дякую, — промурмотіла королева до Перовуса.

Синьошубка відчувала, як повільно пропливає на небі сонце, заливаючи ясла довгими смугами світла. Снігошубка виснажувалася все більше щомиті й надовго заплющувала очі.

— Ще ж не триватиме довго, авжеж? — прошепотіла Синьошубка до Перовуса.

— Так, уже скоро.

Медикіт щойно дав Снігошубці пожувати якесь листя. Синьошубка впізнала його з того разу, як народжувала Леопардонога. Малинове. Вона сподівалася, що зараз воно допоможе краще.

Снігошубка застогнала від ще одного спазму.

— Ось! — Синьошубка підсунула їй до морди патичок.

— Ні! — вереснула Снігошубка, відштовхнувши його.

— Перше з’явилось, — нявкнув Перовус, схилившись біля задніх лап Снігошубки.

Королева задрижала, і на гніздо впав крихітний білий клубочок. Перовус нахилився й облизав мішок, в який він був загорнутий, доки той не розкрився. Звідти, махаючи лапами, з’явилося маленьке біле кошеня.

Снігошубка повернулася й обнюхала вогкий згорточок хутра.

— Він прекрасний, — видихнула вона. Тоді вхопила його за загривок і підсунула до живота.

Котик почав одразу смоктати молоко, впираючись у Снігошубку міцними лапками.

— А він сильний, — замуркотів Перовус.

Синьошубка полегшено зітхнула.

— Скільки ще? — запитала вона.

Перовус натиснув Снігошубці на бік.

— Це все.

Леопардонога сіла у себе в гнізді.

— Лише один?

— Міцний маленький котик, — сказав їй Перовус. — Більшого й не треба просити.

До ясел заліз Тигрик.

— Уже все? — пискнув він, зазираючи у гніздо. Кошеня закліпало, побачивши білого малюка. — А де інші?

— Він лише один, — сказала йому Леопардонога.

Тигрик задер голову.

— І це все? — нявкнув він. — Але він білий. Він ніколи не зможе полювати з таким хутром. Здобич буде бачити його за ціле дерево.

Леопардонога вилізла з гнізда й відсунула Тигрика подалі.

— Він буде чудовим мисливцем, як і його мама, — сказала вона.

— Але не таким, як я, — нявкнув Тигрик.

Біля входу знову з’явився Чортополох, цього разу в його зубах був найбільший шматок моху, який Синьошубка коли-небудь бачила, і з нього цівками стікала вода.

— Ти затопиш усі ясла, — підначила вона.

Погляд Чортополоха зупинився на синові. Вояк відкинув мох і одним стрибком перескочив через ясла.

— Він такий гарний!

Синьошубка дивилася, як м’якшає його погляд, як уся зверхність та самозакоханість поступається місцем безмежній любові. Чортополох лизнув Снігошубку між вухами.

— Ти молодчинка, — промурмотів він. — Я так тобою пишаюся.

— Можна ми назвемо його Біленьким? — прошепотіла Снігошубка.

Чортополох кивнув.

— Ми можемо назвати його, як захочеш.

Він нахилився й лизнув Біленького. Кошеня невдоволено занявчало, а тоді повернулося до смоктання молока. Чортополох дивився на свого сина і мало не плакав. Уперше за весь час Синьошубка майже полюбила Снігошубчиного партнера.

Чортополох випростався.

— Я піду принесу тобі найсмачнішу свіжину, яку знайду, — пообіцяв він.

Перовус похитав головою.

— Їй ще деякий час не можна їсти, — застеріг він. — Але цей мох стане в пригоді.

Медикіт підняв шматок і поклав його так, щоб Снігошубка могла злизати воду. Вона спрагло припала до моху, напівзаплющивши очі від виснаження.

— З нею все буде добре? — прошепотіла Синьошубка.

— Їй просто треба відпочити, — відповів Перовус. — Усе буде чудово.

Синьошубка полегшено сіла й дивилася, як смоктав молоко Біленький, чудуючись, як то він одразу знав, що треба робити. Вітаю в Громовому Клані, маленький. Нехай Зореклан завжди освітлює тобі шлях.

* * *

— Дивись! — Синьошубку розбудив тихий нявкіт Снігошубки. — Він уже розплющив очі!

— Чудово! — Тигрик витягнувся із гнізда Леопардоногої. — Можна повести його обдивитися табір?

Снігошубка глянула на Тигрика так, ніби він запропонував повести її сина погратися в лисячу нору. Вона похитала головою та обгорнула Біленького хвостом.

— Ти змусила мене йти надвір, як тільки я розплющила очі, — нагадала їй Синьошубка.

Біленький почав оглядати ясла. Його блакитні очі були ще затуманені, але пухнасті вушка стояли сторчма. Коротенькі лапи переминали підстилку, а хвіст стирчав, ніби галузка.

Снігошубка кивнула.

— Якщо він захоче вийти надвір, то нехай іде. — Вона згорнула хвіст ще сильніше і зиркнула на Тигрика. — Але не далі, ніж на галявину.

— Я можу за ними приглянути, — пообіцяла Синьошубка. — А ти відпочинь.

Снігошубка й досі була виснаженою й не могла нічого робити, лише лизала змочений мох, який приносив Чортополох.

— Дякую, — видихнула вона.

Тигрик уже виліз зі свого гнізда і балансував на краю Снігошубчиного.

— Ходімо! — гукнув він до Біленького. — Там є купа всього.

Біленький повільно обернувся і сфокусувався на своєму невеликому сусідові.

— Ми будемо вояками, — сказав Тигрик. — Можемо починати вже.

Біленький закліпав, і його погляд прояснів.

— Гаразд, — нявкнув він. Тоді переліз через край гнізда і почапав біля Тигрика.

— Сюди, — Тигрик повів його до виходу. Ніжки Біленького ще трохи трусилися, але він подався за ним.

— Не зводь з нього погляду ні на мить, — гукнула Снігошубка, коли Синьошубка рушила за кошенятами.

— Добре, — відповіла воячка через плече.

За межами ясел Біленький здавався ще меншим. Галявина табору простягалася перед ним, ніби долина перед Високими Скелями. Синьошубка відчула гострий укол, згадавши, як вона вперше вийшла надвір — яким великим усе здавалося, особливо вояки.

Повз них прошкутильгав Каменесмух.

— Це наш новий вояк? — нявкнув він.

Синьошубка кивнула.

Каменесмух голосно замуркотів.

— Ну, покажи йому вояцьке кубло і скажи, щоб тримався від нього подалі. Він туди невдовзі й так потрапить.

У його очах заграли веселі вогники. Чи Каменесмух пригадав той випадок, як вона забрела в його кубло?

Воячка кивнула, смикнувши вусами.

— Добре.

Синьошубка не хотіла, щоб Біленький швидко виріс. Нехай мирно грається і ганяється лише за клубочками моху стільки повень, скільки зможе.

* * *

Через пів повні народилися Морозонька та Рябенька. Снігурокрила гордо сиділа у своєму гнізді, коли Синьошубка зайшла їх провідати. Вони були не першими кошенятами королеви і народилися легко, мов буковий горішок, що вислизнув зі шкаралупки.

— Востаннє в яслах було так тісно, коли ми ще були кошенятами, — зауважила Снігошубка.

— Тут аж занадто тісно, — поскаржився Тигрик. — Тепер нема де нормально гратися.

— Чому б вам не погратися надворі? — запропонувала Леопардонога. — Ти міг би показати Морозоньці та Рябенькій табір.

Кошенята Снігурокрилої застрибали від захвату, почувши, що зможуть побачити свій дім.

— Так, будь ласка!

— Я допоможу! — пискнув Біленький і побіг до виходу, намагаючись перегнати Тигрика.

Син Снігошубки вже гарно підріс, але все одно не дотягував до свого старшого сусіда ані шириною плечей, ані впертістю. Тигрик легко протиснувся повз нього і повів усіх кошенят із ясел.

Снігурокрила зітхнула.

— З ними все буде нормально? Я не хочу, щоб вони надокучали старшим котам.

— Хочеш, щоб я за ними приглянула? — запитала Синьошубка.

— Це було б чудово, дякую.

Снігурокрила вмостилася у своєму кублі.

Леопардонога підвелася й потягнула по черзі кожну лапу.

— Я теж піду, принесу свіжини з кагату.

Чорна королева нарешті знову стала сильною та здоровою. Вона вийшла зі свого гнізда і рушила за Синьошубкою з ясел.

Четверо кошенят носилися галявиною.

— Не так швидко! — гукнула Синьошубка. — Не забувайте, що Морозонька і Рябенька вийшли вперше.

— Кошенята завжди ростуть швидше, коли в них є товариші, за якими можна тягнутися, — сказала Леопардонога, коли малюки зникли в тунелі, що вів до кубла медикота.

— Піду краще подивлюся, що вони там роблять, — нявкнула Синьошубка. Вона не хотіла, щоб кошенята залізли до Гускопухових запасів. Залишивши Леопардоногу біля кагату свіжини, воячка поспішила через галявину до кубла медикота.

За останні кілька повень стільки змінилося, і все на краще. Здавалося, що тінь, яка нависала над Кланом, нарешті відійшла. Учинок Смерекозора шокував усі Клани, але Сонцезір на Зборищі був рішучий та відкидав будь-які звинувачення на рахунок Громового Клану через вибір одного кота. Сонцезір дав усім чітко зрозуміти, що відхід Смерекозора ознаймив новий, сильніший Громовий Клан і що кицюнь віднині будуть сторонитися так само, як і їхніх Двоногів. Як Смерекозір і передбачив, вояцький правильник розширили: тепер до нього входив обов’язок відкидати життя кицюні й залишатися вірним волі та честі життя у Клані.

Прийдешній падолист Громовий Клан зустрічав ситим, з повними яслами здорових кошенят і з вояками, які впевнені в силах свого нового провідника.

Синьошубка відчувала, як її сповнює тепло від задоволення. Вона йшла папоротевим тунелем, аби перевірити, що там виробляють її підопічні.

— Ану геть, паразите!

Від лютого крику, що долинув з галявини, у Синьошубки аж хутро стало дибки. Вона вибігла з тунелю. Кошенята скулились і тремтіли на прим’ятій траві, а Гускопух стояв біля розколини в камені, шиплячи та плюючись, ніби зустрівся з цілою ордою Тіньових вояків.

Синьошубка стала між ним і кошенятами.

— Що ти робиш? — розлючено запитала вона.

Гускопух її ніби не помічав. У його очах був дикий вираз, він весь наїжився. Медикіт смикнув хвостом у бік Тигрика.

— Забери це створіння геть з мого кубла! — прогарчав він.

— Я не у твоєму кублі! — запротестував Тигрик. На Синьошубчине полегшення, його наче взагалі не налякала дивна поведінка Гускопуха, лише обурила.

— Забери його з моєї галявини! — повторив Гускопух.

Синьошубка наморщила носа. Від медикота тхнуло. Хутро було таке скуйовджене, ніби він не мився вже з повню. А тепер Гускопух лаявся на кошенят! Він взагалі з глузду з’їхав?

Синьошубка забрала кошенят назад до папоротевого тунелю, обгорнувши їх хвостом. Вона не зводила очей з Гускопуха.

— Ходімо, маленькі, — нявкнула воячка, намагаючись їх підбадьорити.

— Що таке? — спитав Перовус, який щойно вибіг на галявину і поклав на землю мох, просочений жовчю.

— Та Гускопух, — прошипіла Синьошубка краєм рота. — Він лякає кошенят.

Перовус підійшов до виховника, притулившись своєю гладенькою шубкою до його брудного хутра.

— Вибач, — сказав він Синьошубці. — Йому сняться жахіття. Мабуть, кошенята розбудили його, якраз коли він мав страшний сон.

— Жахіття? — прогарчав Гускопух. — Тільки коли я розплющую очі та бачу це! — Він вищирив свої жовті зуби на Тигрика.

— Я його вгамую, — заспокоїв Перовус. — А ти відведи кошенят назад до ясел.

Малята вже дійшли до тунелю і стали в тіні, збентежено озираючись. Синьошубка повернулася й почала підштовхувати їх уперед.

— Що ми зробили поганого? — Морозонька наїжилася від страху.

— Нічого, — відповіла Синьошубка. — Гускопух просто старий, іноді йому ввижаються речі.

— Мені не ввижається оце! — гаркнув старий кіт позаду них.

Синьошубка озирнулася й побачила, що Гускопух указував скрученим кігтем на Тигрика. Зі щелеп медикота скрапувала слина, вуха були прищулені до голови.

— Тримай це створіння подалі від мене!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 26

Густа і багата лісова зелень уже почала золотавіти, сонце не пекло так нещадно. На долівці лежали опалі листочки, хрускаючи під лапами Синьошубки й розповсюджуючи прілий запах. Пташки щебетали на гілках, вивірки завзято поповнювали свої гололистові запаси.

Синьошубку здобич не цікавила. Кагат свіжини був повний, кордони — захищені. Після галасливих ясел їй хотілося тільки тиші та спокою лісу. Воячка помітила, як зітхала Снігошубка щоразу, як вона залишала невгамовний хаос ожинового кубла. Як Снігошубка не любила Біленького, але вона таки сумувала за вояцьким життям. Синьошубка це бачила за тим, як королева зустрічала та проводжала поглядом патрулі, як тоскно дивилася на ялівцевий тунель — так само, як тоді, коли була ще кошеням.

— Чому Чортополоху можна полювати і ходити в патрулі? — запитала вона якось Синьошубку. — Це і його кошеня теж.

— Але він не може годувати Біленького молоком, — нагадала їй Синьошубка. Вона лагідно підштовхнула сестру. — Скоро Біленький буде їсти мишей, і тоді ти зможеш ненадовго залишити його на Снігурокрилу чи Леопардоногу і приєднатися до мисливського патруля.

Снігошубка зітхнула.

— Так, але тоді я буду сумувати за цим клубком хутра.

Синьошубка проковтнула своє роздратування. Ти сама хотіла кошеня!

— Молодчина, Злотолапко! — почувся з підйому нявкіт Дроздошуба, який повернув Синьошубчині думки назад до лісу.

Над головою зашаруділа гілка.

— Синьошубко, дивись! — Злотолапка визирала з-за листя. — Я залізу аж на верхівку!

— Будь обережна, — застерегла Синьошубка. Злотолапка з кожним днем ставала все більш завзятою, хороброю та сильною, так що вже майже наздогнала свого брата.

— Не відволікайся! — крикнув Дроздошуб біля підніжжя стовбура.

— А де Рябохвоста? — запитала Синьошубка, зацікавившись, чому за Злотолапкою не дивилася її виховниця.

Дроздошуб не зводив очей із блідо-рудої кицьки, яка залазила все вище крізь листя.

— Вона пішла до Перовуса, бо їй в оці застрягла якась насінинка.

— Я попрошу, щоб Сонцезір зробив Дроздошуба моїм виховником назавжди! — почувся згори писк. — Рябохвоста ніколи б не дозволила мені залізти так високо!

Дроздошуб кинув на Синьошубку винуватий погляд.

— Ой, — нявкнув він. — Злотолапка здавалася такою самовпевненою, я подумав, що це в неї не перший раз…

Синьошубка замуркотіла.

— Не хвилюйся. Я Рябохвостій не скажу.

Дроздошуб легенько поплескав її кінчиком пухнастого хвоста.

— Дякую! А я подбаю, щоб Злотолапка дісталася назад до табору жива і ціла!

Синьошубка рушила від Злотолапчиного дерева через трав’янистий моріжок і повз стіну орляка. Вона хотіла пити, а неподалік дзюркотіла річка. Кущі досі вкривало густе листя — ця частина лісу була захищена від холодних ночей і морозних вітрів. Коли зеленлист перейшов за свій пік, річка піднялася, розливаючись по камінню на березі. Її шамотіння гармонійно зливалося з тихим шелестінням лісу. Синьошубка визирнула з-за куща на засипаний листям берег.

На мілині ворушилася якась рудувата шубка.

Лисиця?

Воячка обережно покуштувала повітря. А тоді застигла, відчувши запах Річкового Клану. Синьошубка сторопіло дивилася, як Дубосерд виходить на Громовому боці річки за якихось три хвости від неї. Він обтрусився, як пес, а тоді розтягнувся на гладкому камені, що підіймався над водою. На його гладкому хутрі, що обтягувало мускулясту постать, виблискувало сонце. Він збирався спати! На території Громового Клану!

Синьошубка напружилася, готуючись вискочити до непроханого гостя. Та тоді спинилася. Дубосерд здавався таким мирним. Вона спіймала себе на тому, що дивиться, як надимається та опускається його живіт.

Що я роблю?

Воячка вистрибнула з кущів і спинилася позаду нього. З-під її лап у воду посипалася рінь.

— Забирайся!

Дубосерд підвів голову й озирнувся через плече.

— Синьошубко!

Він міг хоча б зробити винуватий вигляд! Вона спіймала його на території Громового Клану.

— Те, що ви забрали Сонцескелі, — прошипіла Синьошубка, — не означає, що ви можете призволятися до будь-якої частини нашої території.

Її хутро аж іскрилося від злості.

— Вибач, — Дубосерд підвівся. — Я не міг втриматися від такого сонячного місця.

— Ти не міг втриматися? — воячка аж задихалася від люті. — Ти нахабний клубок хутра!

Не думаючи, Синьошубка кинулась на нього з кігтями.

Річковий вояк ухилився, і вона пролетіла повз.

Синьошубка загальмувала лапами по камінню, щоб не впасти. Їй здалося, чи його вуса смикнулися? Я його навчу! Вона повернулася й різко вкусила його задню лапу.

— Ай!

Дубосерд відскочив і гойднув своєю широкою головою до неї, втулившись їй у плече якраз тієї миті, коли вона замірялась на ще один укус.

Намагаючись вхопитися за повітря передніми лапами, Синьошубка поточилася і послизнулася на камінні. Вона втратила рівновагу й незграбно шубовснула в річку. Вода просочилась їй крізь хутро, і воячка запанікувала. Я тону!

— Допоможи!

Але Дубосерд стояв на березі й весело блимав очима.

— Спробуй встати, — спокійно порадив він.

Синьошубка опустила лапи, очікуючи, що зараз піде під воду. Та натомість її ноги наштовхнулися на кругле каміння на дні річки. Вона встала і неабияк здивувалася, побачивши, що вода ледве сягає їй до живота. Палаючи від сорому, воячка вибрела на берег та обтрусилася, подбавши, щоб Дубосерда не оминула жодна крапля.

— Звідки я мала знати, що там мілко? — форкнула вона. — Громовому Клану не доводиться мочитися, щоб піймати собі здобич.

Дубосерд знизав плечима.

— Вибач, що ти трохи намокла. — Він оглянув її хутро. — Я просто захищався.

Його недолуге вибачення ще більше розлютило Синьошубку.

— Чому б тобі не заткнутися і не піти геть з моєї території?

Він схилив голову набік.

— Шкода, що доводиться залишати тебе на початку такої багатообіцяючої дружби.

Дружби! Цей Річковий котяра був зухваліший за найнахабніше кошеня!

— Іди геть, або я залишу тобі такий шрам, що довіку не забудеш, — прогарчала Синьошубка.

Дубосерд схилив голову, на мить затримавши на ній погляд, а тоді забрів на мілину і почав зграбно перепливати річку. Синьошубка дивилася, як він вилазить на протилежному березі. З його густого хутра стікала вода. Річковий вояк ще раз озирнувся на неї сяючими очима, перш ніж зникнути в лісі.

— Я тебе не забуду, зі шрамом чи без, — гукнув Дубосерд.

Синьошубка не зласкавилася відповісти на цю дурнувату фразу. Мишомізкий! Мокра і зла воячка почапала берегом і зайшла до лісу. І коли дісталася до верхівки звору, все ще тремтіла від злості. Як Дубосерд посмів поводитися так нахабно, коли ж він був на Громовій території? Чи він думав, що Зореклан подарував йому цілий ліс?

Синьошубка була настільки заглиблена у думки, що аж підскочила, коли до неї підбігла Ружохвоста.

— Ти вся мокра! — Ружохвоста збентежено глянула на небо. — Хіба йшов дощ?

Синьошубка опустила погляд.

— Та просто… ем… я послизнулася і впала… берег був…

Як вона взагалі могла зізнатися, що Річковий вояк кинув її в річку?

Ружохвоста смикнула вусами.

— Не дивишся, куди йдеш?

— Там було слизько!

Очі Ружохвостої зблиснули цікавістю.

— У тебе якийсь дивний вигляд.

Синьошубка переминалася на лапах.

— Який?

— Замріяний. Як у Снігошубки, коли вона говорить про Чортополоха.

— Не будь дурною!

— Хто він? — смикнула вухами Ружохвоста.

— Ніхто!

— Дроздошуб? — не вгавала Ружохвоста.

Що? Синьошубка наїжилася. Чому б це вона була замріяна через Дроздошуба?

— Звісно, ні! — гарячково відповіла воячка.

Ружохвоста схилила голову набік.

— Шкода, — нявкнула вона. — Дроздошуб уже досить довго мріє про тебе.

— Про мене? — ця думка шокувала Синьошубку. Дроздошуб був її сусідом, і вона не хотіла закінчити так само, як Снігошубка, застрягнувши в яслах із купою нявкаючих кошенят. Вона збиралася стати найкращою воячкою, яку коли-небудь бачив Громовий Клан, і одного дня — провідницею.

Ружохвоста закотила очі.

— Ти не помічала, як він на тебе дивиться?

— Ні! — гаркнула Синьошубка так люто, що Ружохвоста аж позадкувала.

— Гаразд. — Ружохвоста змінила тему. — Я просто вийшла назбирати свіжого моху для Снігошубки і Біленького.

Від згадки про племінника Синьошубка трохи заспокоїлася, а її мокре хутро вляглося.

— Як там Біленький?

— Він весь ранок ганявся за хвостом Снігошубки. Вона вже готова йому вуха надерти, але не зробить цього. Він робить це так мило.

— Уявляю.

Синьошубка намалювала собі блакитні круглі очі Біленького, які так невинно дивляться вгору, поки він бореться з маминим пухнастим хвостом.

— Тільки сподіваюся, що Тигрик не буде на нього погано впливати, — наморщилася Ружохвоста. — Коли я пішла, він спробував переконати Біленького начіпати Морозоньці в хутро реп’яхів, поки вона спала.

— Леопардонога їх зупинила?

— Ти знаєш Леопардоногу, — зітхнула Ружохвоста. — Вона не вірить, що Тигрик може зробити щось не так.

— Я зайду до ясел, — запропонувала Синьошубка.

— Снігошубка буде вдячна, — нявкнула Ружохвоста. — Мені здається, в неї вже кубельна гарячка. Вона майже розпотрошила своє гніздо. Їй потрібне свіже повітря.

Коли Ружохвоста подалася до лісу, Синьошубка помітила у траві клапоть собачої шерсті. Від нього вже практично не було запаху — мабуть, принесло вітром, а не відпало від собаки, який тут проходив. Проте, щоб на деякий час зайняти Біленького, згодиться. Вона підчепила його кігтями і понесла вниз до ясел.

Снігошубка лежала в ожиновому кублі. Вона здавалася роздратованою. Морозонька і Рябенька лазили по Снігурокрилій, щоразу зачіпаючи хвостиками морду Снігошубки. Біленький спав, розтягнувшись на боці мами, так що вона не могла навіть поворухнутися. Тигрик діставав свою маму.

— Чому мені не можна вийти?

— Ти тільки зайшов.

— Але там сонячно.

— Тобі треба поспати.

— Я не втомився.

— Але пізніше втомишся.

— Тоді й посплю.

— Але ти будеш цілий вечір дратуватися, якщо не поспиш зараз.

— Ні, не буду.

— Так, будеш.

Снігошубка глянула на Синьошубку й закотила очі.

— Ось, — Синьошубка поклала шматок хутра на краю сестриного гнізда. Ружолапка мала рацію: орляк уже валявся клаптями. — Біленький може цим погратися, коли прокинеться.

Снігошубка застогнала, намагаючись трохи пересунутися так, щоб не розбудити свого сина.

— Що це? — Тигрик уже підскочив до собачої шерсті.

— Це для Біле…

Та Синьошубка не встигла навіть договорити, бо Тигрик підхопив клапоть і почав ганятися з ним по яслах.

— Дивіться! — пищав він. — Я Чортополох, нападаю на того бридкого пса!

— Не галасуй, — попросила Снігошубка.

Тигрик зупинився, пришпиливши собаче хутро кігтями до землі.

— Ненавиджу ясла, — поскаржився він. — Тут забагато кошенят. Мені більше не дозволяють гратися. Я вже мав би бути в новацькому кублі з Леволапом. Йому не доводиться спати на обід.

Синьошубка замуркотіла.

— Мабуть, але він би точно хотів.

Біленький сонно підвів голову.

— Що сталося?

— Ти його розбудив! — форкнула Снігошубка.

— Добре, — нявкнув Тигрик. — Тепер він теж зможе погратися.

Біленький роззирнувся навколо.

— У що погратися?

— У мою нову гру, називається «Убий пса», — сказав йому Тигрик. Він задер шматок хутра над головою в Біленького. Котик підвівся й спробував його вхопити, вчепившись кігтями в хутро Снігошубки, і та аж застогнала.

— Ходімо прогуляємось, — запропонувала Синьошубка.

Королева кліпнула.

— Біленький зайнятий грою з Тигриком, — пояснила Синьошубка. — Я впевнена, що він може тебе відпустити на трохи. — Вона глянула на сніжно-біле кошеня, яке носилося по гніздах за Тигриком. — Ти ж не проти, якщо Снігошубка піде зі мною трохи погуляти?

Біленький на неї навіть не глянув.

— Звісно.

— Ми за ним приглянемо, — пообіцяла Снігурокрила.

Очі Снігошубки проясніли.

— Ну, мабуть, я таки можу вийти на трошки.

— Тобі покращає, — пообіцяла Синьошубка.

— Але ти впевнена, що з ним усе буде гаразд? — наморщилася Снігошубка.

— Усе буде чудово, — сказала Снігурокрила. — Ну йди. Я вже не можу слухати, як ти зітхаєш.

— Я не зітхаю! — заперечила Снігошубка.

Леопардонога смикнула хвостом.

— Ти цілий ранок форкала, як та борсучиха!

— Добре, добре!

Снігошубка неохоче вилізла з гнізда.

— І не повертайся, поки в тебе лапи не заболять! — гукнула Снігурокрила, коли Снігошубка рушила за Синьошубкою до виходу.

— Швидше!

Снігошубка ледве переставляла лапами.

— Але що, як він зголодніє?

— З голоду не помре.

— А що, як без мене йому буде страшно?

— У нього є цілий Клан, який про нього подбає. — Синьошубка підштовхнула сестру до ялівцевого тунелю. — Я думаю, з ним усе буде добре.

Святий Зореклане, якщо оце воно отаке — мати кошенят, то я щаслива, що в мене їх нема!

Вона вивела Снігошубку на пагорб і захитала головою, побачивши, як королева зупинилася і тоскно глянула на табір.

— Слухай, — форкнула Синьошубка. — Сьогодні такий гарний день. З Біленьким усе буде гаразд. Ми ж не йдемо аж до Високих Скель. Ти його побачиш так скоро, що сонце й на мишачий хвіст не встигне просунутися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 27

Синьошубка повела сестру через ліс тією самою стежкою, якою вона йшла цього ранку. «Біля річки буде тихо, — думала вона, — подалі від мисливських патрулів». Дзюркотіння води заспокоїть Снігошубку. День був сонячний, тож вони могли трохи погрітися на березі.

Снігошубка здавалася вже щасливішою, чимчикуючи крізь шелестливий ліс.

— Я вже й забула, як тут гарно пахне, — нявкнула вона і глибоко вдихнула та раптом зупинилася. — Чекай.

Синьошубка зупинилася і ледве стрималася, щоб не зітхнути.

— Що тепер?

Грайливо зашипівши, Снігошубка стрибнула на сестру, штовхнувши її так, що вона впала на густу плодовиту ожину. Ягоди заколихалися під лапами Синьошубки.

— Ох ти…

Вона скочила з куща і кинулась на Снігошубку. Сестри борюкались, мов малі кошенята.

Снігошубка притиснула Синьошубку до землі.

— Здаєшся?

— Ніколи! — голосно закричала Синьошубка. Вона штовхнула королеву задніми лапами і скинула її із себе в ожину. На білому хутрі з’явилися темні плями від ягід.

Снігошубка відскочила.

— Дивися, що ти зробила!

Вона нарочито-невдоволено подивилася на своє закаляне хутро.

— Ходімо, змиєшся у річці, — запропонувала Синьошубка.

Снігошубка кліпнула.

— Я можу його просто вилизати.

— Біля річки буде гарно, — не вгавала Синьошубка. Вона хотіла перевірити, чи не повертався Дубосерд.

— Гаразд. Заодно поп’ю, — нявкнула Снігошубка. — Гарно буде нарешті випити води без присмаку моху.

Синьошубка рушила до річки.

— Не так швидко, — засапано нявкнула Снігошубка. — Я вже трохи втратила форму.

Синьошубка сповільнила ходу. Вони вийшли з лісу на берег річки. Воячка покуштувала повітря, і її шкірою пробіг мороз від очікування. Чи він повернувся?

Жодного свіжого запаху.

Добре.

Проте чому тоді вона почувалася розчарованою? Синьошубка підійшла до місця, де лежав Річковий вояк. Камінь під її лапами був теплий, і Дубосердів запах ще витав у повітрі.

Снігошубка попила з річки, а тоді підвела голову і глянула на берег Річкового Клану.

— Як думаєш, вони спробують знову вдертися на нашу територію?

— Хтозна, — промурмотіла Синьошубка.

— Вони такі жадібні. Я б не здивувалася, — Снігошубка підійшла до неї й сіла. — Як гадаєш, коли Сонцезір почне щось робити із Сонцескелями?

— А нам справді потрібно битися? — запитала Синьошубка.

Снігошубка різко на неї глянула.

— А ти не хочеш?

— Битви небезпечні, — нагадала їй Синьошубка.

Снігошубка кліпнула.

— Та?

— Коти отримують поранення. — Синьошубка глянула на той берег. — Річковий Клан не весь же такий поганий, правда? Ну тобто, вони ж такі самі коти, як і ми.

— І це дає їм право забирати Сонцескелі?

— Ні, але… — Синьошубка думала не про Сонцескелі. — Ну просто, навіщо битися? Ми всі хочемо того самого.

— Ага, а завтра ти мені ще скажеш, що хочеш їсти рибу, — підначила Снігошубка. Вона підштовхнула сестру до води. — Може, поплаваєш?

Синьошубка вчепилася кігтями в каміння, щоб не впасти у воду. Вона вже сьогодні була мокра.

— Вони, мабуть, думають, що ми дивні: живемо під деревами і ганяємося за білками.

Снігошубка схилила голову набік.

— Ти нормально почуваєшся?

— Так, — відповіла Синьошубка.

— Куди ділась твоя вірність Громовому Клану?

— Я вірна! — гаркнула Синьошубка. — Сьогодні зранку я вигнала Річкового кота із цього каменя.

Очі Снігошубки поширилися.

— Вони намагаються знову відібрати в нас територію? Ти казала Сонцезору?

Синьошубка похитала головою.

— Ні, це не те. Він просто відпочивав на сонці.

— Хто?

Синьошубка відвела погляд.

— Брат Кривохапа.

— Дубосерд?

Синьошубка не відповіла, і Снігошубка присунулася ближче.

— Чому ти про це не згадувала?

— Я ж його вигнала, хіба ні?

— То чому ти поводишся так таємничо?

— Він не вторгався. Він просто лежав на сонці.

— На нашому боці річки, — прогарчала Снігошубка. — Нахабний клубок хутра.

— Він не був нахабний.

У Синьошубки аж серце стрепенулося, коли вона усвідомила, що надто швидко стрибнула на захист Дубосерда.

— Він тобі подобається! — очі Снігошубки стали величезні. — Тобі подобається Річковий кіт!

— Ні, не подобається!

— Я тебе надто добре знаю! — Снігошубка наїжила хутро. — Якби це був хтось інший з Річкового Клану, ти вже всім розтрубила би, як ти його прогнала, а не придумувала б для нього виправдання.

— Я не придумую виправдання.

Проте Снігошубка вже не слухала.

— Ти не можеш дружити з котами з інших Кланів! Це порушення вояцького правильника! І хто-хто, а Дубосерд! Він вважає себе подарунком для всіх від Зореклану. А що з Дроздошубом? Він повнями за тобою волочиться. Не кажи мені, що ти не помічала. Чому він тобі не подобається? Він — один з наймиліших вояків у Клані.

— Наймиліших! — насмішкувато форкнула Синьошубка. — Та що… — Вона глянула на Снігошубку. — Я не шукаю партнера. Не хочу застрягнути в яслах, вигодовуючи кошенят.

Снігошубка розлючено розвернулася, і Синьошубка одразу пошкодувала про свої слова.

— Я не хочу сказати, що є щось погане в тому, щоб мати кошенят! — гукнула вона.

Але Снігошубка вже марширувала берегом, роздратовано смикаючи хвостом. Зрештою біла королева зникла в чагарях.

Лайно мишаче! Чому вона не подумала, перш ніж говорити? Це все Дубосерд винен. Навіщо він взагалі сюди припхався? Синьошубка не хотіла партнера. А навіть якби й хотіла, то не його. Річкового кота? Ніколи!

Синьошубка поспішила за сестрою, вистежуючи її слід крізь підлісок. Коли дуби поступилися місцем соснам, вона зайшла у зарості папороті, на яких висів свіжий запах Снігошубки. Синьошубка хотіла попросити пробачення. Вона привела сестру в ліс, аби її підбадьорити і розвеселити, а натомість лише засмутила.

— Снігошубко?

Біла королева сиділа біля соснового кореня, посмикуючи хутром на спині. Її щелепи були розтулені.

— Пригнись, — нявкнула Снігошубка. — Я чую Тіньовий Клан!

Синьошубка принишкла біля неї. Справді, у вітрі чувся свіжий запах Тіньового Клану. Він змішувався зі смородом Громошляху за кілька дерев попереду.

Синьошубка наморщила носа. Там був запах не одного кота.

— Може, покликати патруль? — прошепотіла вона.

— Їх там не більше трьох, — промурмотіла Снігошубка. — Ми самі можемо впоратися.

Вона прокралася понад корінням і прослизнула під кущ. Синьошубка шугнула за нею. Тепер вона чітко чула голоси Тіньових котів, які бурмотіли за кілька хвостів від них.

— Тобі не слід було гнатися за нею через Громошлях.

— Але я її вже наздоганяв!

— Ну, вона втекла.

Синьошубка визирнула крізь листя й побачила три шубки на невеликій галявині під соснами.

— Вертаємось, — сказав чорний кіт.

— Ні! — наполягала плямиста кішка. — Я досі чую запах білки. Вона десь близько.

Чорний вояк смикнув хвостом.

— Громовий Клан став сіпаний, як блохи, відколи Річковий Клан забрав Сонцескелі. Треба вертатися.

— Я б не переймався через Громовий Клан, — нявкнув плямистий кіт. — Вони зайняті патрулюванням Річкового кордону. Ми просто зловимо ту білку і заберемо її назад через Громошлях. Вони й не дізнаються, що ми тут були.

— Ти чув Сонцезора на минулому Зборищі, — застеріг чорний кіт. — Він сказав, що розірве на шматки будь-кого, хто перейде кордон — чи кицюню, чи кота Клану.

Вояк зітхнув.

— Гаразд, — погодився він. — Ходімо.

Плямиста кішка напружилася.

— Ні! Я чую білку.

Неподалік чулося шкряботіння. Тіньові коти попритискалися до землі.

— Туди! — кішка почала підкрадатися ближче.

Снігошубка загарчала.

— Якщо вони думають, що полюватимуть на Громовій території, то прийдеться подумати ще раз.

Вона вискочила з куща і загальмувала перед Тіньовими вояками, вигнувши спину та витягнувши кігті.

— Станьте, де стоїте!

Тіньові коти відсахнулися, розпушивши хвости.

Синьошубка вибігла за сестрою.

— Жадібні стервоїди!

Вона вищирила зуби й загарчала.

Плямиста кішка закліпала.

— Оце й усе? Дві кішки? Невеликий патруль.

— На вас стане! — гаркнула Синьошубка.

Чорний кіт випростався й блимнув очима.

— Ти думаєш?

Інший вояк форкнув:

— Якщо ви — це все, на що спромігся Громовий Клан, то я думаю, ми таки зловимо ту білку, а тоді підемо додому.

— Навряд чи!

Снігошубка кинулася на смуганя і збила його набік могутнім ударом передньої лапи. Очі плямистої кішки поширилися від шоку. Навіть Синьошубка була здивована.

— Снігошубко… — почала вона.

— Я надто довго сиділа в таборі, щоб пропустити такий шанс побитися, — гаркнула Снігошубка.

Синьошубка не могла дозволити сестрі битися із цими трьома непроханцями самій. Вона скочила вперед і кинулася з кігтями на чорного кота, цілячись у ніс. Він закричав і побіг у кущі.

Смугань зіп’явся на лапи.

— Забираємося звідси! — крикнув він.

Снігошубка кинулася за Тіньовими втікачами, горлаючи, мов цілий бойовий загін. Синьошубка побігла за нею. Вони провчать цих стервоїдів так, що ті довіку не забудуть!

Ліс попереду прояснювався, за деревами виднів Громошлях. Тіньові коти вибігли на сонце, Снігошубка помчала за ними. Синьошубка вискочила з лісу й закліпала від раптового світла.

Тіньові вояки були вже на середині Громошляху.

— Ви так просто не втечете! — люто прокричала Снігошубка, коли вони зіскочили з того боку і зникли за соснами. Настовбурчивши хутро, з дикими очима, Снігошубка кинулася за ними по масному Громошляху.

Синьошубка застигла.

Прямо на Снігошубку з гуркотом мчала потвора.

Вона на повному ходу врізалася в тіло воячки.

Синьошубка почула глухий удар, а тоді вереск потвори, яка погуркотіла далі, залишивши Снігошубку лежати на краю Громошляху, як мокрий листок.

— Ні!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 28

Гуркіт потвори швидко затих. Синьошубка бачила, як Тіньові коти нажахано визирають з-за дерев по той бік Громошляху.

— Снігошубко? — воячка нахилилася й поторсала сестру лапою. Біла королева не відповідала, просто лежала нерухомо на смердючій траві. — Ну ж бо, — просила Синьошубка. — Нам треба повертатися до табору. Ми маємо доповісти про тих Тіньових вояків.

Із рота Снігошубки вилилася тонка цівка крові.

— Я тобі допоможу, — нявкнула Синьошубка. Вона вхопила Снігошубку за загривок і почала тягти до лісу. — Спробуй стати на лапи, — попросила воячка крізь повен рот хутра. — Коли підеш, тобі покращає.

Тіло Снігошубки ковзало по вкритій листям долівці.

О Зореклане, нащо я сказала їй про Дубосерда? Вона не втекла б геть. Ми не побачили б тих Тіньових вояків. Снігошубка була б уже вдома, і Біленький радісно застрибав би, побачивши, що мама повернулася.

— Синьошубко? — почувся нявкіт Гадюкозуба за деревами.

Синьошубка відпустила сестру і глянула на плямистого вояка порожніми очима. Гадюкозуб прийшов. Тепер усе буде добре. З ним була Білоока, Вітролет і Дроздошуб. Вони знатимуть, що робити.

Товариші оточили її. Синьошубка відчувала, як труться об неї їхні шубки, коли вони нахилялися над Снігошубкою.

— Її збила потвора, — пояснила Синьошубка. Її голос ніби долинав десь здалека. — Тіньові коти полювали на білок на нашій території, і ми їх проганяли, і потвора її збила.

— Дроздошубе, — різко наказав Гадюкозуб, — перевір, чи Тіньовий Клан пішов і не збирається вертатися.

Коли Дроздошуб побіг геть, Гадюкозуб вхопив Снігошубку за загривок.

— Обережно! — схвильовано застерегла Синьошубка. — Я думаю, що вона поранена.

Воячка відчула, як по її плечах провела хвостом Білоока.

— Ходімо, — промурмотіла бліда кішка й повела її вперед. — Вертаємось до табору.

Синьошубка ледве пересувала онімілі від шоку лапи по лісовій долівці. Вона поранена. Вона поранена. Та скільки б разів воячка не повторювала ці слова у своїй голові, серцем вона впізнавала запах смерті, який долинав від сестри. Вона знала, що Снігошубка померла, і з кожним кроком її жах усе сильнішав, а горе загрожувало от-от задушити.

— Просто не зупиняйся, — прошепотіла Білоока і притулилася ближче.

— Я сказала їй, що вона повернеться до Біленького, — промимрила Синьошубка.

На верхівці звору Гадюкозуб поклав Снігошубку на землю і глянув у вічі Синьошубці. Він не зводив з неї очей, поки вона не закліпала, прибравши заслону жалю, і подивилася на нього.

— Синьошубко, — ніжно нявкнув він.

— Що?

— Ти повинна сказати Біленькому.

Синьошубка здригнулася.

— Чому я?

— Бо ти його любиш, — сказав їй Гадюкозуб. — Я розповім Чортополоху, а Бурехвіст доповість Сонцезорові.

Білоока глянула на тіло Снігошубки.

— Біленькому міг би розказати Чортополох, — нявкнула вона.

— Ні! — наїжилася Синьошубка. Чортополох недостатньо лагідний для таких новин. — Я йому скажу.

Вона сліпо подалася до підніжжя звору, а тоді вийшла на галявину та пройшла повз своїх товаришів, які ще не знали про трагедію і думали, що Снігошубка жива.

Воячка прослизнула у ясла.

— Біленький.

— Ти вернулася! — зрадів Біленький. Він глянув за Синьошубку. — А Снігошубка з тобою?

Синьошубка глибоко вдихнула й напружила лапи, щоб вони перестали тремтіти.

— Ходи зі мною надвір, маленький, — нявкнула вона.

— Снігошубка має для мене подарунок? — пискнув Біленький.

Тигрик перестав ганятися за хвостом Рябенької.

— Можна й мені піти?

— Тільки Біленький, — сказала йому Синьошубка й подякувала Зореклану, що хоч цього разу Тигрик послухався.

Біленький вийшов за нею. Вона повела його до поваленого дерева і залізла попід гілки.

— Що таке? Де Снігошубка? — нявкнув він. — Вона грається в хованки?

— Ходи сюди.

Синьошубка обгорнула його крихітне тільце хвостом і підсунула ближче до себе, притуливши до свого живота. Вона нахилилася над ним, заступаючи Гадюкозуба, який виніс тіло його мами на галявину.

Її серце розривалося. Стільки болю.

— Снігошубка не вернеться.

Біленький підвів на неї погляд.

— А коли вернеться?

— Ніколи.

— Чому? — Біленький заціпенів. — Вона мене більше не любить?

— Вона тебе дуже сильно любить, — запевнила Синьошубка. — Вона завжди тебе любитиме. Просто вона тепер у Зореклані.

Біленький схилив голову набік.

— А можна мені до неї навідатися?

Синьошубка похитала головою.

— Гускопух і Перовус навідуються до Зореклану весь час, — заскиглив Біленький. — Я теж тоді можу.

— Це не так легко.

З кожним словом Синьошубка ніби губилася все більше. Як вона могла змусити його зрозуміти, не розбивши йому серце? Воячка зазирнула в його круглі блакитні очі. Біль від смерті Снігошубки був не лише її. Синьошубці доведеться розбити йому серце.

— Біленький, вона померла. Ти більше ніколи її не побачиш. Ти не почуєш її запах чи голос, не відчуєш її хутро біля свого.

Крізь гілки до них залізла Снігурокрила.

— Я тебе годуватиму, і ти будеш спати зі мною і з Морозонькою та Рябенькою, — заспокоїла вона.

Біленький гаркнув на неї:

— Я не хочу твого молока і твого гнізда! Я хочу Снігошубку!

Він вибіг повз королеву на галявину і зупинився біля маминого тіла.

— Я тепер буду жити тут, з тобою, — пискнув він, забурившись носиком у її холодне хутро.

Синьошубка знітилася за гілками, не в змозі витримати це горе.

— Я з ним посиджу, — промурмотіла Снігурокрила й обернулася.

Повз неї пролетів Чортополох і забіг прямо під гілки.

— Як ти могла це допустити? — закричав він на Синьошубку. — Про що ти думала, коли вела її до Громошляху? Вона мала бути в яслах з Біленьким!

— Пробач…

— Як ти взагалі могла дозволити їй підставити себе під таку небезпеку, коли вона мала дбати про кошеня? — прошипів Чортополох.

Синьошубка порожніми очима глянула на партнера сестри. Він мав рацію. Це вона у всьому винна.

— Вийди! — почувся за Чортополохом голос Бурехвоста. Він притримував плечем гілку, залишивши вільний прохід. — Ти цим нікому не допоможеш, — прогарчав вояк.

Чортополох позадкував, востаннє кинувши розлючений погляд на Синьошубку.

До неї проліз Бурехвіст. Його очі блищали від жалю.

— Гадюкозуб мені розповів.

Синьошубка втупилася у власні лапи.

— Я не можу втратити і Місяцеквітку, і тепер ще й Снігошубку. Чому вони обидві мали померти?

Бурехвіст похитав головою.

— Тільки Зореклан знає.

— Тоді Зореклан дурний і жорстокий!

— Життя мусить продовжуватися, — притулився до неї Бурехвіст. — У тебе є інші побратими і посестри.

— Але це не те. Вони були моєю родиною!

— Твій Клан залежить від тебе так само, як Снігошубка і Місяцеквітка. І навіть більше.

— Мені байдуже!

Бурехвіст провів хвостом по її боці.

— Я знаю, що не байдуже. І я знаю, що ти не підведеш свій Клан. Ти повинна йти далі, полювати і битися, жити заради свого Клану.

Воячка не відповіла. Бурехвіст лизнув її між вухами і пішов геть.

Синьошубка вчепилася кігтями в землю і глянула на блідо-сіре небо, помережане голим гіллям. Який сенс бути в Клані, якщо ти не можеш уберегти найдорожчих?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 29

Синьошубка з відсутнім виразом на обличчі підчепила кігтем мертву мишу і кинула її на землю. Та впала з глухим гуп. Апетиту не було. Її нудило навіть від запаху свіжини. Лежачи на самоті на краю галявини, вона крізь приплющені повіки оглядала своїх товаришів. Вони ділилися язиками перед Зборищем, перемуркуючись так радісно, ніби Снігошубки ніколи не існувало, хоча від її смерті минуло лише пів повні. Навіть Біленький уже більше відлучався від Снігурокрилої та грався з Тигриком у скоки біля ясел.

Синьошубка перевернула мишу лапою, обгорнувши її пилом.

Вохроляп підвівся і підійшов до неї від гурту вояків, які ділилися свіжиною біля куща кропиви. Він глянув на мишу.

— Ця здобич тепер змарнована, — зауважив він. Його хвіст посмикувався. — Сонцезір хоче, щоб ти пішла на Зборище.

Синьошубка зітхнула. Ну, я не хочу йти. Дорога була далека, а вечір — прохолодний. І хто призначив тебе моїм виховником? Я тепер воячка, забув?

— Тобі пора починати докладати якісь зусилля, — суворо глянув на неї Вохроляп. — Я звільнив тебе від стількох мисливських і прикордонних патрулів, від скількох міг, але ти нічого не робиш, тільки вештаєшся табором. Може, якби ти почала поводитися, як кішка Клану, то тобі полегшало б. — Він озирнувся на Біленького, який намагався пришпилити Тигрика до землі. — І ти могла б виявляти більше інтересу до Біленького.

Синьошубка притуплено глянула на племінника. Снігурокрила про нього добре дбала. Вона йому була непотрібна. Та й Клан ніби добре жив і без її допомоги. Після багатого зеленлисту Громові коти були гладкими й ситими, як Річкові.

Вохроляп стишено загарчав.

— Ти раніше проводила з Біленьким увесь вільний час. Тепер узагалі не заходиш до ясел. Він, мабуть, почувається так, ніби втратив двох матерів замість однієї.

Синьошубка скоса глянула на Вохроляпа. Навіщо він намагався змусити її почуватися ще гірше?

Воєвода говорив далі:

— Чортополох не дозволив, щоб горе завадило йому дбати про власний Клан. І він проводить з Біленьким більше часу, а не менше.

— Молодець, — буркнула Синьошубка.

— У чому ти така особлива, що можеш дозволяти собі нічого не робити для Клану? — запитав Вохроляп.

Я втратила сестру! Синьошубка стримала цю відповідь, хоча хотілося заволати її в призахідне небо. Натомість вона зіп’ялася на лапи.

— Ні в чому я не особлива, — прогарчала воячка. — Я піду на Зборище, якщо тобі від цього полегшає.

Вохроляп розвернувся і махнув хвостом. Левосерд і Злотоквітка, які лише недавно стали вояком і воячкою, вже стояли біля виходу. Вони нетерпляче кружляли на місці, чекаючи, поки зберуться старші вояки.

До них підбіг Тигрик. Його темно-бура шубка стирчала дибки. Він уже потроху втрачав пухнасте хутро кошеняти, і з його коренастого тільця випиналися широкі й могутні плечі та довгі ноги.

— Можна й мені піти? — вигукнув він. — Я вже через повню буду новаком.

— Кошенята не ходять на Зборища, — нагадав йому Вохроляп.

Тигрик підскочив до Левосерда і поплескав його по плечу передньою лапою.

— Ти ж мені все розкажеш, коли вернешся?

— Коли я вернусь, ти вже спатимеш, — промуркотів Левосерд.

— Ні, не спатиму. Я буду чекати.

Леопардонога, яка вперше після пологів приєдналася до загону на Зборище, похитала головою.

— Коли ми повернемося, ти вже маєш спати без задніх лап. Снігурокрила захоче відпочити після того, як ви цілий день товклися.

— Ми були надворі весь час, — заперечив Тигрик.

— А хто за вами дивився, щоб ви не наробили шкоду? Снігурокрила казала, що вона мусила тричі вас витягувати з вояцького кубла.

Тигрик знизав плечима.

— Ми хотіли подивитися, як там. Ну, я не втомлений, чого тоді Снігурокрила втомлена?

Леопардонога здалася й повернулася до Гадюкозуба.

— Як думаєш, він би менше сперечався, якби його батько досі був тут? — зітхнула вона.

Гадюкозуб смикнув вусами.

— Я не думаю, що на цього юнака може вплинути будь-хто. З нього буде великий вояк.

Очі Леопардоногої засяяли.

— Я знаю.

Рябохвоста потерлася об Синьошубку, коли та приєдналася до своїх товаришів. Плямошуб кивнув їй, а Ружохвоста стала збоку, ніби Синьошубка була новачкою, яку треба вести. Воячка відійшла від них. Клан не міг зробити нічого, що полегшило б її біль. Їм не варто навіть звертати на неї увагу.

У лісі було прохолодно. Уперше за весь час після зеленлисту Синьошубка пригадала, як це — здригатися від холоду, коли крізь гілля шугає вітер. Коти марширували через ліс, а її тим часом наздогнав Перовус. Цього разу він пішов без Гускопуха. Ніхто не говорив цього вголос, але у Клані панувала думка, що старому медикоту більше не варто зустрічатися з іншими Кланами. Його слова та дії стали надто непередбачувані.

Перовус дивився поперед себе.

— Вона буде за тобою глядіти, — промурмотів він.

Синьошубка знала, що новак-медикіт говорить про Снігошубку. Воячка глянула крізь гілля на Срібносмугу. Яка користь із того, що її сестра там? Вона була потрібна Кланові тут.

— Ти бачив її у своїх снах?

Перовус похитав головою.

— Ще ні. Але я знаю, що Снігошубка завжди приглядатиме за тобою і Біленьким.

Синьошубка не розуміла, що їм обом із того.

Перовус підсунувся ближче.

— Біленькому потрібна твоя допомога. Ти мусиш навчити його робити правильний вибір, дбати про свій Клан і бути справжнім вояком.

— У нього є Снігурокрила і Леопардонога, — нагадала йому Синьошубка, — і ще Легковія.

Смугаста королева нещодавно знову народила. Плямка, Руденький і Вербонька ще навіть не розплющили очі.

— Вони будуть про нього дбати, — погодився Перовус. — Але ти — єдина кішка в Громовому Клані, яка може зайняти місце Снігошубки в його серці. Ти — його родина.

— Чортополох теж.

— Чортополох навчить Біленького бути лютим вояком, — промурмотів Перовус. — Але хто навчить його, що лагідність і сила можуть уживатися разом? І що вірність Кланові йде від серця, а не через зуби і кігті?

Новак-медикіт відійшов наперед, тихо ступаючи лісовою долівкою, і залишив Синьошубку наодинці з її думками.

Бредучи за своїми товаришами сріблястим лісом, Синьошубка знову підвела очі до зірок. Вона намагалася уявити, як Снігошубка дивиться на неї згори поруч із Місяцеквіткою. Але зорі були схожі лише на крихітні осколки криги, що мерехтіли у далекій пітьмі. Красиві, але безкорисні. Абсолютно безкорисні.

Місяць світив над Чотиридеревом, ніби холодне біле око. Тіньовий та Річковий Клани вже снували галявиною. Вітряний Клан саме збігав з вересовища. Коти захоплено ділилися новинами, і прохолодне нічне повітря зігрівало їхнє мурмотіння. Синьошубка дивилася, як її побратими і посестри вливалися у натовп. Вона почувалася такою далекою від усього цього.

— Ти останнім часом не мочила лапи? — почувся позаду знайомий глибокий нявкіт.

Дубосерд!

Синьошубка притьмом згадала останню розмову зі Снігошубкою. Від нього будуть самі проблеми! Щодо цього вона мала рацію.

— У тебе нема друзів у власному Клані? — форкнула воячка.

Дубосерд здивовано відсахнувся.

— Я чув про Снігошубку, — нявкнув він. — Мені шкода.

— Який це має стосунок до Річкового кота? — гаркнула вона.

Здавалося, що оце вперше Річковому воякові забракло слів. Він кілька митей просто дивився на неї, а тоді промурмотів:

— Якби щось сталося з Кривохапом, я не знаю що робив би.

— Ти навіть уявлення не маєш.

Розлючена Синьошубка пішла геть. Як він смів прикидатися, ніби розуміє її почуття?

— Хіба не чудово?

Синьошубка мало не врізалася у Злотоквітку.

Юна руда воячка дивилася на юрбу котів широкими сяючими очима.

— Я ще ніколи не бачила на Зборищі стільки котів! — нявкнула вона. Тоді помітила погляд Синьошубки і зупинилася. — Що таке?

— Дубосерд суне свого носа, куди не треба, — прогарчала Синьошубка.

— Не звертай на нього уваги, — порадила Злотоквітка. — Він думає лише про себе, так що в тій голові навіть для мізків місця не лишилося.

Синьошубка форкнула.

— Оце точно про того нахабного мішка з блохами!

— Дивись! — Злотоквітка підвела погляд на Великий Камінь, на який уже залазили провідники. — Вони починають!

Воячка побігла вперед, протискаючись поміж котами. Синьошубка із задоволенням залишилася позаду.

Біля неї сіла Ружохвоста.

— Вітряний Клан виглядає ситеньким.

Синьошубка не помічала цього, але тепер зрозуміла, що коти з вересовища справді нарешті вгодовані й здорові.

— Сподіваюся, вони не розтовстіють занадто, щоб ганятися за кролями, — пробурмотіла вона. — Не треба, щоб вони знову крали здобич у лісі.

Ружохвоста її підштовхнула.

— Не будь така лиха.

До Кланів звернувся Сонцезір.

— У Громовому Клані троє нових кошенят. — Кланом швидко поширилося схвальне мурмотіння. — І двоє нових вояків, — Громовий провідник глянув на своїх товаришів. — Левосерд і Злотоквітка.

Юні вояк і воячка нагострили вушка і випрямили вуса, а Клани загукали їхні імена. Коли вітання затихли, Сонцезір продовжив доповідь:

— Ми вигнали лисицю назад в угіддя Двоногів і поклали край вторгненням кицюнь.

Синьошубка замислилася, чи бачив хто-небудь із патрулів Смерекозора, відколи він пішов.

— У Тіньовому Клані нова медикішка, — настала черга Кедрозора. Він кивнув на густошерсту сіру кішку з плескатою мордою, яку Синьошубка помітила була кілька повень тому на Зборищі. — Жовтоікла відтепер допомагатиме Шевловусій.

Синьошубка примружила очі. Жовтоікла раніше була воячкою, так само, як Яструбосерд. За її досвідом, це небезпечне поєднання. Медикотам не варто навчатися бойових прийомів. Вони повинні вчитися тільки лікувати і допомагати своєму Клану.

Славозір поважно кивнув.

— Вітаю, Жовтоікло.

— Нехай Зореклан освітить тобі шлях, — нявкнув Сонцезір.

Наперед вийшла Вересозірка.

— Я молюся, щоби предки мудро тебе спрямовували у твоїх обов’язках.

Синьошубка опустила погляд до підніжжя Великого Каменя. На її подив, Щербошуб, Тіньовий воєвода, дивився на Жовтоіклу примруженими очима. Сіра кішка кинула на нього такий гострий погляд, ніби шпичкою вколола. Чи вони посварилися? Синьошубка смикнула вухами. Схоже, з Жовтоіклою важко порозумітися. Синьошубка не заздрила Тіньовому Клану — мати таку медикішку після Шевловусої.

Вересозірка почала свою доповідь:

— Під час цього зеленлисту Вітряний Клан процвітав. На вересовищі ще ніколи не було стільки кролів, і ми уповні скористалися з такого щедрого дару Зореклану.

Наперед вийшов Славозір.

— Річковий Клан також задоволений багатством їжі. У річці повно риби, на берегах — здобичі. — Він глянув на свій Клан, і Синьошубка помітила, що Річковий провідник дивиться на Дубосерда. — Наш небокрай застилає тільки одна хмара. — Провідник кивнув Річковому воякові. — Дубосерд розкаже більше.

Синьошубка форкнула, коли Дубосерд застрибнув на Великий Камінь.

— Він не має права там бути, — прошипіла вона до Ружохвостої.

Решта котів, очевидно, вважала так само. Понад Кланами пронеслося шоковане мурмотіння.

— Вибачте, — почав Дубосерд, і його голос ясно продзвенів над лощовиною. — Мені не місце на Великому Камені, я знаю, але тут стільки котів, що ви б мене не почули знизу. — Він кивнув на затінок біля підніжжя каменя. — Сподіваюся, ви пробачите моє зухвальство. Я не хочу нікого образити.

Мурмотіння затихло. Усі нагострили вуха і підвели морди, щоб почути юного Річкового вояка.

— Слизький, як змія, — тихо прогарчала Синьошубка.

— Я знаю, — шепнула Ружохвоста, — і такий гарний.

— Ти ж не думаєш насправді…

— Цить! — нявкнула Ружохвоста. — Він говорить.

— Двоноги розбили табір на нашій території. Їхні гнізда маленькі, і вони весь час змінюються, коли старі Двоноги йдуть і приходять нові. Під час зеленлисту я водив патрулі, які стежили за вторгненням. — Його голос був спокійний і чіткий. Він окинув поглядом Клани, привертаючи увагу кожного. — Ми хотіли з’ясувати намір Двоногів: чи це був початок більшого вторгнення або заснування нового угіддя Двоногів? Наскільки ми розуміємо, цей новий табір розбили для Двоногів, які не мають нормальних гнізд. Вони приносять гнізда із собою. Ці гнізда зроблені з м’яких і гнучких шубок, і Двоноги забирають їх, коли йдуть. Вони відходять від свого табору і спричиняють нам неприємності на одному відрізку річки, але загалом вони мирні й зазвичай ідуть геть з Річкової території. Поки що жоден Двоніг не наближався до табору Річкового Клану. Але на такий випадок у нас є заготовлений план, як їх відволікти.

Коти схвально занявчали.

— Мудра ідея, — промурмотів Гадюкозуб.

Високохвіст із Вітряного Клану кивнув одному зі своїх побратимів.

— Здається, вони добре тримають ситуацію під контролем.

Коли Дубосерд легко зіскочив з каменя, Славозір закінчив свою доповідь:

— Тепер, коли настав падолист, Двоноги приходять рідше. Сподіваємося, що морозна погода гололисту віджене їх геть.

— Ого, — Ружохвоста прихилилася до Синьошубки. — Чому в нас нема такого вояка у Громовому Клані? — зітхнула вона.

Синьошубка прикинулася, що вона не розуміє, про що мова.

— Такого, як Славозір?

— Ні, мишомізка! — підштовхнула її Ружохвоста. — Такого, як Дубосерд.

— Якщо ти ще не помітила, то він з Річкового Клану. Може, у нас і перемир’я, але ми все одно мусимо залишатися вірними тільки нашим товаришам.

Синьошубці чомусь було неприємно від того, що Ружохвоста так замріяно говорила про Річкового вояка. Я що, ревную? Вона швидко відкинула цю думку подалі. Провідники вже зістрибували з Високого Каменя. Здавалося, що багатий зеленлист нарешті приніс у Клани гармонію, і більше нічого було обговорювати. Може, вони все ж таки повернуться до того, як Тигрик ляже спати.

Синьошубка підіймалася схилом поперед свого Клану. Вона не хотіла більше чути жодних компліментів на адресу юного Річкового вояка. Синьошубка намагалася витіснити Дубосерда зі своїх думок. Якби не він, Снігошубка була б жива. І все ж вона весь час бачила перед собою його мерехтливі очі. Синьошубка пригадала, що вона сказала Снігошубці біля потоку: «Річковий Клан не весь же такий поганий, авжеж? Тобто вони ж такі самі коти, як і ми».

Позаду почулися кроки. Її наздогнав Сонцезір.

— Поспішаєш додому? — запитав він ледь засапано.

— Просто хочу до свого гнізда.

— Втомилася?

— Трохи.

— Добре, — голос Громового провідника був лагідний. — Я помітив, що ти останнім часом не дуже добре спиш.

А це дивно? У Синьошубки знову наїжилося хутро.

— Я радий, що ти сьогодні пішла.

— У мене був вибір?

— У нас завжди є вибір, — нагадав їй Сонцезір. — Мені здається, Смерекозір це добре довів.

Синьошубка не відповіла. Вона думала, що ж Громовий провідник насправді хотів сказати.

— Наприклад… — повів далі він.

Понеслось.

— Ти можеш обирати, чи допомагати своєму Клану, чи бути для нього тягарем.

— Я не тягар.

Сонцезора, здавалося, не цікавили заперечення Синьошубки.

— Ти можеш обирати, чи вшановувати пам’ять про Снігошубку, лежачи на животі цілий день, чи бути воячкою, якою вона хотіла б тебе бачити.

У них уже раніше ніби була ця розмова. Про Місяцеквітку.

— На тебе одну випало надто багато горя, — визнав Сонцезір. — Але життя продовжується. Біленький стане новаком, а тоді вояком, і ти можеш обирати, чи допомагати йому в цьому, чи залишити із цим сам на сам. — Громовий провідник глянув на неї, коли вони переходили узлісся, залите сірим місячним сяйвом. — Синьошубко, я покладаю на тебе великі надії. Ти колись була моєю новачкою, і я завжди почуватимусь, як твій виховник. Я хочу, щоб ти намагалася стати найкращою воячкою, якою ти лише можеш бути, бо вірю, що одного дня Громовому Клану знадобиться твій дар.

Синьошубка сповільнилася, а тоді зупинилася. Сонцезір пішов далі без неї. Чи він знає про пророцтво? Мабуть, ні, інакше щось сказав би. Та й зрештою, освітити ліс на чолі свого Клану вже не видавалося таким захопливим досвідом, якщо Снігошубка та Місяцеквітка не могли розділити її успіх. Невже вона справді колись повірила у туманне пророцтво Гускопуха? Снігошубка казала, що то маячня, просто марення старого божевільного медикота. Може, вона й мала рацію.

Громові коти скупчувалися навколо неї на верхівці звору. Синьошубка глянула на долину, а в її вухах відлунив голос Гускопуха.

Ти вогонь, і ти освітиш ліс. Але стережися! Навіть наймогутніший вогонь може загасити вода.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 30

Коли сон нарешті прийшов, він був лютий, хаотичний і сповнений зображень та звуків. Синьошубці снилися зорі, що кружляли над лісом, в якому несамовито шугав вітер. Буря сіпала її хутро, задуваючи з вересовища аж до краю звору, де вона стояла і зазирала в пінистий вир, що гуркотів далеко внизу. У чорториї крутився клапоть білого хутра, який змивала все нижче нестримна течія.

— Снігошубко!

Панічний крик Синьошубки знесло вітром. Її сестра внизу зникла під водою, а тоді раптом знову вигулькнула, тільки щоб крикнути:

— Біленький!

Серце Синьошубки стиснув жах, коли вона побачила менший клаптик хутра, що крутився у водоверті нижче за течією.

— Мій син! — крик Снігошубки відбився луною від скель, що височіли над водою, стискаючи її й перетворюючи на лютий вир.

— Ні!

Синьошубка помчала по краю звору, перелазячи через кругляки та перестрибуючи розколини. Вона прямувала вниз, де водоспад переходив у спокійніші води. Воячка могла дістатися до Снігошубки та Біленького там, якщо гостре каміння, що виступало посеред річки, не забило їх до смерті.

Вона переживала їхній жах, відчувала, як вони марно борсають лапами у потоці, що зносив їх униз, наповнюючи вуха, очі та носи. Вона відчувала, як болять їхні легені, коли вони намагаються вхопити повітря. Відчувала, як вдаряються їхні ослаблі тіла об щербате каміння, кругляк за кругляком, доки течія немилосердно несла їх все далі.

Нарешті урвище закінчилося, і вода поплинула спокійно повз пологі береги. Синьошубка забрела у мілководдя і глянула вгору за течією, шукаючи Снігошубку з Біленьким. Вода просочила її хутро й намагалася змити з каміння, але вона вчепилася в нього щосили кігтями, молячись Зореклану.

Це я мала тонути, а не вони. Це моя доля, а не їхня.

Снігошубка з’явилася першою. Вона виринула з каньйону, ледве тримаючи голову над водою.

— Урятуй мого сина!

Її нажаханий вереск поглинули хвилі, і річка знову її засмоктала.

— Снігошубко!

Синьошубка намагалася підбрести до своєї сестри, але течія збивала її назад.

До неї несло білий клаптик хутра.

Біленький!

Вона могла врятувати його. Крихітне тільце швидко пливло до неї, розкинувши лапи. Повітря пронизували його крики.

Я не дам тобі померти.

Застрибнувши у воду по підборіддя, Синьошубка кинулася до Біленького, коли він пропливав повз неї, вхопила за загривок і потягла до себе. Вона перебирала лапами, аж поки не відчула під ними дно річки, а тоді витягнула немічне кошеня на берег.

— Ти вже в безпеці, — видихнула Синьошубка, закашлявшись від води. — Усе добре, — у її нявкоті чулася паніка, вона подумки благала, щоб він розплющив очі. — Я нікому й ніколи не дам тебе скривдити!

Але Біленький лежав непорушно. Вода булькотіла біля його рота і стікала з хутра.

Синьошубка ледве стримувала хвилю паніки. Прокинься! Я тебе врятувала! Вона здригнулася, відчувши, як по її шиї збігла цівка холодної води.

— Лайно мишаче! — почувся невдоволений голос Стрепіханя. — Знову дах протікає.

Синьошубка притьмом сіла. Кубло заливав дощ, стікаючи з гілок у них над головами і промочуючи їхні хутра. Вона вискочила зі свого гнізда і вибігла з кубла.

— Біленький! — гукнула воячка, залізши у темні ясла. У темряві заблискали очі, округлі від переляку.

— Синьошубко? — долинув наляканий нявкіт Снігурокрилої із пітьми. — Що таке?

Синьошубка оглянула кубло, шукаючи сніжно-біле хутро Біленького.

— Де він? — запитала вона.

О Зореклане, я не можу втратити ще його!

— Синьошубко! — почувся радісний нявкіт із гнізда Снігурокрилої. Синьошубка побачила хутро Біленького, що сяяло в темряві. — Що ти тут робиш? Зараз же ніч!

Вона підбігла і, скрутившись навколо його крихітного тільця, пригорнула кошеня до себе та вдячно заплющила очі. Дяка Зореклану, це був лише сон.

— Ой, ти мене задушиш! — запротестував Біленький. Він засовався, а тоді позіхнув і знову розслабився біля Синьошубки. Боячись навіть дихати, воячка дивилася, як він спить, аж доки крізь ожину не почало пробиватися перше сонячне проміння.

Біленький прокинувся різко й одразу поширив очі.

— Я думав, мені наснилося, що ти прийшла до мене, — пискнув він. — Я такий радий, що ти тут. Я за тобою сумував.

Біленький потягнувся, щоб лизнути її щоку. Синьошубка відчула укол провини. Як вона могла хотіти його залишити? Він був усім, що залишилося в неї від Снігошубки.

— Дивися, чого я навчився.

Біленький виліз із гнізда і присів на долівці, випрямивши хвоста і притиснувшись животом до м’якої землі в ідеальній мисливській стійці.

— Молодець, — муркнула Синьошубка. — Хто тебе навчив?

— Левосерд, — гордо нявкнув Біленький. Він кліпнув, глянувши на неї. Круглі блакитні очі були такі самі, як у його мами. — Ти навчиш мене якихось бойових прийомів?

— Коли трошки підростеш.

У гнізді Легковії вовтузилася Плямка. Білі крапочки на її черепаховому хутрі мигтіли у досвітньому сяйві. Біленький заліз до неї.

— Хочеш, покажу тобі мисливську стійку? — нявкнув він. Плямка кивнула і пригнулася, а Біленький виставив прямо її хвіст. — Ти мусиш стояти взагалі непорушно, — промурмотів він із повним ротом хутра.

— Дякую, що так добре про нього дбаєш, — нявкнула Синьошубка до Снігурокрилої.

Дрібна брунатна королева підвела голову. Морозонька і Рябенька заворушилися біля її живота, несхвально занявчавши.

— Він прекрасний котик, — муркнула Снігурокрила.

Синьошубка відчула, ніби в неї в горлі застряг камінь.

— Мені шкода, що я не приходила частіше.

Снігурокрила торкнулася до плеча Синьошубки кінчиком хвоста.

— Кошенята дуже добре вміють пробачати, — промурмотіла вона. — Він не пам’ятатиме, чого ти не робила — тільки те, що ти робила. Ти можеш усе змінити, якщо хочеш.

Синьошубка зазирнула у її бурштинові очі.

— Я хочу.

— В атаку! — заверещав Біленький і кинувся на Синьошубку. Його крихітні кігтики кололи її шкіру, коли він на ній завис. Загарчавши, мов борсучиха, вона почала тупати по кублу, вдаючи, ніби намагається його скинути, а він аж пищав від задоволення.

Біля входу почулося шурхотіння.

— Чортополоху! — щасливо привітався Біленький з батьком, коли той зайшов до ясел.

Чортополох розлючено глянув понад головою сина на Синьошубку.

— Що ти тут робиш?

— Прийшла провідати Біленького, — Синьошубка міцно стояла на землі, витримуючи погляд Чортополоха.

— Сонцезір хоче, щоб ти пішла у патруль, — сказав їй вояк. — Тобі варто піти. — Він примружив очі. — Що швидше, то краще.

Чортополох повернувся до Біленького і почав виштовхувати його з ясел могутньою лапою.

— Ну, юний вояче, ти готовий попрактикувати ті бойові прийоми, які я тобі показував? — Він вийшов слідом за кошенятком. — Ніколи не знаєш, коли якомусь жадібному Річковому клубку хутра заманеться напасти на наш табір.

Синьошубка подалася за ними, нагостривши вуха. Біленький був ще надто малий для бойових тренувань.

— Він може поранитися! — запротестувала вона.

Чортополох уже підштовхував кошеня, щоб те стало на пухкенькі задні лапки.

— Ну ж бо, мій маленький вояче, подивимося, чи ти зможеш ухилитися від оцього.

Він махнув лапою прямо біля вуха Біленького.

Синьошубка підбігла до них.

— Припини! Він ще не готовий!

Чортополох закопилив губу.

— Звідки ти знаєш? — запитав він. — Ти за останню повню на нього навіть не глянула.

Синьошубка здригнулася.

— У нього залишився тільки я, — говорив далі Чортополох. — І я виховаю його таким вояком, яким буде пишатися наш Клан.

— Я в нього теж є! — заперечила Синьошубка.

Але Чортополох уже вів Біленького геть. Синьошубка стояла і спустошено дивилася їм услід.

Її хутро сколихнув смердючий подих Гускопуха.

— У будяка колючки гострі, мов кігті, — прошепотів він. — Не дай їм поранити Біленького.

Синьошубка обернулася, але медикіт уже шкутильгав геть, щось бурмочучи до себе, ніби навіть не усвідомлював, що він щойно говорив із нею. Її лапи засвербіли від роздратування. Чому Гускопух завжди говорив загадками? Чи він застерігав її щодо Чортополоха? Та хіба Біленькому могла загрожувати небезпека, коли він був з батьком? Снігошубка йому довіряла, і через це Синьошубка намагалася вірити, що цей колючий вояк був сильним і вірним.

Вона озирнулася на Чортополоха, і від недовіри в неї почало здиблюватися хутро.

Він знову повчав Біленького:

— Коли пірнаєш, спробуй в останній момент викрутитися.

Чи таке мале кошеня насправді було готове для складного бойового прийому?

— Синьошубко, ось ти де! — гукнув її Сонцезір з-під Високого Каменя. — Я організовую патрулі.

Стрепіхань, Рябохвоста, Гадюкозуб і Макосвіта зібралися навколо нього. Злотоквітка і Левосерд нетерпляче крокували туди-сюди.

Потрусивши вусами, щоб провітрити голову, Синьошубка підійшла до них.

— А де Вохроляп?

Патрулями зазвичай займався воєвода Громового Клану.

— Він захворів, — сказав Сонцезір.

— Чи ти не помічала, як він останнім часом почувався? — додала Злотоквітка.

Синьошубка усвідомила, що вона вже довго не помічала нічого, крім власного горя.

— Перовус його лікує?

Сонцезір кивнув.

— Він каже, що може йому трохи це полегшити.

— А він знає, що не так?

Очі Сонцезора потемніли.

— Ні, але каже, що цей приступ мав би минути за кілька днів, так само як інші.

У Вохроляпа були інші приступи цієї хвороби?

Синьошубку раптом огорнула тривога. Попереду чекав гололист, ніби лев, що зачаївся в засідці. Це був не найкращий час, щоб хворіти.

— Чортополох сказав, що ти хотів послати мене в патруль, — нявкнула вона до Сонцезора.

— Досвітній патруль уже відбув.

— Пробач, — Синьошубка опустила хвоста. — Я піду з наступним.

Сонцезір знизав плечима.

— Це нічого. Я був радий почути, що ти відвідала Біленького. — Він озирнувся на білосніжного котика, який досі тренувався з батьком. — Можеш натомість піти на лови з Чортополохом.

Синьошубку ніби хто гепнув.

Та принаймні це на деякий час забере Чортополоха від Біленького. Не те щоб вона хотіла завадити Біленькому спілкуватися з батьком, просто Чортополох змушував його виконувати все складніші бойові прийоми попри те, що юний котик явно втомився. Біленький ще навіть не їв, а сонце вже підіймалося над деревами.

Снігошубко, сподіваюся, ти не помилялася щодо свого партнера.

* * *

Синьошубка простувала сосновим бором за Чортополохом. Удалині гарчала дереворізна потвора. У цю пору року, коли в інших угіддях Громового Клану підлісок був ламкий та прибитий дощем, гола долівка Високих Сосон була не найгіршим місцем для вистежування здобичі.

— Звичайно, що Сонцезорові доведеться робити якісь кроки щодо Сонцескель, — Чортополох цілу дорогу просторікував про те, що їхній новий провідник мусить вигнати Річковий Клан, і Синьошубка вже втомилася це слухати. — Інші Клани цього очікують, — вів далі вояк. — Вони подумають, що ми слабкі, якщо ми дозволимо тим рибомордим утримати Сонцескелі під час гололисту.

Синьошубка зупинилася, коли Чортополох зник за охайною купкою дров. Вона відчула запах білки. Воячка стала у стійку, нагостривши вуха, і почула шкряботіння крихітних лапок. На всіяній голками лісовій долівці показався клаптик сірого хутра. Білка була не досить велика, щоб нагодувати старійшин, але що швидше Синьошубка що-небудь піймає, то швидше вони зможуть повернутися до табору. Зореклан знає, навіщо Сонцезір послав їх лише удвох. Чи він сподівався, що родичі Біленького зможуть налагодити стосунки під час полювання?

Вона аж наморщилася від думки і зосередила увагу на білці.

— Порушники! — почувся крик Чортополоха, і білка притьмом зникла на дереві.

Лайно мишаче!

Синьошубка роздратовано заскочила на купу порізаних дерев.

— Що таке?

Воячка глянула на Чортополоха, який роззирався лісом, наїживши хутро. Покуштувавши повітря, вона не відчула нічого, крім їдкого смороду угіддя Двоногів та запаху кицюнь, який ішов з ним укупі.

Чортополох притиснувся до землі.

— Вторгнення кицюнь, — прошипів він. — Іди за мною.

Синьошубку нервував його командирський тон, та вона зістрибнула з купи і пішла за ним. У лісі чувся лише слабкий запах кицюнь. Синьошубка не розуміла, чому Чортополох робить із цього таку проблему.

— Пахне кошеням, — зауважила вона.

— Кошенята стають котами, — прогарчав Чортополох.

— Не за день.

Він повернувся до неї.

— Ти хочеш ділитися нашою здобиччю із цими розбещеними жирунами?

— Я не це сказала, — форкнула Синьошубка і сіла. — Ходімо краще далі полювати.

Проте Чортополох уже перейшов кордон і побіг до паркану Двоногів. Тоді заліз на нього і почав походжати по краю.

— Повернись! — зашипіла Синьошубка. — Це не наша територія!

— Щось я тут не чую кицюнячих поміток, — відрубав Чортополох.

Вона побігла за ним.

— Тихіше будь!

— Ти їх боїшся?

— Просто не розумію, навіщо тобі починати бійку!

Чортополох зіскочив на землю і став перед нею.

— Синьошубко, ти знаєш, у чому твоя проблема? Ти м’якотіла. М’якотіла до вояків з інших Кланів і м’якотіла до кицюнь. Я бачив, як ти говорила з Дубосердом на Зборищі. Для тебе взагалі щось значить Громовий Клан?

— Звісно, значить! — прошипіла Синьошубка. Як він смів її змушувати доводити власну вірність? — І ми з Дубосердом не балакали собі по-приятельськи!

— Ну, мені потрібно більше доказів, перш ніж я підпущу тебе до Біленького.

Чортополох подався назад до лісу.

— Він і мій родич теж!

— Чомусь я тебе не бачив поруч з ним, коли ти була потрібна йому найбільше, — гаркнув Чортополох. — А я був з Біленьким. Тримайся від нього подалі… або я тебе змушу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 31

Синьошубка задерла губу.

— Хочу побачити, як ти мене змусиш, — прогарчала вона.

Не чекаючи на відповідь, воячка розвернулася й побігла через ліс. Чортополох міг закінчити цей патруль сам!

— Так скоро повернулися? — запитав Сонцезір, який саме підіймався на верхівку звору, коли вона туди добігла.

Синьошубка не заготувала собі виправдання. Вона глянула на провідника, розтуливши рота.

— Нема здобичі? — мовив Сонцезір.

Як вона могла розповісти йому про погрозу Чортополоха? Хто повірив би, що такий вірний вояк сказав щось подібне своїй посестрі? Синьошубка й сама не могла в це повірити.

— Здобичі не було, тож я вернулася раніше, щоб побути з Біленьким.

Незграбна відмовка, проте принаймні частково правдива.

Сонцезір нахилив голову набік.

— Я радий, — нявкнув він. — Йому це буде корисно. — Він замовк на мить. — Ти вже більше схожа на себе колишню.

Справді? Синьошубка глянула на провідника, сподіваючись, що він каже правду.

— Піди провідай Біленького, — коротко сказав він. — Я думаю, що поки йому прийде час ставати новаком, ти вже будеш готова до ролі виховниці. Допомога з вихованням Біленького дасть тобі хорошу практику.

— Д… дякую.

Синьошубка не сподівалася на такий теплий тон від Громового провідника. Вона боялася, що не зробила нічого, аби його заслужити. Воячка ковзнула лапами через верхівку і пострибала вниз.

— Але наступного разу не покидай лови! — гукнув Сонцезір їй услід.

— Добре! — пообіцяла вона.

Коли Синьошубка залізла до ясел, Біленький сумирно спав.

— Він був такий втомлений після годівлі, — винувато сказала Снігурокрила. — Я думаю, Чортополох його виснажив.

Синьошубка лагідно торкнулася до нього мордою, він перекотився уві сні й поклав свою крихітну лапку на її ніс. Вона була м’якенька, ніби хвостик кроля. Синьошубка вдихнула запах кошеняти — такий схожий на запах її сестри — і вийшла з ясел.

— Як здобич? — нявкіт Дроздошуба застав її зненацька.

— Не дуже.

— Куди ви ходили?

— До Високих Сосон.

Дроздошуб глянув на ясла.

— А як Біленький?

— Чудово.

— Йому пощастило, що в нього є ти.

— Не знаю, — Синьошубка опустила погляд на лапи. — Поки що мені не дуже добре вдається.

— Ти багато всього пережила. — Його погляд став ніжніший. — Я думаю, з тебе вийде чудова мати.

Синьошубка розтулила рота, шукаючи слів. Її вуха палали. Дроздошуб переминався на лапах, ніби шкодував про сказане.

— Онде Ружохвоста! — Синьошубка з полегшенням побачила воячку, яка крокувала повз них із мишею в зубах, і підбігла до неї.

Ружохвоста кинула мишу до кагату свіжини.

— Ви з Дроздошубом така гарна пара.

Синьошубка позадкувала. Вона сподівалася втекти від незручної ситуації, а не зробити її ще гіршою.

— Він… він хороший друг, — бовкнула Синьошубка. — Але ми не пара.

— Справді?

— Я надто зайнята Біленьким, щоб перейматися такими речами, — промимрила сіра воячка.

— Але в тебе мусить же бути час на пошуки партнера, і Дроздошубові ти подобаєшся.

— Кошеня Снігошубки важливіше, — наполягала Синьошубка. — Тепер, коли в нього немає мами, за ним мушу доглядати я.

Вона не могла дозволити Чортополохові мати найбільший вплив на життя Біленького. Бути котом Клану — це не лише битися і відганяти порушників кордонів. Через це і загинула Снігошубка.

Ружохвоста досі базікала:

— Щойно бачила Вохроляпа. Він у кублі медикота. Каже, що надто хворий, щоб їсти. Може, він більше не буде воєводою Клану.

— Що? — Синьошубка випірнула зі своїх думок.

— Сонцезорові доведеться призначити когось іншого.

Синьошубка кліпнула.

— Бурехвоста?

Сірий вояк був би втішений.

— Чи Гадюкозуба? — припустила Ружохвоста.

Синьошубка примружила очі. Воєвода має бути мудрий, а не лише хоробрий. Гадюкозуб зовсім не мишомізкий, але він думає лише про битви і ні про що інше.

— Може, Чортополоха.

Від цього припущення Ружохвостої Синьошубці аж забило подих.

— Він надто молодий!

— Він каже, що стане наймолодшим воєводою в історії Клану.

— Не може бути.

— Чортополох про це весь час говорить, — нявкнула Ружохвоста. — Воєводою! — форкнула вона. — Ніби Сонцезір дозволить йому повести нас усіх у битву за помахом хвоста!

* * *

Намагаючись не думати про їхню розмову з Дроздошубом, Синьошубка перебирала гніздо Шамконога, витягуючи залежалі шматки моху. Оскільки новаків у Клані не було, кубло старійшин доводилося вичищати по черзі молодшим воякам. Синьошубка повернулася з ранкового патруля рано, тож зголосилася подбати про старійшин сама.

— Левосерд принесе свіжий орляк трохи пізніше, — сказала вона.

— Сподіваюся, він не затягне із цим, — поскаржився Хоптовус. — Ти мені не лишила на чому лягти.

Гагілка замуркотіла.

— У тебе є ще достатньо своєї підстилки.

Це була правда: після щедрого зеленлисту Хоптовус добре погладшав.

— Я обіцяла Перовусові, що ще пошукаю у вас кліщів, — нявкнула Синьошубка.

Каменесмух похитав плескатою головою.

— Ми самі це можемо зробити, — запевнив він.

— Але що, як…

— Якщо ми їх знайдемо, то я сам піду до Перовуса по жовч.

— Дякую, — сказала Синьошубка. Вона хотіла патрулювати ліс і полювати для свого Клану. Їй треба було багато чого наздоганяти.

Раптом з-за поваленого дерева почувся клич Сонцезора:

— Нехай усі коти, здатні піймати власну здобич, зберуться під Високим Каменем.

Синьошубка задумалася, чому він досі використовував традиційний клич Смерекозора. Усі знали, що Морозонька, Рябенька, Плямка, Вербонька і Руденький усе одно вилізуть із ясел. Проте вони не те що не могли піймати собі здобич, а навіть ще не знали, що воно таке.

Тигрик уже був у центрі галявини й дивився на Сонцезора, коли Синьошубка вийшла з-за сплетіння гілок. Легковія та Снігурокрила з’явилися з ясел разом зі своїми непосидючими кошенятами. Їхні очі сяяли від захвату. Стрепіхань і Білоока повставали біля куща кропиви. Левосерд і Злотоквітка покинули жмуток орляка, який вони досі тягнули, біля ялівцевої загорожі й поспішили до своїх товаришів. Гадюкозуб лежав біля вояцького кубла, а Макосвіта і Крапохвістка говорили з Вітролетом та Рябохвостою на краю галявини. Вони покинули свої справи й усі підійшли до Перовуса та Гускопуха, які сиділи біля Горобцепуха, обгорнувши лапи хвостами.

Коли Синьошубка вмостилася біля Ружохвостої, вона помітила Вохроляпа. Воєвода схуд і весь тремтів, він присів у затінку папоротевого тунелю.

Клан очікувально дивився на Громового провідника.

— Товариство, настав час привітати нового новака.

Зосередивши погляд на Тигрику, Сонцезір зістрибнув з Високого Каменя й підкликав юного котика вийти наперед. Леопардонога аж дрижала від гордощів, коли Громовий провідник повів далі:

— Тигрик уже досягнув шести повень, і він більш ніж готовий розпочати тренування. Віднині та доки він не отримає вояцьке ім’я, його знатимуть як Тигролапа.

Синьошубка витягнулася вперед, бажаючи почути, хто ж буде його виховувати. Цього ранку Сонцезір натякнув, що Синьошубка вже була майже готова мати власного новака.

— Його виховником буде Чортополох.

Колючий вояк вийшов уперед, високо піднявши хвоста, і притулив свою плескату морду до голови Тигролапа.

— Тигролап! Тигролап! — загукав Клан його нове ім’я.

Синьошубка намагалася притлумити своє розчарування. Чому Сонцезір обрав Чортополоха, а не її? Він став вояком не так давно, і невже Сонцезір не бачив, наскільки Чортополох міг бути небезпечним?

Ружохвоста нахилилася до Синьошубки та шепнула їй на вухо:

— Тепер він буде ще більше впевнений, що стане наступним воєводою.

Спиною Синьошубки пробіг дрож, і вона випустила кігті, відчувши, як дивно стискається живіт, ніби от-от треба йти у бій.

Позаду неї совалося щось мале. Вона обернулася й побачила Біленького, який відійшов від своїх одноясельників.

— Я радий, що він не зробив Тигролапа твоїм новаком, — нявкнув він. — Я хочу, щоб ти була моєю виховницею.

Синьошубка глянула на Сонцезора. Він дивився на них примруженими очима. Провідник ледь кивнув, ніби погоджуючись зі словами білого кошеняти. Вона скоро стане виховницею. Та чи буде це достатньо скоро, аби стати наступною воєводою Клану? Її живіт стиснувся, коли воячка побачила, як Вохроляп, похитуючись, повернувся назад до папоротевого тунелю.

Сонцезір продовжив промову, і наперед вийшла Макосвіта.

— У мене ще одне оголошення, — нявкнув Громовий провідник. — Макосвіта вирішила переселитися до кубла старійшин.

Синьошубка кліпнула. Вона й не усвідомлювала, що Макосвіта була вже така стара. І тільки тепер воячка згадала, що брунатна кішка часто плелася позаду патрулів та приносила все меншу і слабшу здобич, ніж її товариші. Оце вперше Синьошубка помітила жмутки сивого хутра навколо її морди.

Макосвіта схилила голову.

— Я вдячна Кланові за те, що дав мені можливість служити йому так довго, і за мирне життя, яке я зможу провадити як старійшина, — серйозно нявкнула вона.

Товариші почали підходити до неї, тертися мордами і плескати її хвостами.

Тигролап протиснувся крізь натовп і притулився до Макосвітої носом.

— Я дбатиму про тебе краще за будь-якого іншого новака! — пообіцяв він.

— Це буде неважко, — прошепотіла Ружохвоста. — Зважаючи на те, що він єдиний новак.

Синьошубка смикнула вусами, проте все ж не могла не захоплюватися ентузіазмом новака, згадавши, як вона сама ненавиділа нудні обов’язки з прибирання кубел. Тигролап був рішуче налаштований жити за вояцьким правильником. Воячка лише молилася, аби Чортополох не навчив його, що битися — це важливіше, ніж дбати про свій Клан.

— А також, — продовжив Сонцезір оголошення, — доки Вохроляп хворий, обов’язки воєводи виконуватиме Гадюкозуб.

Бурехвіст кивнув побратимові, а Гадюкозуб випнув груди.

— Вохроляп повернеться до своїх обов’язків, коли одужає, — додав Сонцезір.

Бурехвіст, Стрепіхань і Гадюкозуб якось непевно перезирнулися. Вочевидь, старші вояки не поділяли впевненості Громового провідника.

Наперед виступив Гускопух.

— Мені потрібна допомога у зборі трав, — оголосив він. Увесь Клан витріщився на нього. Вони всі явно не менше за Синьошубку здивувалися, що Гускопух знову почав поводитися як медикіт.

— Синьошубко? — Гускопух схилив голову набік. — Ти підеш?

Воячка глянула на Сонцезора, чекаючи на схвалення. Громовий провідник кивнув. Її живіт наповнила тривога. Чому Гускопух обрав її?

Ідучи за розкушканим котом до лісу, Синьошубка почувалася геть незручно. Чи він хотів поговорити про пророцтво? Вона гадала, що Гускопух уже забув про нього, і почала думати, що то було просто одне з його божевільних передбачень, з яких нічого не виходило. А якщо не про пророцтво, то, може, Зореклан розповів йому про її зустріч із Дубосердом та почуття, які збурив у ній Річковий вояк та які так важко було ігнорувати. Зрештою, Зореклан бачив усе. Тож предки могли поділитися цим із медикотом її Клану.

— Бачу, ти зацікавилася Біленьким, — зауважив Гускопух, коли вони підіймалися схилом.

— Він мій родич, — нявкнула вона.

— Я теж, — нагадав їй Гускопух, — але мене ти не провідуєш.

Це тому, що ти божевільний, мов той заєць.

Синьошубка відкинула цю думку, раптом злякавшись, що він зможе її прочитати.

— Я радий, що ти про нього дбаєш, — повів далі Гускопух. — У нього добре серце, але на юних кошенят дуже легко вплинути.

Гускопух знову застерігав її щодо Чортополоха? Вона хотіла спитати його, але не наважувалася. Зрештою, Чортополох був вірним вояком, який не зробив нічого поганого, тільки захищав і годував свій Клан. Її переживання могли прозвучати дивно.

— Ти думала про пророцтво? — запитав медикіт.

То він таки пам’ятав!

Вона кивнула.

— Добре.

Гускопух зупинився біля невеликої листяної рослини з гострим запахом. Синьошубка наморщила носа, коли він почав відривати листки лапами.

— Збирай їх отак, — наказав він. — Не зубами, інакше язик заніміє на кілька днів.

Синьошубка кивнула й заходилася зривати листки. Вони були на диво міцні, тож їй довелося сильно тягнути, аби відірвати. Гускопух тим часом заточеними рухами здирав смуги кори зі сріблястої берези. Луб’я згорталося рульками і падало на купу біля нього.

— Ти думала про те, щоб стати наступною воєводою Громового Клану? — запитав Гускопух, не озираючись.

Синьошубка завагалася. Чи варто було зізнаватися у своїх амбіціях? Вона була ще дуже молода. Чи не подумає старий медикіт, що вона жадібна до влади?

— Так, — виснував Гускопух. — Це добре.

— Але ж у мене ще навіть новака не було, — зауважила Синьошубка. — Сонцезір ніколи не призначить мене воєводою. Я ще надто молода.

— Вохроляп поки не помирає, — крекнув Гускопух. — Ще є час. Але тобі доведеться для цього попрацювати.

Синьошубку це не переконало.

— У Клані багато вояків, значно досвідченіших за мене. Гадюкозуб, наприклад.

— Сонцезір хоче біля себе когось молодого та енергійного. — Гускопух відірвав ще одну смугу лика. — Якщо потребуватиме поради, він у будь-який момент зможе звернутися до старших вояків. Для цього йому не обов’язково робити їх воєводами. Сонцезору потрібен такий воєвода, якого він зможе виховати — хтось не заскорузлий, відкритий до нових ідей.

— Хтось такий, як Чортополох? — запитала Синьошубка.

Гускопух загарчав.

— Саме через нього ти мусиш стати воєводою. На його стежці лежить кров. На твоїй — вогонь.

Синьошубка припинила зривати листя, відчувши, як її пропалює наскрізь погляд медикота. Він дивився на неї вогненними очима.

— Ти ні на що не повинна відволікатися! — прошипів медикіт. — Що може бути кращим у цей гіркий час морозу, ніж палючий вогонь? Ти потрібна своєму Кланові. Не дозволяй нічому відвертати твою увагу!

Гускопух мав на увазі Біленького? Та певно, ні! Він же тільки щойно заохочував її допомагати з вихованням кошеняти. Але що ще старий кіт мав на гадці? Дубосерда?

— Забери ці трави, — Гускопух поскладав луб’я на Синьошубчину купу листя. — І залиш мене у спокої.

Синьошубка від збентеження навіть не відчувала запах зілля. Вона взяла його в зуби і хистко подалася назад до табору. Чи це була частина пророцтва? Якби ж то Снігошубка була досі жива, з нею можна було б поговорити про це. Сестра знайшла б якийсь сенс у застереженнях медикота, навіть якби сама в них не вірила. Її чесність допомогла б Синьошубці розплутати вузол емоцій, що все міцніше стискався в її животі.

У папороті попереду майнуло піщано-сіре хутро.

Дроздошуб.

— Привіт! — радісно нявкнув він. — Я можу тобі допомогти?

Синьошубка мала повен рот, тож просто кивнула й поклала на землю частину своєї ноші. Дроздошуб підняв жмуток і подався до звору. Синьошубка замислилася, чи він чекав на неї. Вона відчула укол жалю. Чому Дроздошуб не пробуджував у ній таку іскру почуття, як Дубосерд?

Вони збігли зі схилу й понесли трави до медичного кубла. Поклавши їх до лап Перовуса, Синьошубка помітила вогке хутро Вохроляпа, що видніло з гнізда під папоротевою стіною.

— З ним все буде гаразд? — прошепотіла воячка.

— Ці трави мають допомогти, — відповів Перовус.

Вохроляп поки не помирає. Слова Гускопуха продзвеніли у вухах Синьошубки. Проте у застереженні медикота чулася нагальність. Вохроляп не житиме вічно, тож вона має бути готова.

Дроздошуб чекав на неї біля папоротевого тунелю.

— Як думаєш, хто буде нашим наступним воєводою?

Синьошубка шоковано на нього вирячилася. Він підслухав її розмову з Гускопухом?

— Що?

— Ну, Перовус лише сказав, що трави поможуть. Він не сказав, що Вохроляп одужає.

То він нічого не чув. Слава Зореклану!

— Мабуть.

— Чортополох уже давно про це мріє, — повів далі Дроздошуб.

Я що, єдина кішка в Громовому Клані, яка боїться амбіцій Чортополоха?

— Хоча, — замислено нявкнув Дроздошуб, — у нас досить багато старших вояків, є з кого вибирати. Гадюкозуб — логічний вибір.

— Хіба що Сонцезорові більше потрібна молодість, а не досвід, — повторила Синьошубка аргумент Гускопуха.

Дроздошуб глянув на неї.

— Я про це не думав.

Коли вони підійшли до кагату свіжини, вояк принюхався. Нагорі лежали два соковиті горобці.

— Ти голодна?

Невже Дроздошуб нітрохи не хотів стати воєводою? Він точно не мав того вогню й амбітності, що Дубосерд. Із того, як Річковий вояк звертався до Кланів з Великого Каменя, було ясно, що він планував одного дня стати провідником.

Синьошубка затупала на місці, а тоді з полегшенням побачила, що Ружохвоста обідала наодинці.

— Краще складу компанію Ружохвостій, — нявкнула вона і, підхопивши горобця, побігла до подруги.

Біля куща кропиви, на своєму звичному місці, Бурехвіст і Рябохвоста ділилися білкою. Вони проводили разом стільки часу, що більшість Клану вже очікувала оголошення про кошенят. Утім, Синьошубка колись чула, як Макосвіта розповідала Легковії, що деякі кішки не могли мати кошенят.

Синьошубка бігла далі через табір. Горобцепух і Стрепіхань зміцнювали ясла опалим листям. Снігурокрила вивела Біленького з ясел і вмивала його.

— Привіт, Синьошубко! — гукнув він, намагаючись ухилитися від язика Снігурокрилої, але королева затягнула його назад і міцно притиснула лапою.

Ружохвоста підвела погляд, коли Синьошубка підійшла до неї.

— Я ще ніколи не бачила, щоб кіт був настільки розчарований, — вона дивилася на Дроздошуба, який розгублено стояв біля кагату свіжини.

— Помовч.

Синьошубка кинула свого горобця на землю і лягла.

— Що з тобою не так? — запитала Ружохвоста. — Я була б щаслива, якби за мною хтось отак ходив.

— Я не маю часу на партнера.

Ружохвоста гостро поглянула на подругу.

— Плануєш стати воєводою, га?

Вуха Синьошубки спалахнули.

— А що, якби так?

Ружохвоста знизала плечима.

— Ну, небагато котів стають воєводами, тож дивись, не проґав чого іншого, доки чекаєш.

Руда воячка заходилася вмиватися після трапези, а тим часом на галявину вийшов Гускопух. У його хутрі стирчали будяки. Медикіт вибрав собі свіжину й почав жадібно її їсти.

— Він обов’язково мусить так голосно жувати? — поскаржилася Синьошубка. Її вже нудило. Вона намагалася уявити Гускопуха жвавим новаком, але не могла. Мабуть, він і народився таким вайлуватим старим борсуком. Важко було повірити, що вони з Місяцеквіткою — брат і сестра.

Крізь ялівцевий тунель вискочив Тигролап, його очі блищали від захвату. За ним вийшов Чортополох. Мабуть, вони були на впоряді. Тигролап досі світився енергією.

— Можемо знову попрактикувати ті бойові прийоми? — запитав він виховника.

— Попрактикуйся трохи сам.

Чортополох підійшов до кагату свіжини.

— Але з ким мені битися? — гукнув йому вслід Тигролап.

— Увімкни уяву, — гаркнув Чортополох.

Тигролап роззирнувся галявиною. Синьошубка завмерла, коли його погляд зупинився на Біленькому, який дрімав біля Снігурокрилої на пообідньому сонечку. На щастя, новак його минув.

— Я міг би подолати цілий Клан ворогів, — хвалився він сам до себе.

Макосвіта тягла орляк по галявині. Вона підвела погляд.

— Річковий Клан хай пильнує, — замуркотіла вона.

Із вояцького кубла вийшла Леопардонога.

— Ти вернувся! — щасливо нявкнула вона й обнюхала хутро сина. — Ти ніде не поранився?

— Ще ні, — засмучено відповів Тигролап. — Але я вивчив новий прийом. Дивись!

Він хвицьнув задніми лапами в повітрі, а тоді приземлився з переворотом і зробив випад передньою лапою.

Рябенька і Морозонька вислизнули з ясел, щоб подивитися на юного котика. Очі Морозоньки поширилися від захвату.

— Молодець! — гукнув від куща кропиви Гадюкозуб.

Бурехвіст кивнув.

— Я би краще не зміг.

Синьошубка примружила очі. Сила в плечах юного новака була неабияка, і його кігті ніби переросли решту тіла. Вони залишили в землі такі борозни, що вона аж здригнулася.

Тільки Гускопух не підводив погляду на Тигролапа. Він схилився над своїм обідом ще нижче.

— Вибач, Зореклане, — пробурмотів медикіт. — Цей кіт не повинен був вижити. Цього не мало статися.

Синьошубка стривожено роззирнулася. Ніхто, крім неї, ніби не почув його. Невже Гускопух вважає, що Тигролап мусив померти?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 32

— Дивись! — Біленький перебіг через галявину і копнув м’ячик моху Морозоньці. — Я знайшов ще один.

Морозонька пригнулася, готуючись до стрибка, але Рябенька проскочила поперед неї та перехопила м’ячик. Плямка, Руденький та Вербонька сиділи біля ясел, ніби троє совенят. Їхні очі зосереджено стежили за мохом, який кидали туди-сюди старші кошенята.

Синьошубка замуркотіла, коли м’ячик прикотився до її лап. Вона підчепила його кігтем і піднесла вгору, щоб кошенята мусили до нього дострибнути.

Снігурокрила та Легковія дрімали під блідим гололистовим сонцем. Снігурокрила розплющила очі.

— Дякую, що займаєш їх, Синьошубко.

— Мені це подобається!

Вона підкинула м’ячик у повітря і весело дивилася, як кошенята пнуться одне на одного за ним. Тепер, коли Чортополох стільки часу проводив із Тигролапом, їй було легше гратися з Біленьким. Вояк тренував свого новака без упину, будив його на зорі та водив до піщаної лощовини у кожну вільну від патрулювання чи полювання хвилину. Тигролап розвивався так швидко, що за повню тренувань уже був схожий на справжнього вояка. Синьошубка тільки воліла, аби він не хизувався стільки своїми бойовими навичками на терені.

— Навчи мене якогось бойового прийому! — щодня благав її Біленький.

— Ти ще замаленький, — відповідала вона йому. Синьошубка була рішуче налаштована подбати про те, аби він доріс до вояцького віку без жодних серйозних поранень. Вона повинна була це зробити заради нього і заради Снігошубки.

— Кинь знову! Кинь знову!

До неї прибігла Морозонька з клубком моху в зубах. Вона поклала його до лап Синьошубки і благально звела очі.

— Будь ласка.

Синьошубка підчепила клаптик моху на кіготь і, посмикуючи вусами, спостерігала, як кошенята зосереджено дивляться на нього Тоді кинула мох на інший бік галявини, і малі помчали за ним, збиваючи лапами пилюку.

— Синьошубко? — До неї підійшов Сонцезір. — Я хочу, щоб ти пішла до Чортополоха і Тигролапа в піщану лощовину.

Провідник глянув на сонце, що підбивалося все вище у молочно-блакитному небі.

Синьошубка схилила голову.

— Нащо?

Сонцезір мав серйозний вигляд.

— Мені доповідали, ніби кицюні порушують кордон, і я хочу, щоб ти пішла із Чортополохом та Тигролапом і подивилася, що там.

Синьошубка добре знала, хто «доповідали». Чортополох шукав собі бійки з кицюнями вже багато повень, а надто відколи став виховником Тигролапа. Він хотів, аби його новак наочно зрозумів, що кицюні — їхні вороги. Може, він боявся, що юний кіт захоче піти за слідом свого батька?

Синьошубка кивнула Громовому провіднику і рушила до виходу з табору.

За нею пострибав Біленький.

— Куди йдеш?

— Перевірити кордон, — пояснила вона.

— Річковий Клан знову вторгнувся? Чи Тіньовий?

Біленький піднявся на задні лапи й розчахнув повітря. Синьошубка задумалася, чи цього прийому його навчив Тигролап.

— Та просто якісь кицюні сунуть свого носа.

— Ти роздереш їх усіх на шматки?

— Вони ж кицюні, — сказала йому Синьошубка. — Щоб їх прогнати, досить лише зашипіти.

Біленький зітхнув.

— Я хочу піти з тобою.

— Ще кілька повень, і підеш, — пообіцяла Синьошубка. — А тепер біжи гратися з друзями, щоб Легковія і Снігурокрила могли відпочити.

Біленький помчав назад, а Синьошубка подалася до тренувальної лощовини.

* * *

— Тепер зроби випад на мене, — наказав Чортополох.

Синьошубка бачила котів попереду крізь кущі.

Оголивши ікла, Тигролап кинувся на Чортополоха, цілячись йому в бік. Чортополох розвернувся і відштовхнув новака таким потужним ударом, що Тигролап аж заточився.

— Мишомізкий! — прогарчав Чортополох. — Ти мав це передбачити.

Тигролап спантеличено помахав головою.

— Дозволь я знову спробую, — попросив він.

Синьошубка поспішила припинити це. Вона не могла дивитися на таке жорстоке тренування. Воячка була певна, що Леопардонога навіть гадки не мала, наскільки безжально Чортополох поводився з її кошеням. Може, треба було про це розповісти Громовому провіднику?

Синьошубка здригнулася. Добре, що Чортополох не зможе бути виховником Біленького.

— Чортополоху! — гукнула воячка, перш ніж Тигролап встиг зробити ще один випад.

Обидва коти розвернулися і глянули на неї примруженими очима.

— Що таке? — запитав Чортополох.

— Сонцезір хоче, щоб ми перевірили, чи кицюні не переходили кордон, — сказала вона.

Його погляд прояснів.

— Нарешті! — вояк побіг до лісу. — Ходімо, Тигролапе, — гукнув він через плече. — Випробуємо твої бойові навички вживу.

Синьошубка подалася за ними, відчуваючи, як поважчали лапи.

Коли вони наблизилися до угіддя Двоногів, Чортополох подав знак Тигролапові.

— Біжи і перевір запахи, — наказав він.

Тигролап побіг геть, залишивши Чортополоха наодинці із Синьошубкою.

— Я знаю, що ти робиш, — прогарчав Чортополох.

Синьошубку насторожила злість у його голосі.

— Що?

— Граєшся з Біленьким щоразу, як я відвернуся.

— Він мій племінник! — гаркнула вона розлючено.

— Він мій син! — зашипів вояк. — Зарубай це собі на носі! Я можу припинити твої дурні ігри будь-якої миті.

— Як? — виклично запитала Синьошубка.

Чортополох кинув на неї загрозливий погляд.

— Зараз я дозволяю тобі з ним гратися. Але як тільки вирішу, що ти робиш його м’якотілим, ці ігри припиняться, зрозуміла?

Синьошубка люто зиркнула на нього, але Чортополох не вгавав.

— Він мій син, а не твій!

Синьошубка роздратовано розтулила рота, щоб сказати вояку все, що вона думала про його виховницькі методи.

— Запах кицюнь! — закричав Тигролап, біжучи до них. — Ходіть!

Новак повів їх до ділянки лісу неподалік від ряду яскраво-червоних гнізд Двоногів. Крізь голі гілки пробивалося світло, лягаючи смугами на лісову долівку.

Тигролап обнюхав кущі трави.

— Слід веде туди.

Синьошубка чула слабкий запах кицюні. Недостатньо сильний для дорослого кота.

— Це лише кошеня, — нявкнула вона. — Навіть не варто йти за ним.

— Я забув, що в тебе слабке місце на кицюнь, — прогарчав Чортополох. Він пішов за своїм новаком по сліду, який вів через високу траву по межі угіддя Двоногів.

Вони пробралися крізь трави і вийшли на сонячний моріжок під парканом. На землі щось винюхував крихітний чорний домашній котик. Коли лісові коти наблизилися, він розвернувся і глянув на них поширеними очима.

— Привіт, — щасливо нявкнув котик і високо підняв хвоста.

Тигролап нагороїжився, а Чортополох уже випустив кігті.

Синьошубка напружилася, подумки благаючи, щоб це кошеня побігло геть. Паркан був недалеко. Воно ще могло втекти.

Чортополох загарчав:

— Що ти тут робиш? Це територія Громового Клану!

— Чортополоху, він же лише кошеня. Він нам не загрожує, — нявкнула благально Синьошубка.

— Порушник кордону — це порушник кордону, Синьошубко! Ти завжди ставилася до них надто м’яко.

У Синьошубки всередині все перевернулося, коли Чортополох перевів погляд на Тигролапа.

— Спитаємо у мого новака. Що думаєш, Тигролапе? Як нам тут діяти?

— Я думаю, що цьому кицюні треба подати урок, — прошипів Тигролап. — Такий, щоб він запам’ятав.

Синьошубка виступила наперед.

— Ні, чекай, не треба…

Чортополох повернувся до неї, вигнувши спину.

— Замовкни!

Тигролап кинувся на кошеня, і те дременуло від нього, як здобич. Котик послизнувся на сирій землі й упав, хапаючи ротом повітря.

Вставай!

Розпушивши хвоста від переляку, кошеня намагалося зіп’ястися на лапи. Але Тигролап наскочив знову. Смугастий новак пришпилив котика до землі. Витягнувши лапи, він ударив його по морді, а тоді роздряпав бік. Кошеня завило в агонії.

— Покажи йому зуби, Тигролапе, — дораджував Чортополох.

Тигролап вчепився зубами в плече кошеняті й підняв його на лапи. Котик заволав і намагався визволитися, безпорадно хапаючись лапами за землю, аж доки Тигролап, блиснувши очима, не відкинув його геть.

Ні!

З ран кошеняти стікала темна кров. Воно притиснулося животом до землі, ніби хотіло просто зникнути. Тигролап загрозливо підійшов до нього.

— Тигролапе, зупинись! — Синьошубка пробігла повз нього і стала перед кошеням. — Досить!

Вона вищирила зуби, готуючись до бійки. Тигролап убив би це кошеня, якби вона дала йому волю. Воно було не більшим за Біленького. Від цієї думки її серце стиснулося.

— Воякам не потрібно вбивати, щоб виграти битву, пам’ятаєш?

Тигролап зупинився і зиркнув на неї.

— Я просто захищав нашу територію.

— І ти це зробив, — сказала Синьошубка. — Це кошеня засвоїло урок.

Котик зіп’явся на тремтливі лапи і нажахано глянув на Тигролапа.

— Так, — погодився новак. Він вищирився на кошеня. — Ти мене ніколи не забудеш!

Синьошубка не сходила з місця, доки кошеня не втекло геть.

— Якщо я ще раз побачу, що ви робите щось таке, — її погляд перестрибував з виховника на новака і назад, — я доповім про вас Сонцезору!

— Ми просто захищали територію Громового Клану від порушників кордону, — прогарчав Чортополох.

— Цей так званий порушник був кошеням!

Чортополох знизав плечима.

— Це його проблеми.

Він розвернувся і подався геть через ліс. Тіні швидко поглинули його настовбурчене колюче хутро. Тигролап побіг за виховником, задерши хвоста й вочевидь пишаючись своєю хороброю перемогою.

Синьошубка дивилася їм услід, відчуваючи, як жили наповнює лють.

Я ніколи не дозволю тобі захопити владу в Громовому Клані, Чортополоху!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 33

— Зореклан шанує твою мудрість і твою вірність. Я нарікаю тебе Білоштормом.

Коли Сонцезір притулився мордою до голови білого вояка, Клан вибухнув привітаннями:

— Білошторм! Білошторм!

Синьошубка заплющила очі, і на неї дощем зійшло полегшення. Я дотрималася обіцянки, Снігошубко. Я вберегла його.

Синьошубка все-таки не стала його виховницею. Сонцезір сказав, що новаку та виховниці не слід бути родичами, особливо враховуючи те, що Синьошубка фактично замінила Білоштормові матір після загибелі Снігошубки. Натомість він кількома повнями пізніше призначив Синьошубку виховницею Морозолапки, а Білошторма тренував Плямошуб. Такий вибір Синьошубка схвалювала. Білошторм тренувався разом із Тигролапом, тож воячка була рада, що з ними був мудрий і лагідний виховник, який стримував брутальні методи Чортополоха. Синьошубка за кожної нагоди долучалася до їхніх впорядів, хоча це було непросто, бо Чортополох косився на неї щоразу, як вона намагалася чогось навчити Білошторма.

Синьошубка розплющила очі, зігріта теплом привітань, які лунали від Клану на адресу Білошторма. Він виріс сильним і вродливим, і зараз стояв із високо піднятим підборіддям та сяючими очима, а його сніжно-біле хутро мерехтіло під падолистовим сонцем. Уночі дощило, тож весь ліс блищав сріблястими краплинками, крізь які відбивалися міріади веселок.

Минуло чотири сезони, відколи Синьошубка у своєму сні про урвище пообіцяла сестрі, що допоможе виховувати юного кота. Ці сезони принесли зміни у їхній Клан. Рудолап, Верболапка і Плямолапка переселилися до новацького кубла, хоча Плямолапка кожну вільну хвилину ходила хвостиком за Перовусом, захоплюючись його знаннями про ліки і трави. Шамконіг та Хоптовус мирно відійшли у засвіти, їхні товариші досі за ними сумували. Стрепіхань і Вітролет приєдналися до Каменесмуха, Гагілки і Макосвітої в кублі старійшин. Білоока перейшла до ясел: вона чекала своїх перших кошенят. Королева переживала через те, що доведеться їх народжувати перед гололистом, але Клан був сильний і сповнений надії, тож Синьошубка знала: вони захистять кошенят, наскільки б жорстким не виявився сезон.

Чортополох уже проголосив себе старшим вояком і зайняв гніздо ближче до середини вояцького кубла. Тигрокіготь чотири повні тому став вояком і вже застовпив собі гніздо біля Чортополоха, навіть і не глянувши на крайні під стіною. Ніхто йому не перечив, хоч Синьошубка й не була певна, чи це тому, що сусіди поважали лютого смуганя та його колишнього виховника, чи тому, що боялися їх. Чортополох за відсутності Смерекозора став юнакові за батька. Він навчав його перемагати будь-якою ціною, виправдовуючи свої методи вояцьким правильником, хоча Синьошубка не бачила жодних проявів шляхетства у тому, як Чортополох бився за свій Клан.

Тепер Тигрокіготь не зводив погляду з Білошторма. Очі наймолодшого вояка засяяли, коли він підійшов до Синьошубки і схилив перед нею голову.

— Дякую, — голос білого кота став значно нижчий. — Ти мені стільки дала.

Серце Синьошубки сповнилося любов’ю. Я ніколи нікому не дозволю тебе скривдити.

— Твоя мама пишалася б тобою, — промурмотіла Синьошубка, відчуваючи, як слова застрягають у горлі.

— Я знаю, — муркнув Білошторм. — Тобою вона теж пишалася б.

Погляд Синьошубки затуманився, коли вона витягнулася і лизнула настовбурчений жмуток хутра на плечі Білошторма. Воячка із жалем помітила шрам за його вухом. Це залишив Тигрокіготь, коли витягнув пазурі під час тренування. Вони тоді ще обоє були новаками. Синьошубка звинувачувала в цьому Чортополоха.

— Якби ти навчив Тигрокігтя поваги до своїх товаришів, цього ніколи б не сталося, — сказала вона йому.

Чортополох задер губу:

— Товариші повинні заслужити його повагу.

— Але в Білошторма залишиться шрам на все життя!

— Це навчить його реагувати швидше наступного разу.

Синьошубка подалася геть, вона вся палала. Її лютило те, як Чортополох натравлював новаків одне на одного знову і знову. Навіть зараз їй довелося притлумлювати приступ гніву, коли вона побачила шрам. «Що зроблено, те зроблено», — сказала вона собі. Може, жорсткість Чортополоха, зрештою, таки допомогла Білоштормові стати кращим бійцем.

— Білошторме! — гукнули його Левосерд і Злотоквітка.

Білошторм притулився мордою до щоки Синьошубки і побіг до них.

Гагілка! Синьошубка згадала, що пообіцяла старійшині розповісти про церемонію назовництва. Вона вже була надто немічна, щоб виходити з кубла. Підійшовши до кагату свіжини, воячка підібрала соковиту мишку і подалася до поваленого дерева.

Гагілка згорнулася у гнізді, затуливши носа лапою та заплющивши очі. Її черепахове хутро, колись таке гарне, тепер було тьмяне і скуйовджене, проте літня кішка досі не втратила почуття гумору, навіть після того як померли Хоптовус і Шамконіг.

— Принаймні відпочину кілька повень від їхнього ґелґотіння, перш ніж приєднаюся до Зореклану, — жартувала вона.

Не бажаючи розбудити старійшину, Синьошубка поклала мишу біля її гнізда і вже повернулася, щоб вийти з кубла.

Гагілка підвела голову.

— Усе минуло добре?

Синьошубка обернулася.

— Чудово. Білошторм тепер вояк.

— Гарне ім’я для сильного вояка, — зауважила Гагілка. Вона обнюхала мишу, а тоді сіла й потягнулася. — Ти за ним сумуватимеш.

— Що? — Синьошубку стривожив серйозний вираз Гагілчиних очей.

— За Білоштормом.

— Він нікуди не йде. Взагалі-то, ми зараз стали навіть ближчими, бо будемо жити в одному кублі.

— Але він уже не буде тебе так потребувати.

Синьошубку це зачепило. Старійшина мала рацію.

— У мене ще є Морозолапка, — відповіла вона.

— Тренувати новачку — це не те саме, що виховувати кошеня.

Синьошубка закліпала, коли Гагілка повела далі:

— Ти відмовилась від усього заради кошеняти Снігошубки. Роззирнись навколо: твої посестри мають партнерів, кошенят — вони живуть своїм життям, не лише виховницьким.

— Немає нічого важливішого, ніж тренувати вояків! — заперечила Синьошубка.

Гагілка глянула на неї і промуркотіла:

— Справді?

Синьошубка переступила з лапи на лапу.

— Ти виконала свою обіцянку перед Снігошубкою, — лагідно нявкнула Гагілка. — Тепер ти мусиш жити власним життям, Синьошубко, бо одного дня ти прокинешся і зрозумієш, що ти порожня, як букова шкаралупка.

Невже старійшина саме так бачила життя? Але ж є багато інших речей, які можна дати Клану, окрім кошенят! Синьошубка пишалася тим, що зробила для Білошторма, і тим, що зараз робила для Морозолапки. З її новачки вийде чудова воячка. Моє життя не порожнє! Синьошубка вже зібралася виходити з кубла. Невже весь Клан був про неї такої думки?

Гагілка тицьнула мишу лапою і, не підводячи погляду, прокректала:

— Мабуть, Дроздошуб уже зачекався.

Синьошубка вискочила з кубла, навіть не відповівши. Чи це Гагілка радила їй обрати Дроздошуба собі за партнера? Вона збентежено похитала головою.

— Синьошубко! — гукнув її Вохроляп з-під Високого Каменя. — Ти можеш приєднатися до Левосердового мисливського загону!

Левосерд і Злотоквітка походжали галявиною, а біля них сидів Дроздошуб і з відсутнім виразом на морді шкрябав землю. Синьошубка кивнула Вохроляпові. Громовий воєвода знову схуднув, у його очах з’явився втомлений вираз. Хвороба, що звалила його минулого гололисту, здається, повернулася. Можливо, новий воєвода буде потрібен Клану скоріше, ніж вони думали.

І якщо це станеться, я мушу бути готова. Партнер тільки відверне мою увагу, зіб’є мене з мого шляху. Це заради мого Клану!

— Готова? — Левосерд дивився на неї яскравими очима.

Синьошубка кивнула і подалася за золотистим вояком із табору разом зі Злотоквіткою та Дроздошубом. Вони рушили до річки. Біля берега ґрунт ставав усе вологішим. Вода скрапувала з папороті на хутро Синьошубки. Через дощ було важче знаходити сліди здобичі.

— Треба розділитися. — Левосерд зупинився і оглянув патруль. — Буде більше шансів зловити слід, якщо охопимо ширшу територію.

Синьошубка кивнула. Вони всі розійшлися у різні боки, і вона обрала стежку через чагарі на болото. Між її кігтями чавкало багно. Раптом Синьошубка помітила запах білки. Серце забилося сильніше. Воячка пішла за слідом, та зупинилася, коли почула на кущах запах Дроздошуба. Вона не хотіла красти його здобич, тож побігла назад до річки.

Між купинами трави щось промайнуло. Синьошубка нагострила вуха і стала у стійку. Пригнувшись низько над землею, по стежці перебігала водяна курочка, зупиняючись тільки, щоб пощипати коріння і пошукати їжі в багні. Синьошубка підкрадалася ближче, відчуваючи, як вода просочується крізь хутро на її животі. Пташка її не помічала. Вона була надто зайнята вишукуванням їжі у траві.

Синьошубка стрибнула і схопила її кігтями. Пташка затріпала крилами в її лапах, а тоді обм’якла — воячка перекусила їй шию. Це буде смачне частування для Білоокої.

— Гарний улов!

Від несподіванки вона аж підстрибнула. Хтось гукнув до неї з протилежного берега. Синьошубка розвернулася, тримаючи в зубах обвислу водяну курочку.

Дубосерд!

Річковий вояк дивився на неї з того боку річки.

Синьошубка поклала здобич на землю і зиркнула на нього:

— Ти за мною шпигуєш?

— Ні. — Дубосерда це ніби веселило. — Мені можна патрулювати свою територію, знаєш.

З берега долинув вигук Левосерда:

— Синьошубко!

— Я мушу йти, — сказала вона Дубосердові.

Вояк глянув на неї. Його бурштиновий погляд був незмигний.

— Гаразд.

Синьошубка неохоче подалася геть зі своєю здобиччю. Іти від Річкового кота було важко, від цього в животі залишалося якесь тягуче, порожнє відчуття.

«Він з Річкового Клану», — нагадала вона собі.

Її товариші вже чекали, кожен зі своєю здобиччю.

— Ти з кимось говорила? — запитав її Левосерд.

Синьошубка поклала свою ношу.

— Просто сама із собою, — швидко нявкнула вона.

Дроздошуб захоплено глянув на водяну курочку.

— Гарний улов, — муркнув він.

— Дякую.

Синьошубка на нього не глянула. Чомусь похвала Громового вояка не запалила в ній таку саму іскру, як похвала Дубосерда.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 34

— Ми повинні відібрати назад Сонцескелі!

Оголошення Сонцезора привітали схвальними вигуками. Під Високим Каменем зібрався цілий Клан.

— Пора би вже! — викрикнув Гадюкозуб.

— Вони володіли тими скелями надто довго, — погодився Бурехвіст.

Тигрокіготь прорив глибокі борозни в землі своїми довгими пазурами. Його очі спалахнули від захвату.

«Тигрокігтя більше цікавить сама битва, ніж повернення Сонцескель», — здогадалася Синьошубка.

Відколи вона повернулася зі своєю водяною курочкою, припустився дощ, тож усі коти стояли намоклі та зі злиплим хутром, слухаючи Сонцезора.

— Скоро гололист, і нам треба годувати більше вояків. Невдовзі народяться нові кошенята, тож нам потрібно розширити мисливські угіддя.

Білоока сиділа біля входу до ясел. Її партнер Горобцепух підвів морду:

— Коли будемо битися?

Сонцезір похитав головою.

— Я хочу забрати Сонцескелі без бою, — нявкнув він.

Чортополох витріщився на Громового провідника так, ніби в того щойно виросла друга голова.

— Що?

— Ми можемо легко їх побити, — прогарчав Тигрокіготь.

Горобцепух схилив голову набік:

— Як ми заберемо Сонцескелі без бою?

Снігурокрила махнула хвостом:

— Річковий Клан не віддасть нам їх просто тому, що ми гарно попросимо.

— Вони можуть, — припустив Сонцезір.

Чортополох нагороїжився:

— Ти збираєшся попросити, щоб вони віддали Сонцескелі?

Тигрокіготь вищирив зуби:

— Чи ти збираєшся благати?

Сонцезір глянув на темного вояка.

— Громовий Клан ніколи не благає! — суворо нявкнув провідник і витягнув кігті.

Тигрокіготь опустив погляд.

— Навіщо йти на ризик, якщо нам не потрібно битися? — крикнув Сонцезір. — Громовий Клан сильний. Наші вояки — одні з найкращих у лісі. — Він оглянув Клан, зупинившись поглядом спершу на Тигрокігтеві, а тоді на Білоштормові. — Інші Клани це знають. Чи ви думаєте, що Річковий Клан справді захоче битися за територію, яка їм не потрібна? Вони використовують ті скелі, щоб погрітися на сонці, а не для полювання. Ми покажемо їм наших вояків і переконаємо, що відмовитися від Сонцескель — це мудре рішення для обох Кланів.

Очі Бурехвоста спалахнули цікавістю.

— Ти хочеш повести патруль до їхнього табору? — запитав він.

Сонцезір кивнув:

— Ми скажемо їм, що Сонцескелі належать нам і що ми роздеремо на шматки будь-якого Річкового кота, який ще раз насмілиться ступити на них лапою.

Рябохвоста кліпнула:

— Зайти у їхній табір і сказати їм таке? Це ж самогубство.

Тигрокіготь загарчав:

— Ні, якщо ми пошлемо достатньо сильний патруль. — Він примружив бурштинові очі. — Ми прийдемо з миром, але зможемо пригрозити війною, якщо вони не погодяться.

Він вочевидь схвалював цей план. Синьошубка уявила, як широкоплечий вояк стоїть у Річковому таборі. Їхні ясла і кубло старійшин раптом здалися дуже вразливими. Річковий Клан, мабуть, погодиться на все.

— То ми домовилися? — Сонцезір ще раз оглянув Клан.

Гадюкозуб кивнув:

— Схоже, це хороший план.

— Коли чутка про те, що Річковий Клан віддав Сонцескелі без битви, розлетиться лісом, інші Клани боятимуться нас іще більше, — додав Чортополох.

Синьошубка смикнула хвостом. Вона не була така певна щодо цього. У їхньому плані вчувалося щось таке хитре, нещире, від чого їй було неспокійно. Може, вона просто брала це надто близько до серця. Сонцезір придумав, як уникнути битви. Це свідчило про те, що він хороший провідник. Але загрожувати Річковому Клану в їхньому ж таборі? Там жили старійшини і кошенята. Невже вони після нападу на Вітряний табір досі не зрозуміли, що це не місце для битви?

Синьошубка відкинула цю думку. Сонцезір ніколи б не дозволив, щоб постраждали невинні коти.

Вона глянула на Чортополоха.

А він би дозволив.

— Тоді вирішено, — нявкнув Сонцезір. — Я поведу патруль. Зі мною підуть Перовус, Вохроляп, Левосерд, Білошторм, Дроздошуб, Гадюкозуб, Бурехвіст і Синьошубка.

Чортополох кліпнув:

— А я ні?

— Ти залишишся з Тигрокігтем охороняти табір, — сказав йому Сонцезір. — Я забираю багато вояків, тож нам потрібно залишити тут сильний патруль.

Синьошубка відчула іскру вдоволення. Без загрозливої присутності Чортополоха пропозиція Громового Клану здаватиметься простішою і чеснішою.

Коли патруль вирушив у дорогу, дощ уже скінчився, але в лісі було мокро, тож Синьошубка швидко промокла наскрізь. Вона пробиралася крізь вологі чагарі за своїми товаришами. Коти вийшли з лісу та обігнули Сонцескелі, прямуючи берегом до скоків. Навколо них гуляв холодний вітер. Синьошубка здригалася від його поривів, а від думки про те, що доведеться переходити річку, ставало ще холодніше. Сонцезір повів їх по камінцях. Синьошубка завмерла, побачивши, як під його лапами захитався один із менших пласких каменів.

За провідником рушили Злотоквітка і Левосерд, спритно перестрибуючи з одного кругляка на інший. Синьошубка відступила, пропускаючи інших вояків. Зрештою на березі залишилися тільки вона і Дроздошуб.

— Можеш піти перша, — запропонував він.

Синьошубка глянула на ряд каміння і темну воду, що пінилася навколо. Її лапи тремтіли. У вухах продзвеніло пророцтво Гускопуха, коли вона зупинилася на краю берега: «Навіть наймогутніший вогонь може загасити вода».

— Ну ж бо, — нявкнув Дроздошуб.

— Чекай!

Лапи Синьошубки стали важкі, мов колоди.

— Нам не можна відставати від патруля, — попередив Дроздошуб.

Синьошубка змусила себе податися вперед, стрибнула на перший камінь. Вода розплеснулася навколо. У вухах зашуміла кров.

Дурний Гускопух!

Воячка перескочила на наступний камінь, захитавшись на мить, тоді відновила рівновагу і знову приготувалася до стрибка.

Дурне пророцтво!

І знову.

Воно, мабуть, навіть неправдиве.

Останній камінь захитався під її вагою, і лапи намочила вода.

Не дай мені втонути!

Синьошубка кинулася до берега і там перевела подих.

Дроздошуб приземлився біля неї за мить.

— Це було легко, — нявкнув він. — Не знаю, нащо Річкові коти взагалі плавають.

Синьошубка рушила далі в рогозу.

Патруль зупинився. Коли Синьошубка підійшла ближче, то побачила, що дорогу їм заступав Річковий патруль, наїживши хутро. З вигляду їхніх промоклих шубок воячка здогадалася, що вони недавно перепливали річку. Невже вони справді не хотіли перестрибувати по скоках? Утім, навіть із прилиплим до боків хутром Річкові коти видавалися доглянутими і сильними.

Синьошубка помітила на чолі загону Кривохапа. Це вже був не той дружній юний новак, якого вона зустріла на його першому Зборищі. Кривохап став воєводою Річкового Клану. Його рот досі був ніби перевернутий догори дриґом, але він тримав голову високо, наче пишався своїм незвичним виглядом. У Кривохаповому виразі більше не було натяку ані на виправдання, ані на гумор. Синьошубці стало цікаво, як Дубосерд сприйняв те, що воєводою призначили його брата.

Кривохап випустив кігті й загарчав:

— Що ви робите на Річковій території?

— Ми хочемо поговорити зі Славозором, — сказав йому Сонцезір.

Видроплеса нахилилася вперед, блискаючи очима.

— Про що?

Сонцезір примружив очі:

— Ти хочеш, щоб я сказав тобі те, що призначено для твого провідника?

Видроплеса загарчала. Кривохап махнув воячці хвостом.

— Ви очікуєте, що я відведу вас прямо до нашого табору? — запитав він. — Ми не забули, що ви зробили з Вітряним Кланом.

— Ми схожі на бойовий загін? — нявкнув Сонцезір.

Синьошубка прихилилася до Білошторма, який уже весь наїжився.

— Не настовбурчуй так хутро, — прошепотіла вона, — бо налякаєш їх.

Кривохап оглянув їхній промоклий загін і похитав головою.

— Вас не досить, щоб захопити наш табір, — вирішив він.

— Ми хочемо просто поговорити, — повторив Сонцезір.

Кривохап кивнув. Його погляд був твердий.

— Ідіть за мною.

Він розвернувся і подався геть через комиші.

Синьошубці не подобався ані м’який та вогкий торф, що чвакав під лапами, ані відкриті мочарі, які починалися за прихистком прибережних дерев і простиралися Річковою територією. Звивиста стежка вела їх лабіринтом болотища.

— Дивно, як у них кігті не розм’якають, — прошепотів їй на вухо Дроздошуб.

Раптом Кривохап звернув убік і прослизнув крізь плетену стіну рогози.

Табір.

У Синьошубки забігали мурашки в лапах. Вона протиснулася за своїми товаришами крізь вхід. Болотисту галявину де-не-де закривали кубла. Вони були схожі на чаплині гнізда — зроблені з паличок, колючі й незграбні, навіть близько не такі привабливі, як ямки, встелені мохом і пір’ям.

— Чому вони живуть у таких незручних кублах? — промурмотів Левосерд.

— Такі гнізда залишаються на плаву, якщо піднімається вода, — гаркнув Кривохап, почувши його. — Чекайте тут.

Воєвода залишив Громових котів і прослизнув до одного з кубел.

Річкові коти зиркали на них з країв галявини, здивовані такими гостями.

— Криностебло! Глянь! — пискнуло маленьке сіре кошеня через плече, і з кубла позаду нього вийшла смугаста кішка. Королева витріщалася на гостей, поки Видроплеса її не заспокоїла:

— Вони кажуть, що прийшли поговорити зі Славозором.

Криностебла кивнула та обгорнула своє кошеня хвостом, залишившись надворі, аби подивитися.

Двоє старших Річкових вояків, Брусошуб і Совошуб, походжали галявиною, настовбурчивши хутро і насторожено поглядаючи. Врешті знову з’явився Кривохап, а за ним вийшов Славозір. Очі Річкового провідника округлилися, у його погляді читалася цікавість. Він нічого не сказав, просто глянув на Сонцезора, чекаючи, поки Громовий провідник заговорить.

Сонцезір кивнув йому.

— Сонцескелі належать Громовому Клану, — мовив він. — Ми забираємо їх назад.

Славозір випустив кігті і загарчав:

— Вам доведеться за них битися.

— Ми будемо, якщо доведеться, — нявкнув Громовий провідник. — Але ми вирішили вас чесно попередити.

Брусошуб підійшов до них, здибивши хутро:

— Ви погрожуєте нам у нашому таборі?

Він глянув на своїх товаришів. Живіт Синьошубки стиснувся. Їх звідусіль оточували Річкові вояки. Що, як вони вирішать битися за Сонцескелі тут і зараз?

— Ми вам не погрожуємо, — спокійно відповів Сонцезір. — Ми даємо вам вибір. Якщо ви відмовитеся від Сонцескель, ми залишимо вас у спокої. Але якщо хто-небудь ступить туди хоч лапою, ми його роздеремо.

Славозір підступив уперед:

— Ти справді думаєш, що ми так легко віддамо вам скелі?

— Якщо ви хочете битви, то будемо битися, — нявкнув Сонцезір. — Але чи варті того ці скелі? — Він схилив голову набік. — У вас є річка для риболовлі. Ваші лапи надто великі, щоб сягати у розлами в Сонцескелях, а ваші шубки надто яскраві, аби там вистежувати здобич. Вони не потрібні вам для полювання. То чи варто за них битися?

Громовий провідник виклав свою пропозицію так розсудливо, що Синьошубка вже чекала, коли Славозір просто погодиться.

Проте Річковий провідник лише розтулив щелепи і покуштував повітря.

— Я чую страх, — прогарчав він.

— Значить, він іде від твоїх вояків, — відповів Сонцезір.

— Ти справді очікуєш, що ми отак віддамо Сонцескелі? — прошипів Славозір.

Сонцезір похитав головою.

— Я очікую, що ви будете за них битися, — нявкнув він. — Навіть якщо пожертвуєте для цього вояками і кров’ю. Ви програєте, і це станеться завдяки твоєму рішенню.

Славозір підступив ще на крок до Громового провідника:

— Річкові вояки б’ються кігтями, а не словами.

— Що ж, гаразд, — кивнув Сонцезір. — Сонцескелі наші. Завтра ми встановимо нові прикордонні помітки. Після того будь-який Річковий кіт, якого там побачать, буде наражатися на битву. — Провідник оглянув табір і підвищив голос. — Нехай усі коти Річкового Клану почують наше попередження. Якщо після цього проллється кров, вона буде на лапах Славозора.

Він розвернувся і рушив до виходу.

— І це все? — прошепотів Дроздошуб.

— Мені здається, цього досить!

Синьошубка була вражена стратегією свого провідника. Він відкрито викликав Річковий Клан на бій, але повернув усе так, ніби це був їхній вибір. Тепер залишалося тільки чекати на те, як Річковий Клан відреагує після нових поміток. Чи натрапить Громовий Клан на засідку? Чи Річковий Клан таки вирішить, що ця битва не варта того?

Річкові коти гарчали їм у спини.

Тоді почулося тупотіння лап.

Річковий Клан таки вирішив битися? Громовий загін розвернувся, готовий до захисту.

Перед ними стояла Видроплеса, а за нею — Брусошуб та Совошуб.

— Ми проведемо вас до кордону, — прогарчала кішка.

— Дякую, — кивнув Сонцезір.

— Ми просто хочемо переконатися, що ви повернетеся на свою територію, — гаркнув Совошуб.

Шкірою Синьошубки раптом пробігли сироти. Хтось на неї дивився. Вона обернулася й побачила, що з рогози вийшов Дубосерд, тримаючи в зубах рибину. Він поклав її на землю і витріщився на котів.

— Що відбувається?

— Громовий Клан нам погрожував, — загарчав Совошуб.

Дубосерд схвильовано глянув на Синьошубку.

— Буде битва?

Сонцезір смикнув хвостом і відповів:

— Ми якраз намагаємося її уникнути.

Совошуб підійшов уперед.

— Вертайтеся додому, — похмуро порадив він.

— Добре, — кивнув Сонцезір.

Дубосерд пристав до їхнього патруля. Синьошубка гостро відчувала його присутність — запах, звуки кроків, — доки він супроводжував їх звивистою стежкою до скоків. Коли Совошуб прискорив ходу, Дубосерд наздогнав Синьошубку.

— Мені треба з тобою поговорити, — прошепотів він їй на вухо. — Придумай якусь відмовку.

Він махнув рудим хвостом і знову відстав.

Синьошубка смикнула вухами. Як їй вийти зі свого загону? Але чому вона повинна була? Нагальність у голосі Дубосерда не давала їй спокою. Вона мусила знати, чого він хотів.

— Ой!

Синьошубка почала накульгувати.

Дроздошуб повернув голову.

— Усе гаразд?

— Колючку в лапу загнала, — поскаржилася Синьошубка. — Треба витягнути.

— Я допоможу, — запропонував Дроздошуб.

Дубосерд загарчав:

— Ти йди з іншими. Я їй допоможу.

Він зиркнув на Дроздошуба. Той повагався момент, а тоді позадкував.

— Не барись, — гукнув він Синьошубці. — Або я по тебе повернуся.

— Я буду за мить, — пообіцяла Синьошубка.

Як тільки товариші Синьошубки зникли за рогом з Річковими конвоїрами, Дубосерд повернувся до неї.

— Дякую, — видихнув він. — Нам треба поговорити.

— Справді?

Синьошубка була збентежена. Вона похитала головою, ніби це могло допомогти прочистити думки. У присутності вояка було щось таке, від чого їй паморочилося в голові.

— Я тебе не бачив уже повні! — вигукнув Дубосерд.

Синьошубка схилила голову набік.

— А мав би? Ми живемо в різних Кланах.

Дубосерд зніяковіло переминався з лапи на лапу.

— Я не можу перестати про тебе думати, — вибовкнув він. — Відколи ми говорили біля річки ще минулого гололисту.

Синьошубка позадкувала.

— Але це було так давно! І ти мене навіть не знаєш!

— Але я хочу тебе знати, — наполягав він. — Я хочу знати про тебе все: твою улюблену здобич, твої ранні спогади, про що ти мрієш…

Серце Синьошубки стиснулося. У мене нема на це часу!

— Ти не можеш! — зіпнула вона. — Вояцький правильник!

Дубосерд нетерпляче похитав головою:

— До чого тут вояцький правильник? Я говорю про нас. Приходь завтра в місяцепік до Чотиридерева.

— Я не можу! — заперечила Синьошубка.

— Просто прийди, — попросив Дубосерд. — Дай мені шанс!

У його великих зелених очах палало благання.

— Синьошубко? — з-за рогу з’явився Дроздошуб разом із Видроплесою.

— Ти забираєшся з нашої території чи ні? — прогарчала біло-руда кішка.

— Так, — крекнула Синьошубка і поспішила до Дроздошуба.

Він нахилився і торкнувся мордою до її вуха.

— Усе гаразд?

Синьошубка застигла. Чи Громовий вояк чув їх?

— З твоєю лапою, — нагадав Дроздошуб. — Колючка?

— А! Так, так, — нявкнула Синьошубка. — Я її витягла. Усе добре.

Переходячи річку по скоках, вона відчувала на собі погляд Дубосерда. Її шкіра палала. Він дивився на неї. Вона це знала. Але не озирнулася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 35

Дай мені шанс!

Синьошубка стрепенулася зі сну. Погляд Дубосерда впікся їй у пам’ять.

Шанс на що?

Їй не треба було питати. Вона знала. Той натиск у його голосі, відчай у його очах. Дивитися на його бажання було так само, як зазирати у власне серце. Вона відчувала той самий потяг. Те саме бажання стати близькими.

Але як вони могли бути разом? Вони ж із різних Кланів! Вони не мали б так почуватися.

Синьошубка незграбно вилізла з гнізда і вибралася надвір. Дощові хмари розсіялися, відкривши бліде падолистове небо. Над табором загорався світанок, на галявину прокрадалися жовті промені. Холодне повітря щипало ніс і лапи Синьошубки.

Повз неї проштовхнувся Тигрокіготь, прямуючи до Високого Каменя, під яким Вохроляп розподіляв обов’язки на день.

— Синьошубко, ти йдеш? — гукнув темний вояк через плече.

Левосерд і Білошторм уже чекали у затінку. Каменесмух дивився на них із поваленого дерева, ніби досі сумував за своїм вояцьким життям, хоча воно закінчилося вже багато повень тому. Рябохвоста і Бурехвіст неподалік снідали разом, а Горобцепух і Гадюкозуб нетерпляче походжали, розпушивши хутро від холоду. Їхні новаки — Рудолап і Верболапка — практикували бойові прийоми на краю галявини.

— Плямолапко! — гукнув Дроздошуб свою новачку через папоротевий тунель. — Перестань діймати Перовуса! Ходи дізнаєшся, які в тебе на сьогодні обов’язки.

— Вибач. — Плямолапка вибігла з тунелю з крихтами трав на лапах. — Я просто допомагала йому змішувати живокіст.

Дроздошуб закотив очі:

— Ти повинна тренуватися як воячка. У цьому Клані й так уже достатньо медикотів.

— Привіт, Синьошубко! — вискочила з новацького кубла Морозолапка. — Що сьогодні робитимемо?

Синьошубка ще не розпланувала їхній день. Її думки були переповнені Дубосердом.

— Полювати, — нявкнула вона перше, що спало на гадку.

— Гаразд, — нявкнула задоволена Морозолапка.

— Ми повинні збільшити кількість мисливських виправ, — оголосив Вохроляп. — Похолодання принесе голод, і ми будемо до нього краще підготовані, якщо зараз їстимемо добре.

Тигрокіготь махнув хвостом над землею.

— А коли ми поновимо помітки навколо Сонцескель?

— Сонцезір планує вислати бойовий патруль на смерку, — сказав йому Вохроляп.

— Я хочу до нього долучитися, — нявкнув Тигрокіготь.

— Добре, — пообіцяв воєвода. — Але, якщо на те буде воля Зореклану, до битви не дійде.

Тигрокіготь не відповів, тільки випустив довгі пазурі у твердий ґрунт.

Серце Синьошубки забилося швидше. Що, як вона стрінеться з Дубосердом у битві? Як вона тепер зможе з ним битися?

— Синьошубко? — Вохроляп дивився на неї. — Я чув, що ти вчора загнала колючку в лапу. Тобі краще сьогодні залишитися в таборі, щоб загоїлося.

На неї накотило почуття провини.

— Мені вже значно краще.

— Але не треба, щоб туди потрапила інфекція, — мовив Вохроляп. — Ти можеш натомість допомогти в яслах.

— Але я пообіцяла Морозолапці, що поведу її на лови.

Бурехвіст підвівся від своєї трапези.

— Я веду Ряболапку до піщаної лощовини. Морозолапка може піти з нами, — запропонував він. — Попрактикують бойові прийоми.

— Дякую.

Синьошубка втупилася у свої лапи, відчуваючи, як палають вуха. Вона вже пошкодувала, що та колючка не була справжньою. Воячка підвела голову і з жалем проводжала поглядом Морозолапку, яка вийшла з табору слідом за Бурехвостом. Синьошубка вже почала брехати, а ще ж навіть не зустрічалася з Дубосердом.

— Може, дати тобі якусь мазь для лапи?

Перовус заскочив її зненацька.

— Н… ні, дякую.

Синьошубка швидко завела свою начебто поранену лапу за іншу, сподіваючись, що він не попросить її оглянути.

— Не напухло?

Воячка похитала головою.

— То, напевно, був гострий шматочок рогози, чи що, — промимрила вона. — Це просто подряпина, справді.

Перовус смикнув головою.

— Одразу видно, — нявкнув він. — Котам треба триматися власної території.

Чи він знав, що вона брехала? Синьошубка стривожено глянула у вічі медикоту. Може, Зореклан йому щось розповів.

— Тоді тримай лапу в чистоті, а якщо почне пекти, прийди до медичного кубла.

Перовус подався до ясел.

Якщо Зореклан не хотів, щоб вона зустрічалася з Дубосердом, то, мабуть, сказав би щось Перовусові — щось таке, аби він зміг її зупинити? А може, Зореклан хотів, щоб це сталося. Може, це була її доля.

* * *

— Ненавиджу, коли доводиться залишатися, — зітхнула Білоока.

Синьошубка підвела підборіддя з лап.

— Вони скоро повернуться, — заспокоїла вона.

Синьошубка мала складати компанію Білоокій, доки бойовий патруль позначав новий кордон біля Сонцескель. Проте її думки були зайняті Дубосердом. Що він казатиме? Що вона казатиме? Що, як вона зробить щось мишомізке, наприклад, перечепиться через власний хвіст? Синьошубка дивилася на росу, що мерехтіла на галявині. Сходив місяць.

— Як думаєш, вони билися? — блідо-сіра королева стривожено глянула на Синьошубку.

Воячка нагострила вуха, наслухаючи битви. Чи досягнув би її галас аж сюди? Кого з котів Славозір відбере, щоб відбити скелі?

Зі звору почувся тріск каміння. Синьошубка сіла. Її серцебиття пришвидшилося.

— Ви перемогли? — гукнула вона Сонцезорові, коли той завів свій загін на терен.

— Ті мишосерді так і не з’явилися! — гаркнув Тигрокіготь.

— Вони навіть не поновили свої помітки, — додав Бурехвіст.

Синьошубка відчула, як її охопило полегшення.

З Дубосердом усе було гаразд.

Сонцезір оглянув Клан.

— Віднині жоден Клан не посміє зазіхати на наші кордони.

Білоока замуркотіла, коли Горобцепух підійшов і притулився до неї мордою.

— У цей гололист для наших кошенят буде вдосталь здобичі, — промурмотів він.

Синьошубка підвелася.

Цікаво, який настрій панував у Річковому таборі? Чи достатньо похмурий, щоб Дубосерд передумав зустрічатися з Громовою кішкою? Та вона все одно піде до Чотиридерева. Якщо йому було принаймні наполовину так само неспокійно і сум’ятно, як їй, то він прийде.

— Треба це відсвяткувати! — Вохроляп став біля кагату свіжини й почав кидати здобич своїм товаришам навколо.

Синьошубка примружила очі. Чому вони не могли просто піти до своїх кубел і лягти спати? Її кігті свербіли від роздратування. Поки їй вдасться вислизнути, Дубосерд уже вирішить, що вона не прийде.

Що, як він піде додому?

О Зореклане, що це я роблю? Вона справді збиралася вислизнути з табору на зустріч із Річковим вояком? Її лапи стали мляві. Я збожеволіла?

Білошторм кинув їй до лап горобця.

— Приєднуйся до нас! — гукнув він. Вояк лежав разом зі Злотолапкою та Левосердом, уже пригощаючись товстенькою білкою.

Синьошубка знизала плечима. Апетиту в неї не було — якщо чесно, то зараз навіть думати не могла про їжу, — але вона не хотіла, щоб товариші ставили незручні запитання чи посилали її до Перовуса. Воячка підійшла до Білошторма і змусила себе відкусити шматок горобця. Він був на смак як дерево.

Її серце гупало несамовито. Вона хотіла, щоб увесь Клан нарешті розійшовся по своїх гніздах. Та вони почали потроху розходитися лише тоді, коли місяць уже високо висів у небі. Синьошубка потягнулася і вдала, що позіхає. Вона ще ніколи не почувалася менш втомленою, але все ж рушила до вояцького кубла, оголосивши всім навколо, що планує добряче виспатися.

У кублі було темно попри яскравий місяць. Синьошубка перечепилася через Злотоквітку, пробираючись до свого гнізда.

— Вибач, — прошепотіла вона, коли Злотоквітка зітхнула.

Воячка згорнулася в моху з розплющеними очима, доки сусіди вмощувалися навколо. Ніхто з них начебто не хотів закінчувати святкування.

— Я думав, що вони битимуться за Сонцескелі, — визнав Левосерд.

— Річкові коти ще можуть битися, — прогарчав Тигрокіготь. — Навіть попри нові помітки.

Вони збиралися балакати про ті кляті скелі до світанку? Синьошубка відчувала, як ніч вислизає від неї.

— У тебе все добре? — Ружохвоста тицьнула гніздо Синьошубки. — Ти щось неспокійна.

— Усе гаразд, — швидко відповіла Синьошубка.

— Мені шкода, що ти не ходила до Сонцескель, — нявкнула Ружохвоста співчутливо. — Але ти небагато втратила.

— Та я не проти.

Синьошубка заплющила очі. Засинай! Засинай!

Урешті-решт у кублі стало тихо. Повітря колихало рівномірне лагідне дихання.

Синьошубка обережно підвелася. Вона роззирнулася іншими гніздами, шукаючи, чи не зблиснуть у темряві чиїсь очі.

Нічого.

Усі спали.

Вона тихо обійшла кубло краєм. Раптом під її лапою подалося щось м’яке.

— Ану геть! — від сонного нявкоту Дрібновуха вона аж підскочила. Воячка глянула вниз на кота, який розлігся у своєму гнізді. Вона наступила йому на хвіст.

— Вибач!

Він кліпнув, а тоді перекотився на другий бік і знову заснув. Синьошубка нарешті таки висковзнула з кубла. Вона обійшла галявину, намагаючись залишатися у тіні.

Жодних ознак життя.

Воячка прокралася до тунелю і присіла біля входу. Вона чула Гадюкозуба, який стояв на чатах з того боку. Ялівець зашелестів, коли він поворухнувся. Синьошубка чекала, аж доки не почула, як його кроки віддаляються. Мабуть, він патрулював навколо табору. Вона зачекала ще мить, а тоді шугнула крізь тунель і прослизнула в кущі з іншого боку.

Гадюкозуба не чути.

Синьошубка вибігла з листя і перелізла через кругляк, прослизнувши поза нього. Її дихання пришвидшилося. Синьошубка не могла повірити в те, що робить — зраджує все, що їй колись було важливе. Вона зраджувала, і не тільки собі.

Своєму Клану.

Вояцькому правильнику.

Її серце гупало. Що вона робить? Вона повинна повернутися. Зазирнувши за кругляк, Синьошубка побачила, що Гадюкозуб знову зайняв свій пост. Тепер їй нізащо не повернутися непоміченою. Вона мусила йти далі.

Воячка тихо, але прудко побігла звором і застрибнула на каміння, обережно, аби з-під її лап нічого не посипалося. Місяць освітлював їй шлях. Вона залізла на верхівку і прокралася до лісу. Тією самою стежкою, якою Клан ходив на Зборища, Синьошубка поспішила через ліс. Місячне проміння пробивалося крізь голі гілки, і лісова долівка вся мерехтіла.

Чи Дубосерд чекав?

Її серце підбилося мало не до горла. Синьошубка була вже на краю лощовини. Під нею в неземній тиші стояло Чотиридерево, відкидаючи товсті чорні тіні на галявину.

Якщо вона піде далі, то назавжди змінить своє життя. Синьошубка це усвідомлювала настільки сильно, що її лапи ніби застигли. На якусь мить вона ніби відчула дух Снігошубки. Запах її сестри завитав у повітрі, Синьошубка відчула дотик гладкого хутра. Снігошубка намагалася щось їй сказати.

Що таке?

Жилами Синьошубки пробігло роздратування. Снігошубка намагається її зупинити чи дати їй своє благословення?

— Я мушу це зробити, — прошепотіла Синьошубка. — Будь ласка, зрозумій мене. Це не означає, що я тебе не люблю чи що я не вірна Громовому Клану.

Вона обтрусилася, впускаючи у своє хутро холодне нічне повітря й відганяючи запах сестри. Тоді переступила через верхівку пагорба і рушила вниз схилом до залитої місячним сяйвом лощовини.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 36

Він чекав!

Серце Синьошубки затріпотіло, коли вона побачила силует Дубосерда в місячному сяйві. Він сидів і дивився на Великий Камінь, його очі блистіли. Під лапами Синьошубки хруснуло листя.

Він розвернувся.

— Ти прийшла!

Тепер Синьошубка чула його запах. Вона розтулила рота, проте так і не придумала, що сказати.

— Я боявся, що, може, ти передумала…

У нього ніби закінчилися слова, і він просто на неї дивився. Стільки тепла було в його очах!

— Я не могла вийти, — прошепотіла Синьошубка.

— Але ти вийшла.

— Так.

Тиша.

Оце й усе? Синьошубка відчула, як усередині наростає паніка. Не треба було їй приходити. Це велика помилка. На траві під її лапами мерехтіла паморозь. Вони стоятимуть тут, як мишомізкі, добираючи слів, поки їхні лапи не попримерзають до землі?

— Надто холодно стояти, — озвучив Дубосерд її думки.

Це сміховинно. Може, Синьошубка й не знала, що сказати Річковому воякові, але вона точно знала найкращий спосіб зігрітися. Воячка кивнула на найбільше дерево.

— Давай хто перший на верхівку того дуба!

Вона помчала геть, а тоді раптом зрозуміла, що Дубосерд за нею не рушив.

Синьошубка загальмувала й озирнулася на нього:

— Що таке?

— Річкові коти не лазять по деревах! — Дубосерд посмикував кінчиком хвоста.

Синьошубка замуркотіла:

— Ти ж кіт? Звісно, ти лазиш. Ходімо, я тебе навчу. Хіба що ти боїшся, — додала вона.

— Ніколи!

Очі Дубосерда спалахнули. Він пробіг повз неї й заліз на корінь, що звивався над землею біля підніжжя найближчого дуба.

— Що тепер? — вояк підвів погляд на широкий вузлуватий стовбур.

— Дивись.

Синьошубка стрибонула, витягнувши кігті, і вчепилася передніми лапами в кору. Задні кігті вона не витягала, щоб мати змогу відштовхуватися задніми лапами.

— На старих деревах, як оце, легше, — гукнула воячка через плече. — Кора груба і м’яка. Навіть таке громило, як ти, може вилізти нагору.

— Кого це ти називаєш громилом?

Дубосерд стрибнув за нею. Його лапи незграбно вчепилися в кору, але сила і рішучість не давали йому сповзти. Він приготувався до наступного стрибка.

Синьошубка нічого не сказала, бо не збиралася робити йому приємність, визнавши, що він впорався краще, ніж вона очікувала. Воячка глибоко вдихнула і подерлася вгору, заскочивши на низьку гілку. Дубосерд доліз до неї і сів, відсапуючись.

— Тобі це справді подобається?

— Звичайно! Дивись.

Галявина мерехтіла під ними так яскраво, ніби всі зорі попадали на землю.

Дубосерд обережно зазирнув через край.

— Непогано, — нявкнув він.

— Готовий до наступної гілки?

— Якщо ти готова.

Синьошубка потягнулася до вузлуватого отвору і, зачепившись за нього, підтягнулася вище, а тоді вперлася задніми кігтями й підстрибнула на наступну гілку.

— Впораєшся? — гукнула вона вниз.

Дубосерд уже висів на вузлі, дриґаючи задніми лапами в повітрі.

— Зі мною все добре, — процідив він крізь зуби. Вояк ухопився за кору кігтями й засовався, підтягуючись угору так швидко, що Синьошубці довелося відстрибнути трохи далі, аби він у неї не врізався.

— Дуже елегантно, — підструнчила вона.

— Радий, що тобі сподобалося, — грайливо прогарчав вояк. — Але я тобі віддячу!

— Як?

— Чекай, чекай, я ще вчитиму тебе плавати.

Синьошубка вирячилася на нього, вчепившись кігтями в гілку.

— Ніколи, — сказала вона, відчуваючи, як калатає серце.

Припини! Він не знає про пророцтво! Він подумає, що ти просто боягузка.

Дубосерд смикнув вусами.

— Боїшся води?

— Боїшся висоти?

Вона виклично на нього глянула і полізла на наступну гілку.

— Ти мене не злякаєш, — похвалився Дубосерд, наздогнавши її та втиснувши своє громіздке тіло на тоненьку гілку.

— Ні?

Вона застрибнула на наступну гілку.

— Ні.

Він приземлився біля неї.

— Гаразд, я вражена, — Синьошубка нахилила голову набік. — Ти справді ніколи раніше не лазив по деревах?

— Ніколи.

— Хочеш полізти вище?

— До самої верхівки.

Синьошубка вела його деревом, посилаючи з-під лап шматки сухої кори. Урешті вони досягнули найвищої гілки, на якій можливо було сидіти. Великий Камінь звідти здавався маленьким камінцем. Гілка прогнулася і захиталася, коли Синьошубка на неї заскочила, але воячка дочекалася, доки гілка віднайде рівновагу.

Дубосерд сів біля неї, відсапуючись, і глянув на землю далеко внизу.

— Ого.

Синьошубка підвела очі до зоряного неба, що відкрилося над ними.

— Як думаєш, Зореклан знає, що ми робимо?

Зорі раптом попливли, коли вона відчула, як хутро Дубосерда потерлося об її хутро.

— Якщо вони не можуть бачити нас тут, то не можуть бачити ніде, — відповів Дубосерд. Він не поспішав відсунутися від неї.

Синьошубка напружилася. Отже, Дубосерд вважав, що Зореклан зараз на них дивився?

Вояк повернувся до неї.

— Глянь на це чисте небо, — лагідно нявкнув він. — Ти не думаєш, що Зореклан наслав би хмари, щоб заслонити місяць, або дощ, якби вони не схвалювали наше побачення?

І знову він сказав саме те, що вона думала.

— Напевно.

Синьошубка сподівалася, що це правда.

Від вітру дерево затремтіло, і їхня гілка почала знову хитатися. Дубосерд зойкнув і вчепився міцніше, від чого вона тільки ще більше прогнулася.

— Злазьмо вниз, — запропонувала Синьошубка. — Просто роби, як я.

Вона повела його найлегшим шляхом, який могла знайти, раз по раз озираючись, аби глянути, чи з ним усе гаразд. Тепер вояк був значно менш упевненим. Він перелазив і зісковзував з гілки на гілку мовчки, і Синьошубка побачила в його очах невимовне полегшення, коли вони приземлилися назад на коріння.

— Слава Зореклану, — зітхнув він, скочивши на землю і випустивши кігті в ґрунт.

Синьошубка замуркотіла:

— Непогано, як на рибомордого.

Дубосерд різко глянув на неї:

— Як ти мене назвала?

— Рибомордий.

Він кинувся на Синьошубку, муркочучи, але вона швидко відскочила вбік і дременула до Великого Каменя.

— Чекай, зараз я до тебе доберуся! — пригрозив Дубосерд, але його голос іскрився сміхом.

— Ти мене ніколи не зловиш!

Синьошубка оббігла Великий Камінь і шугнула попід дуби, але Дубосерд відставав від неї не більше, ніж на хвіст. Урешті-решт вона повалилася на землю, засапано дихаючи.

— Більше не можу бігати! — видихнула воячка.

Дубосерд упав біля неї.

— Рибомордий! — прошепотіла вона.

Раптом він перекотився і легенько вчепився їй у загривок зубами, пришпиливши до землі.

— Хто рибомордий? — нявкнув Дубосерд.

— Ніхто! — заволала вона.

Дубосерд перекотився назад і сів, переводячи погляд. Синьошубка підвелася і притулилася до нього, насолоджуючись гладкістю його хутра і силою його м’язів. Він усе ще трохи смердів рибою, але запах перебивав аромат сосон.

Дубосерд зітхнув.

— Я стільки повень чекав на це. — Він повернув голову і зазирнув їй у вічі. — На тебе.

Синьошубка опустила погляд на лапи, раптом зніяковівши. Дубосерд притулився до неї мордою, коли вона знову на нього глянула.

— Усі коти в моєму Клані казали мені знайти партнерку, — промурмотів він. — Але я не хочу нікого, крім тебе.

— Я знаю, про що ти, — нявкнула Синьошубка. — Гагілка сказала, що мені треба спаруватися з… — вона замовкла, раптом побачивши, як у його очах спалахнула образа.

Дубосерд відхилився.

— У тебе є інший кіт, з яким…?

— Ні, — нявкнула Синьошубка. — Просто…

— Просто що?

— Я виховувала кошеня Снігошубки. У мене не було часу думати про партнерів.

— Ти дуже добре впоралася. Твоя сестра пишалася б тобою. Але Білошторм уже вояк, — зауважив Дубосерд. — У тебе тепер є час на власне життя.

— Мабуть, — прошепотіла Синьошубка. — Але це неможливо.

— Що?

— Ми.

— Чому? — у голосі Дубосерда почувся біль.

Синьошубка не могла повірити, що для нього це не було очевидно.

— Ми з різних Кланів!

І моя доля не залишає мені місця на партнера.

Її серце стиснулося від жалю. Синьошубка намагалася його заглушити, але він вчепився в неї, холодний і важкий. Вона притулилася ближче до Дубосерда, і його тепло трохи полегшило її журбу.

— Якщо ми будемо далі отак зустрічатися, — промурмотіла вона, — то можемо нашкодити собі.

— Єдине, що може мені нашкодити, — видихнув Дубосерд, — це не бути з тобою.

Синьошубка знала, що це правда — і для неї, і для нього. Проте вона не могла змінити свою долю. Вона глянула на Великий Камінь, що мерехтів інеєм. Провідники Кланів жахнулися би, побачивши, що там відбувалося.

З верхівки дивилися дві постаті.

Місяцеквітка і Снігошубка!

Синьошубка відчула, як кожна її шерстинка стає дибки.

Дубосерд поворушився біля неї.

— Що таке?

Синьошубка не могла відвести погляду від своєї мами та сестри. У їхніх виразах було стільки смутку. Вони сиділи і дивилися — мовчазні й нерухомі.

«Я знаю, чому ви тут», — подумала Синьошубка. Вони прийшли нагадати їй, кому вона мала бути справді вірною. Якщо Синьошубка збиралася сповнити загадкове пророцтво води й вогню, то мусила бути сильною, як вогонь, і вірною лише своєму Клану.

— На що ти дивишся? — запитав Дубосерд.

Синьошубка моргнула, і зоряні постаті на Великому Камені зникли.

— Ні на що. — Вона повернулася до Дубосерда. — Залишімося на ніч тут.

«Лише одна ніч! — благала вона матір і сестру. — Я обіцяю, що після цього назавжди присвячу своє життя Клану».

Вона підвела погляд на камінь. Там не було нікого. У ясному небі сяяв місяць.

— Збудуймо гніздо, — запропонував Дубосерд.

Вони напорпали купку листя під коренем дуба і разом згорнулися у морозній пітьмі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 37

М’який кінчик хвоста погладив Синьошубку по щоці.

— Пора прокидатися, — шепіт Дубосерда залоскотав її вухо.

Синьошубка закліпала, розплющила очі й потягнулася. Під нею зашурхотіло листя з їхнього гнізда. У лощовині було ще темно, але небо над деревами вже ставало ледь-ледь молочне, обіцяючи світанок. Кішка сіла. Її серце забилося швидше. Треба було повертатися додому.

Дубосерд не зводив з неї очей.

— Я не хочу тебе залишати.

— Але ми мусимо, — нявкнула вона і притулилася до нього мордою.

Вони дійшли до краю галявини і зупинилися, сплівши докупи хвости. Їхній час добіг кінця.

— Я виглядатиму тебе на березі річки, — пообіцяв Дубосерд.

Синьошубка пригорнулася до нього:

— Я тебе теж виглядатиму.

Її голос був не гучніший за шепіт. Вона знала, що річка завжди їх розділятиме.

— Може, навіть залізу на кілька дерев, щоб не втратити навик, — пожартував вояк.

— Добре.

Синьошубка почувалася виснаженою від суму. Чому він поводився так весело? Чи Дубосерд не усвідомлював, що вони ніколи більше не зможуть бути разом? Вона зазирнула йому в очі й зрозуміла, що усвідомлював. За вогниками виднівся болісний жаль, як і в неї.

— Бувай, — прошепотіла вона і швидко рушила до схилу.

Синьошубка все озиралася й озиралася на нього, аж доки їй від цього не стало надто боляче. Тоді вона рішуче зосередила погляд на стежці й побігла до верхівки звору. Проте навіть на вершині воячка відчувала, як погляд Дубосерда пропалює їй хутро.

Я повинна бути сильною, як вогонь!

Ліс повнився тінями, і їй довелося трохи почекати, перш ніж очі пристосуються до пітьми. Стежка звивалася довкола ожини і через зарості папороті. Синьошубка наближалася до табору. Її серце загупало швидше. Може, її товариші вже вийшли в ліс? «Ще надто рано», — сказала вона собі. Проте все одно здригалася щоразу, як щось шурхотіло чи в повітрі з’являвся новий запах.

Воячка прослизнула звором, затамувавши подих, коли з-під її лап посипалися камінці. На її полегшення, Гадюкозуба ніде не було. Вхід до табору ніхто не вартував. Вона прокралася на терен і рушила прямо до вояцького кубла, нервово роззираючись тихою галявиною.

На небі вже з’являлися перші жовті промінці, пронизуючи тіні під деревами. Скоро збиратимуть досвітній патруль. Синьошубка прослизнула в тисовий кущ, вся на нервах, мов налякана миша, і навшпиньки почала пробиратися до свого гнізда. Левосерд застогнав, коли вона обтерлася об його гніздо, але ніхто не поворушився. Синьошубка нарешті згорнулася у гнізді й заплющила очі. Спати не хотілося. Вона хотіла згадувати, переживати знову ті моменти, які розділила з Дубосердом. Сньошубка провела з ним лише одну ніч, та ніколи не думала, що зможе так сильно кого-небудь покохати. Як їй тепер жити, знаючи, що вона більше ніколи з ним не поговорить? Ба гірше — як їй тепер зустрічатися з ним на Зборищах чи на березі та вдавати, що вони вороги?

Проте вибору не було. Вона — воячка Громового Клану, вірна вояцькому правильнику. А це означає, що вона не може дружити з котом з іншого Клану, хоч як би не була в нього закохана.

— Якщо ви слухаєте, — прошепотіла Синьошубка до Місяцеквітки та Снігошубки, — я обіцяю, що ніколи більше з ним не зустрічатимусь.

* * *

У голові в Синьошубки паморочилося від утоми. Вона приєдналася до своїх товаришів на ранковому розподілі обов’язків. Левосерд уже не міг дочекатися, щоб почати день.

— Я весь ранок сиджу, як пень, у таборі, — поскаржився він.

— Хтось мусив полагодити ту дірку в таборовій стіні, — сказав йому Гадюкозуб.

— І ти дуже добре впорався, — додав Дрібновух. — Вона тепер значно міцніша.

До них добіг Дроздошуб, облизуючи губи.

— Вибачте за запізнення, — нявкнув він. — Я був такий голодний. Мусив перекусити.

Рябохвоста похитала головою.

— Хоптовус би тобою пишався, — підначила вона, нагадавши всім про старійшину.

Навколо них походжав Сонцезір. Вохроляп був у Перовуса, знову скаржився на хворобу, тож Громовий провідник сам організовував патрулі.

— Гадюкозубе, візьми Левосерда, Білошторма, Чортополоха і Тигрокігтя, — наказав Сонцезір. — Поновіть Річкові кордони. Але будьте обережні. Вони можуть планувати засідку.

Він спинився, ніби гадаючи, чи варто послати більше вояків.

— Ми перевіримо територію, перш ніж лізти на скелі, — запевнив його Гадюкозуб.

Сонцезір кивнув.

— Добре. Злотоквітко, ти можеш узяти Плямошуба, Дроздошуба і Синьошубку й перевірити кордон з Двоногами.

Світло-руда кішка кивнула, а тоді повернулася до членів свого патрулю.

— Ходімо, — гукнула вона. — Полякаємо трохи кицюнь!

На Синьошубчине полегшення, у голосі Злотоквітки чулися веселощі. Синьошубка не забула, як Чортополох повівся з тим чорним кошеням, а зараз їй здавалося, що вона не зможе й миші налякати.

* * *

— Розділимося на пари, — сказала Злотоквітка, коли вони дійшли до Високих Сосон. — Ми з Плямошубом підемо до дереворізки. А ви двоє перевірте кордон Двоногів, — кивнула вона Синьошубці та Дроздошубові.

Синьошубка чула її ніби десь здалеку. В думках вона сиділа на Високому Дубі під зорями, а поруч був Дубосерд.

— Ти йдеш?

Нявкіт Дроздошуба був приглушений: він тримав у зубах гілку ожини, відкривши прохід, а Синьошубку підкликав хвостом.

— Дякую, — промурмотіла вона, пройшовши повз нього.

— Шкода, що ми сьогодні не на ловах. Я б хотів від тебе ще чогось навчитися, — поспішив за нею Дроздошуб. — У тебе чудовий ніс. — Він завагався. — Ну тобто ти відчуваєш найтонші запахи.

— А… ем… дякую, — затнулася Синьошубка. Дроздошуб увесь час щось таке говорив. Чому його ентузіазм раптом почав здаватися таким незграбним і дратівним?

Вояк зупинився, щоб поновити помітку, коли вони дійшли до кордону. Синьошубка відвернулася. Вона глянула на паркан Двоногів, що підіймався над ними. Тут вона колись побачила Смерекозора із Джейком.

Ніби прочитавши її думки, Дроздошуб раптом зітхнув:

— Цікаво, чи побачимо ми Смерекозора.

Синьошубка смикнула хвостом:

— Мабуть, у нього тепер нове ім’я.

Дроздошуб повернувся до неї, поширивши очі:

— Як кіт Клану може стати кицюнею? Я, мабуть, краще став би Річковим котом — а це вже не подарунок.

Синьошубка дивилася на паркан, не відповідаючи нічого. Якби я була Річковою кішкою, все було би настільки простіше.

* * *

Доки вони повернулися до табору, Синьошубка вже валилася з лап. Вона рушила до свого гнізда, протиснувшись крізь гілки тису. Вохроляп лежав на своїй підстилці, згорнувшись так тісно, ніби промерз до кісток. Проте у кублі було тепло. Гололистове сонце освітлювало табір цілий ранок, прогріваючи повітря.

Коли Синьошубка проходила повз нього, її шкірою пробіг мороз. Від воєводи долинав різкий і кислий запах — запах хвороби, такий сильний, що в неї похололи лапи. Вона раптом помітила, як виступали його кістки з-під тонкого хутра. Вохроляп був дуже хворий. Громовому Клану будь-якої миті може стати потрібен новий воєвода.

Синьошубка вибігла з кубла. Чи Вохроляп помре? Я спитаю Гускопуха. Будь ласка, нехай цього разу він скаже щось путнє! Вона мусила знати. Це було зарано. Як вона могла стати воєводою, якщо ще навіть не натренувала свою першу новачку?

На медичній галявині вояки вже обступили старого медикота.

Рябохвоста хитала головою:

— Я вже давно нормально не спала, він увесь час уночі виходить і заходить.

Дрібновух погодився:

— Він зовсім не рухається, тільки ходить до виходка і назад.

— Він одужає цього разу? — стривожино запитав Білошторм.

Синьошубка протиснулася до білого вояка.

— Ви говорите про Вохроляпа? — шепнула вона.

Білошторм кивнув.

— Він дійсно видається слабшим, ніж зазвичай, — додав Левосерд.

У погляді Гускопуха виднів тягар хвилювання:

— Ми перепробували все, але нічого не допомагає.

Синьошубка смикнула хвостом. Що Гускопух намагається їм сказати?

— Минулого разу він же оклигав, — нявкнула вона.

— Минулого разу йому не було настільки погано, — заперечив Гускопух. — Сонцезорові доведеться думати, кого призначити новим воєводою.

Медикіт вирячився на Синьошубку, і його погляд раптом став пронизливий і захоплений, мов у кошеняти.

Синьошубка заціпеніла. Це був її шанс?

Позаду неї почувся голос:

— О, так, пора мені вже зайняти місце Вохроляпа.

Синьошубка розвернулася. За нею стояв Чортополох — так, що Гускопух міг бачити і його. Очі колючого вояка блищали, хвіст стояв трубою, а мускулясті плечі вилискували на сонці.

Сонцезір хоче біля себе когось молодого та енергійного. Синьошубка здригнулася, пригадавши слова Гускопуха.

Зараз Чортополох здавався найсильнішим та найперспективнішим котом у Клані. Чи обере його Сонцезір наступним воєводою?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 38

Гілки куща зашурхотіли. Товариші Синьошубки заходили до кубла, приносячи за собою запах холодного гололистового вітру. Вони щойно повернулися зі Зборища.

Синьошубка підвела голову.

— Як усе минуло?

Воячка позіхнула, бажаючи якнайшвидше знову заснути. Останнім часом вона дуже втомлювалася, ходила цілими днями сонна, а вночі спала як убита. Під час тренувань була незвично незграбною, тому відчула неабияке полегшення, коли Морозошубку разом з її сестрою Ряболицею висвятили у воячки. Тепер, коли не доводилося більше відвідувати тренування, Синьошубка могла трохи дати спуску своїм бойовим навичкам.

Ружохвоста примнула гніздо і залізла всередину.

— Розкажу зранку, — промурмотіла вона, заплющуючи очі.

Леопардонога виявилася більш говіркою — вочевидь, її ще не відпустило хвилювання після Зборища. Вона переминала орляк у своєму гнізді біля Синьошубки.

— Славозір утратив дев’яте життя, — сповістила вона. — Його вкусив щур.

Синьошубка підвелася.

— Він помер?

— Так. Тепер Кривозір — провідник Річкового Клану.

— А хто новий воєвода? — нагострила вуха Синьошубка. Вона знала, що Дубосерд сподівався на цю посаду.

— Брусошуб.

Брусошуб? Але ж Дубосерд — Кривозорів брат. Як він міг його так зневажити? Проте Синьошубка цю думку не озвучила. За останню повню вона жодного разу не бачила Дубосерда — ще відколи вони зустрічалися біля Чотиридерева. Воячка уникла Зборища, сказавши Сонцезорові, що звихнула плече, коли збігала зі звору. Вона не могла знову дивитися на дерево, де вони сиділи, чи на залишки їхнього спільного гнізда. Та й бачити самого Дубосерда і не мати змоги нормально поговорити було для неї надто боляче.

— А ще була бійка, — шепнула Леопардонога.

— На Зборищі? — Синьошубка була шокована.

— Малий Тіньовий новак на ім’я Зламолап чіплявся до двох Річкових новаків. Дубосерд мусив розбороняти.

Він був там! Біль пронизав її серце шипом. Дубосерд, мабуть, шукав її. Синьошубка сподівалася, що він зрозумів, чому вона не прийшла.

— Тигрокіготь хотів долучитися, — додала Леопардонога. — Чортополохові довелося буквально сісти на нього, щоб не пустити. Кедрозір ледь не провалився від сорому. Він призначив Зламолапові вичищати кубло старійшин цілу повню. Бачила б ти тоді лице Щербошуба. Він був такий злий. Поводився так, ніби пишається, що Зламолап мало не роздер тих двох новаків. — Леопардонога похитала головою. — Тіньовий Клан перетворюється на зграю лисосердих.

Синьошубка знову вмостилася у своє гніздо, уявляючи собі Дубосерда, поки на повіки накочував сон.

Леопардонога все балакала. Вітряний Клан уже не здавався таким вгодованим. Річковий Клан поводився так, ніби вони ніколи й не забирали Сонцескель…

Синьошубка придрімувала…

— Не дивно, що ти не пішла сьогодні.

Від цієї фрази Синьошубка стрепенулася зі сну.

— Чому?

— Ти вже сказала Сонцезорові?

Що сказала? Серце Синьошубки затріпотіло. Чи Леопардонога знала що-небудь? Може, хтось видав їхню таємницю на Зборищі?

— Що сказала? — тремтячим голосом запитала Синьошубка.

Леопардонога кліпнула.

— Що ти чекаєш кошенят.

Чекаю кошенят?

Це неможливо! Синьошубка нажахано витріщилася на свою сусідку. Звідки вона знає?

— Не переймайся через нерви, — Леопардонога погладила Синьошубку хвостом. — Це нормально для першого разу.

Тепер прокинулася і Ружохвоста.

— Синьошубко! Ти чекаєш кошенят? Чому ти мені не сказала? Дроздошуб уже знає?

— Цить, тихіше! — прошипіла Синьошубка.

Ружохвоста нахилилася ближче.

— Вибач, — прошепотіла вона. — Просто я така рада. Я знала, що між вами з Дроздошубом щось відбувається. Він буде чудовим батьком.

Вуха Леопардоногої смикнулися.

— Я не знала, що у вас із Дроздошубом щось було.

Бо нічого не було! Синьошубка прикусила язика, бо тоді доведеться пояснювати, хто справжній батько.

— Не кажіть йому нічого, — заблагала вона.

— Ти хочеш сама сказати, звісно, — муркнула Леопардонога. — Розумію. Але тобі таки доведеться сказати це найближчим часом. Ти стаєш страшенно великою. Уже всі скоро почнуть помічати.

Леопардонога і Ружохвоста вмостилися спати. Синьошубка все лежала й дивилася у темряву на краю кубла. «Пробачте, — промурмотіла вона ледь чутно. — Снігошубко, Місяцеквітко, пробачте мені. Я не хотіла, щоб це сталося».

Коли настав ранок, вона вилізла з гнізда, раптом добре відчувши зайву вагу в животі. Як це вона не помічала раніше? Надворі вояки збиралися навколо Гадюкозуба, який призначав обов’язки на день. Вохроляп тепер спав у медичному кублі та вже практично відмовився від своєї посади.

Синьошубка пройшла повз товаришів прямо до кубла Сонцезора. Зупинившись при вході, вона гукнула крізь лишайник:

— Можна з тобою поговорити?

— Це Синьошубка? — почувся зсередини голос Сонцезора. — Заходь.

Синьошубка просунулася крізь лишайник, борючись із запамороченням.

Сонцезір сидів біля гнізда і вмивався.

— У тебе все гаразд?

— Я не дуже добре почуваюся, — сказала Синьошубка. — Можна я сьогодні не піду в патруль?

Сонцезір схилив голову набік:

— Щось не те з’їла?

— Мабуть.

— Звісно, можна, але якщо тобі не стане краще до сонцепіку, то піди до Перовуса.

— Мені просто треба трохи свіжого повітря, — відповіла йому Синьошубка і позадкувала з кубла. Вона рушила до виходу з табору, шукаючи усамітнення й спокою в лісі.

З гурту вояків вибіг Дроздошуб і наздогнав її біля ялівцевого тунелю.

— З тобою все добре?

— Усе гаразд.

Синьошубка на нього навіть не глянула, просто продовжувала йти. Її вуха палали. Вона не могла повірити, що дозволила Леопардоногій та Ружохвостій думати, що він був батьком.

Дроздошуб зупинився, і вона зайшла до тунелю сама. Гілки кололи їй боки, розчісуючи хутро. Її живіт таки розбух. Синьошубка почувалася важкою і втомленою, насилу підіймаючись звором. Доки дійшла до верхівки, вже геть засапалася. Вона сіла і глянула на свій круглий живіт. Невже всередині неї справді росли кошенята? Синьошубка незграбно нахилилася, щоби прилизати м’яке хутро.

Почувши, що з табору вийшов перший патруль, вона підвелася і зайшла за кущ папороті. Воячка не зупинялася, поки кроків позаду не стало чути. Вона підвела погляд і побачила, що ліс порідів, а за гілками стало видно небо. Лапи привели її до річки. Вона була достатньо чесна із собою, аби знати, що потребує підтримки Дубосерда. Синьошубка хотіла поділитися новиною. Та чи він досі шукав з нею зустрічі?

Вона спустилася пологим кам’янистим схилом і сіла біля води. Протилежний берег був голий через морози, тож погляд сягав глибоко в ліс. Що тепер? Як вона пояснить цих кошенят? Вода тебе погубить. То пророцтво мало на увазі оце? Народження кошенят, які були наполовину з Річкового Клану?

Небо застилали хмари, жовті й обважені загрозою снігопаду. Синьошубка здригнулася і ще раз обвела поглядом протилежний берег. Вона більше не могла чекати. Вона змерзла і зголодніла. Воячка уже зібралася повертатися назад, коли це на тому боці річки щось промайнуло. Вона з надією нахилилася вперед, і її серце забилося швидше, коли впізнала гладке вохристе хутро Дубосерда.

Проте з ним були й інші коти — Совошуб і Видроплеса. Синьошубка позадкувала, коли Річковий патруль підійшов до води, проте було вже пізно. Вони її помітили.

Видроплеса зиркнула на Синьошубку.

— Вийшла порибалити?

Дубосерд на неї не дивився.

— Громовий Клан не любить мочити лапи, — нагадав він кішці. — Ви двоє можете вертатися до табору і доповісти Кривозору, що біля кордону Громовий Клан, — сказав він товаришам. — Я залишуся і подивлюся, скільки їх ще тут вештається.

Видроплеса і Совошуб побігли в ліс.

Дубосерд підійшов до краю берега, його лапи омивала вода.

— Давно не бачилися, — гукнув він понад темною стрімкою річкою.

— Ти… ти мені потрібен.

В очах Дубосерда спалахнула надія. Синьошубка зморщилася, вже передчуваючи його розчарування. Невже він справді думав, що вона прийшла покликати його на ще одне таємне побачення?

Дубосерд заліз у воду і поплив, рухаючись вправно, ніби видра, незважаючи на течію. Тоді вийшов на каміння і підбіг до Синьошубки.

— Що сталося?

Синьошубка опустила погляд на лапи. Вона не могла просто так узяти і сказати. Вони не бачилися вже повню. Як він відреагує?

— Твій брат не призначив тебе воєводою, — нявкнула вона.

— Ні.

— Але я думала, що ти хочеш одного дня стати провідником.

— Він пропонував. Я відмовився. Я цього ще не заслужив. Але заслужу. — Дубосерд озирнувся через плече. — У нас нема багато часу. Що таке?

— Ти розчарований? Що не став воєводою…

— Синьошубко! — його голос став різкіший. — Кривозір вишле патруль.

— Добре. — Вона глибоко вдихнула. — У мене будуть кошенята.

Очі Дубосерда стали широкі, мов у сови. Синьошубка чекала, доки він щось скаже. Ліс навколо неї закружляв, і земля вислизала з-під лап.

— Усе буде добре. — Він притулився до неї. Його мокре хутро здавалося крижаним. — Наші кошенята будуть чудові. Хоробрі, сильні, розумні… будуть добре плавати і лазити по деревах!

Синьошубка здригнулася. Він взагалі не про те думав.

— Ми з різних Кланів, — нагадала вона.

— Це проблема, — визнав Дубосерд. — Але ти можеш приєднатися до Річкового Клану, або я — до Громового. Таке вже бувало раніше.

— Справді? — запитала Синьошубка.

— У твоєму Клані є кіт Вітролет, чий батько був з Вітряного Клану. Ти не знала?

Синьошубка шоковано похитала головою. Ніхто ніколи про це не згадував.

— Ти впевнений?

— Так.

— То чому ніхто про це не говорить? — різко нявкнула вона.

Дубосерд знизав плечима.

Синьошубка знала чому.

— Бо якщо це правда, то вони всі цього соромляться. Громові коти, які дозволили виховати Вітролета у своєму таборі, Вітряні коти, які не визнали його за свого. Вони воліли про це забути. Ти хочеш, щоб наші кошенята виросли так само?

— Але якби я приєднався до Громового Клану, вони були б Громовими кошенятами, — заперечив Дубосерд.

Синьошубка вирячилася на нього:

— Ти зробив би це заради мене?

— Заради тебе і заради наших кошенят — звісно.

— Але ти хочеш одного дня стати провідником. У Громовому Клані тобі це ніколи не вдасться. Ти завжди будеш чужинцем.

Дубосерд опустив погляд.

— У Річковому Клані повно котів, які хочуть бути провідниками.

— Але ти би міг! — Синьошубка почувалася жахливо. Вона не могла дозволити йому відмовитися від своєї мрії. — Ти не можеш залишити свій Клан.

— Тоді ти залишиш свій і перейдеш жити у Річковий Клан?

— Я не можу.

— Якщо ти переймаєшся через плавання, я тебе навчу. Я ж обіцяв.

— Не в цьому річ.

Синьошубка подумала про Чортополоха, про амбіції, якими палали його очі, про слова Гускопуха: «На його стежці лежить кров. На твоїй — вогонь».

— Я потрібна моєму Кланові.

Очі Дубосерда спалахнули.

— Ти потрібна мені.

Синьошубка поволі похитала головою.

— Ні. Я виховаю цих кошенят. Усі вважатимуть, що їхній батько з Громового Клану.

Дубосерд різко відсунувся від неї.

— Хтось конкретний?

— Ні! — її нявкіт прозвучав як схлип. — Але це єдиний вихід. Невже ти цього не бачиш? Нашим кошенятам буде краще, якщо я виховаю їх так, ніби вони чистокровні Громові коти.

— А як же я? — запротестував Дубосерд.

Синьошубка задерла губу.

— Це моя проблема, — прогарчала вона і повернулася, щоб іти геть. — Це я народжуватиму цих кошенят. І я буду виховувати їх без батька!

— У них може бути батько, якщо ти цього захочеш, — видихнув Дубосерд.

Синьошубка відчула, як у неї в животі щось заворушилося. Кошенята вже почали брикатися. Чи вони знали, що відбувається? «Я про все подбаю», — пообіцяла вона їм і рушила до лісу.

— Якщо я буду тобі потрібен, я тут, — гукнув їй услід Дубосерд. — Синьошубко, я тебе кохаю. Що б не сталося, вони завжди будуть і моїми кошенятами!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 39

Синьошубка поверталася додому через ліс, відчуваючи, як бурчить у животі. У неї перед очима й досі стояла постать Дубосерда, сум у його мерехтливих очах. Гололистові дерева торохтіли угорі, кущі обабіч стежки пообмерзали. Невже вона справді пробігала тут новачкою? Ганялася за Снігошубкою поміж дерев, зловила свою першу здобич, практикувала бойові навички? Вона ніколи й не усвідомлювала, наскільки легко це було і наскільки вона була щаслива.

Тепер усе інакше. Навіть дерева.

— Синьошубко?

Попереду стояв Дроздошуб, зливаючись своїм блідо-сірим хутром із померзлим орляком навколо.

— З тобою все гаразд?

Його очі округлилися від хвилювання.

Синьошубка підійшла, опустивши голову.

— Просто вертаюся до табору.

Він не відійшов, щоб її пропустити — навпаки, лагідно перепинив її хвостом.

— Зупинись, — наказав він.

Вона зазирнула йому у вічі й здивовано побачила там ніжність.

— Ружохвоста щойно привітала мене з тим, що я стану батьком, — нявкнув він.

Синьошубка відчула, як земля вислизає з-під лап.

— Вона не могла! Вона обіцяла!

— То це правда? Ти матимеш кошенят?

— Пробач, будь ласка. Я не казала їй, що ти батько. — Синьошубка нажахано підбирала слова. — Вона просто припустила, і було легше…

Кішка замовкла. Вона не могла себе видати.

— То ти таки матимеш кошенят? — перепитав Дроздошуб.

Синьошубка кліпнула.

— Так.

Воячка чекала, коли Дроздошуб спитає, чиї вони і чому вона збрехала. Проте він просто стояв і дивився на неї.

Урешті-решт вояк озвався:

— Я не питатиму, хто батько, — нявкнув він. — Якщо ти це приховуєш, то на це очевидно є причина.

Синьошубка підчепила лапою папороть, що лежала на землі.

— Мені шкода, що все сталось саме так. Я… я була б щасливою з тобою. Але все пішло не так, і тепер я не знаю, що робити.

Дроздошуб переступив з лапи на лапу.

— Ти можеш сказати Кланові, що я батько, якщо хочеш, — промурмотів вояк. — Ну тобто, якщо для тебе так буде легше.

Синьошубка витріщилася на нього:

— Ти справді на це підеш?

Невже тільки вона єдина не була готова на жертву заради цих кошенят?

Дроздошуб кивнув і промовив:

— Ти знаєш, що я до тебе відчуваю, Синьошубко. Я зроблю все, щоб ти була щаслива. І я любитиму твоїх кошенят так, ніби вони мої.

— Я не хочу, щоб ти… — почала вона, та раптом здалеку почулися крики.

Дроздошуб нагострив вуха.

— Здається, Чортополох і Тигрокіготь знайшли порушника. Може, їм потрібна допомога.

Він погнав униз до річки.

Синьошубка впізнала цей крик. Дубосерд! Вона помчала за Дроздошубом, хапаючи ротом повітря. Зупинившись на березі, воячка побачила, що Чортополох притиснув Дубосерда до каміння, тримаючи за шию. Тигрокіготь стояв збоку і дивився, а Дроздошуб нервово походжав, оглядаючи протилежний берег — дивлячись, чи ніхто не йде на допомогу Дубосердові.

— Ти бридкий рибоїде, — гарчав колючий вояк прямо в лице Дубосерду. — Що ти робиш на нашій території? Я тобі горлянку роздеру!

— Він може бути не один, — застеріг Дроздошуб. — Я приведу підмогу.

Він зник у лісі.

Тілом Синьошубки шугнув страх.

— Що ти робиш?

Вона кинулася до Чортополоха, витягнувши кігті й зосередивши погляд на Дубосердові, який намагався визволитися з його хватки.

Тигрокіготь став поперед неї.

— Ця Річкова погань порушила наш кордон, — прогарчав він. — Ми повинні його покарати.

Синьошубка відвела від нього погляд і побачила, що з Дубосердового горла потекла кров, забарвлюючи лапи Чортополоха багрянцем. Вона скрикнула і кинулася вперед, збивши Тигрокігтя. Витягнувши пазурі, воячка відштовхнула Чортополоха з Дубосерда й кинула його вбік.

Чортополох перекотився і скочив на лапи.

— Ти здуріла? — прогарчав він. — Тепер це вже не кошеня! Це Річковий вояк. Він зайшов на нашу територію!

— Не будь смішний, — гаркнула Синьошубка. — Що він міг зробити сам?

— З ним можуть бути інші! — Чортополох почав дико роззиратися.

— Нікого нема, — Дубосерд зіп’явся на лапи і повільно похитав головою. — Мене… прибило сюди хвилею. Я вже йду геть.

— Не так швидко, — скочив поперед нього Чортополох, заступаючи шлях.

Синьошубка встряла між ними.

— Чортополоху, досить! Ти його провчив. Я впевнена, що він сюди більше не поткнеться. — Вона глянула у вічі Дубосердові й не побачила нічого, крім суму. — Відпусти його, — прошепотіла воячка. Вона просила за Дубосерда, та слова відлунили в її серці. Відпусти його.

Дубосерд пройшов повз неї й заліз у річку.

— Зрадниця! — Чортополох відштовхнув Синьошубку, і та заточилася. На його кігтях досі висіли жмутки Дубосердового хутра.

— Ти боягузка і дурепа! Я ще жодного разу не бачив, щоб ти захищала наші кордони. Що ти за воячка? — Він підступив ближче, його дихання було швидке, а очі дикі від жадоби крові. — Ти знаєш цього Річкового вояка? — повільно прошипів Чортополох.

Борючись із панікою, Синьошубка ледве змусила своє хутро не наїжитися.

— Його звати Дубосерд. Я бачила його на Зборищах.

Чортополох нахилився ближче, аж доки його морда не опинилася за вус від неї.

— Я не питав, чи ти знаєш, хто він такий. Я спитав, чи ти його знаєш. — Не кліпаючи, він додав: — Краще, ніж дозволяє вояцький правильник.

Він бачив нас разом? Чи підслухав що-небудь? Синьошубка незмигно дивилася Чортополохові в очі.

— Звісно, ні, — гаркнула вона.

Чортополох відійшов і почав походжати берегом, дивлячись через річку.

— Нам потрібно більше патрулів, — пробурмотів він. — Наші кордони надто легко порушити. Надто багато порушників. Лише страх їх зупинить. Ми повинні позначити свої кордони кров’ю наших ворогів.

Його рот пінився слиною.

Синьошубка затремтіла і позадкувала. Він говорив, мов божевільний!

Раптом чагарі затряслися, і на берег вискочив Дроздошуб. За ним вибігли Гадюкозуб, Горобцепух і Левосерд. Слава Зореклану! Може, їм вдасться його заспокоїти.

Проте коли Чортополох обернувся до них, його очі стали спокійні, а хутро вляглося.

— Нема через що переживати, — нявкнув він. — Просто зайда з Річкового Клану. Ми його прогнали.

— Молодці, — похвалив Гадюкозуб.

— Чудова робота, — додав Горобцепух.

Дроздошуб спантеличено глянув на Синьошубку. Воячка похитала головою. Зараз не час сваритися із Чортополохом.

Гадюкозуб кивнув Тигрокігтеві:

— Сподіваюся, ти досі вчишся у Чортополоха. Він прекрасний вояк. Тобі пощастило мати такого наставника.

Тигрокіготь схилив голову.

— Я намагаюся, — м’яко нявкнув він.

— Усе чисто? — запитав Гадюкозуб.

— Чисто.

Чортополох рушив до дерев, навіть не глянувши на Синьошубку. Так, ніби між ними взагалі нічого не відбулося.

Синьошубка пристала до загону в кінці, біля Дроздошуба. Як там Дубосерд? Чи дістався він до свого Клану? Принаймні хоч патруль Видроплесої за ним не повернувся. Це б тільки підкріпило параною Чортополоха.

На його стежці лежить кров.

Синьошубка здригнулася. Вона мусила попередити Сонцезора.

Після повернення загону Громовий провідник повів Чортополоха й Гадюкозуба до свого кубла, тож роздратованій Синьошубці залишалося тільки уявляти, що ж Чортополох розповість Сонцезорові про «вторгнення» Дубосерда. Вона нетерпляче чекала, походжаючи галявиною, хоч її лапи боліли від утоми.

— Ось, — Дроздошуб поклав перед нею горобця, — тобі треба поїсти.

Синьошубка зітхнула і сіла. Не було сенсу прикидатися, що вона не голодна. Тепер її живіт здавався порожнім увесь час.

Дроздошуб дивився, як вона їла.

— Ти думала про те, що я казав? — запитав він.

Синьошубка ковтнула. Чортополох підозрював її у стосунках із Дубосердом, тож було б мишомізко відмовитися від Дроздошубової пропозиції.

— Ти справді на це готовий?

Дроздошуб кивнув.

— Дякую.

Вона нахилилася, щоб відкусити ще шматок горобця. Раптом лишайник біля Сонцезорового кубла зашурхотів, і звідти вийшли Гадюкозуб із Чортополохом.

Синьошубка глянула на Дроздошуба:

— Я повернуся за мить.

Вона поспішила до кубла провідника.

— Це Синьошубка, — гукнула воячка крізь лишайник.

— Заходь.

Вона протиснулася всередину, пославши сонячних зайчиків по піщаній долівці кубла.

Сонцезір сидів у затінку.

— Нам пощастило мати таких вірних вояків, як Чортополох, — промуркотів він.

Синьошубка заціпеніла.

— Я знаю, що він вірний, але…

Сонцезір її перебив:

— Він із тих вояків, якими Громовий Клан може пишатися.

— Але я була там, коли він напав на Дубосерда.

— Напав? — Сонцезір запитально на неї глянув. — Я думав, що він захищався. Це Дубосерд порушив кордон. Чортополох просто дотримувався вояцького правильника.

— Вояцький правильник говорить про справедливість і пощаду, — почала Синьошубка. — Чортополох був безжальний. Він би вбив…

Сонцезір знову її перебив:

— Тобі більше не слід брати участь у прикордонних патрулях.

Синьошубку це спантеличило. Чи він їй не довіряв? Що Чортополох про неї сказав?

Сонцезір глянув на її живіт:

— Принаймні поки кошенята не народяться.

— Ти знаєш? — зойкнула Синьошубка.

— Це стає очевидним, — муркнув Сонцезір. — Може, я сам і не мав кошенят, але я знаю, який вигляд має королева при надії. — Він пройшов повз неї до лишайника. Тоді спинився й озирнувся. — Ти будеш чудовою матір’ю, допомогою Клану. — Провідник ледь чутно зітхнув. — Я сподівався, що одного дня ти підеш за моїм слідом, але, вочевидь, Зореклан приготував для тебе іншу стежку. На щастя, — мовив він, визирнувши на галявину, — є ще один кіт, який одного дня зможе очолити цей Клан.

Синьошубка простежила за його поглядом.

Він дивився на Чортополоха.

Колючий вояк вихвалявся своєю перемогою над Дубосердом перед натовпом захоплених котів, а Тигрокіготь шматував кігтями повітря, демонструючи його прийоми. Синьошубка позадкувала, відчуваючи, як мороз пробирається до кісток.

Не можна дозволити Чортополохові захопити владу в Громовому Клані. Він приведе їх усіх до загибелі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 40

— То що там, виходять? — озвалась Білоока.

Вона відтягнула Вітрика за хвоста і підштовхнула в їхнє гніздо, до сестри. Мишка вже заснула, натомлена очікуванням своїх майбутніх сусідів.

Сонячне світло пробивалося в ясла, заглушене товстим шаром снігу, що важко лежав на ожиновій покрівлі. Усередині було тепло від дихання кількох збитих у купу котів.

— Уже недовго, — зосереджено промурмотів Перовус, а Синьошубка здригнулася від чергових переймів. Плямолапка прихилилася ближче.

— Поклади лапу сюди, — Перовус поклав лапу своєї новачки на живіт Синьошубки. — Відчуваєш, як її тіло намагається виштовхнути кошенят?

Плямолапка урочисто кивнула. Коли Гускопух пів повні тому перейшов до кубла старійшин, Плямолапка благала перевести її з вояцьких тренувань на виклади медикицьки. Перовус сказав Сонцезору, що про кращу новачку годі й мріяти. У неї була неймовірна пам’ять на трави, а співчутливість молодої плямистої киці аж бриніла в кожному слові та в кожному погляді.

— Забери свої лапи! — прошипіла Синьошубка, скорчившись від іще одних переймів. Коли біль ослаб, вона побачила збентеження в лагідному погляді Плямолапки.

— Пробач, — промурмотіла вона. — Я просто не думала, що воно аж так болітиме.

— Я зробила тобі боляче? — перестрашилася Плямолапка.

Перовус пригорнув молоду кицьку хвостом за бочок.

— Ні, — запевнив він, — але королеви під час покоту можуть бути дуже дратівливі. — Він примружив очі на Синьошубку. — І деякі дратуються сильніше за інших.

— І ти б дратувався, якби народжував тут від самого ранку! — кинула Синьошубка, знову звиваючись у конвульсіях від болю.

Ой, Снігошубко, поможи!

Теплий подих зашелестів у неї над вухом, і все навколо наповнилося до болю знайомим запа-хом.

Уже недовго, сестронько. Ти добре тримаєшся.

— Ось і перше, — нявкнув Перовус. — Плямолапко, коли воно народиться, розгризи оболонку, щоб його вивільнити.

Плямолапка зайняла позицію, саме коли маленький вологий клубочок опинився в гнізді.

— Котик! — оголосив Перовус.

— Із ним усе добре? — Синьошубка вивернула шию подивитися на своє перше кошеня, її лапи аж тремтіли від хвилювання.

— Плямолапко, швидко! — напучував Перовус. — Вилизуй!

Синьошубка зойкнула.

— Він дихає?

Перовус на мить завагався з відповіддю. Її серцебиття пришвидшилося.

— Ну?

— Уже дихає. — Перовус підняв крихітне кошеня й поклав його біля живота Синьошубки.

Воно було тепле і вологе й притискалося до неї. Ловлячи дрижаки від полегшення, Синьошубка нахилилася уперед і обнюхала свого сина. Це був найдосконаліший на світі запах.

— Він прекрасний, — прошепотіла вона.

Її бік скрутило ще однією хвилею болю.

«Уже недовго», — пообіцяла Снігошубка.

— Киця, — нявкнув Перовус, опускаючи їй біля живота друге кошеня. Він лагідно притиснув лапу до її бочка. — Гадаю, ще одне.

Був іще один сильний спалах болю, і Синьошубка нарешті впала на мох, важко дихаючи.

— Чудово! — привітав її Перовус. — Іще одна киця! І всі троє сильні та здорові.

«Чудово», — промурмотів тихий голос Снігошубки.

Дякую, Снігошубко. Синьошубка обгорнула кошенят хвостом і міцно притисла до живота. Коли вони почали смоктати, спогади про біль виблякли, як сон. Дубосерде, в нас дві доньки і син.

Ожина зашаруділа, і в кубло протиснувся Дроздошуб.

— Як вона?

— Із Синьошубкою все добре, — сказав йому Перовус. — У неї троє здорових кошенят. Дві киці і котик.

Дроздошуб втішено замуркотів, а Синьошубка відчула тепло вдячності. Вона вирішила не казати нікому в Клані, що він — батько кошенят, хоча підозрювала, що багато хто так вважає. Проте Дроздошуб ніколи не зрадив таємницю Синьошубки; якщо хтось і згадував перед ним її майбутніх кошенят, він лише кивав і казав, що це чудові новини для Клану. А тепер вояк прийшов у кубло і став тулитися до них.

— Я б надзвичайно пишався бути їхнім батьком, — прошепотів він до Синьошубки.

У Синьошубки замлоїло на серці.

— Ти чудовий друг, — прошепотіла вона у відповідь.

— Як ти їх назвеш? — запитала Білоока, підводячись зі свого гнізда.

— Темно-сіру кицю я назву Мрячкою, — муркнула Синьошубка. — Сірого котика — Камінчиком. — Вона хотіла дати їм імена, що нагадуватимуть їй про річку.

— А цю як? — Дроздошуб підштовхнув крихітне сіро-біле кошеня кінчиком свого хвоста.

— Морошка, — вирішила Синьошубка.

Вібриси Перовуса смикнулися.

— То ти не даси батькові назвати жодне з них? — підструнчив він. — Ти завжди була сильна і незалежна, Синьошубко. — У його очах блищала цікавість.

Вибач, Перовусе. Ти дуже добре до мене ставився, але це моя таємниця, і я нею не поділюся.

Синьошубка знову прихилилася до кошенят і заходилася вилизувати їхні вогкі шубки. Якби ж Дубосерд їх бачив! Вона впізнавала риси голови Річкового вояка, коли дивилася на Камінчика, впізнавала його лискуче хутро, коли вмивала Морошку. «Я любитиму вас за нас обох», — пообіцяла вона.

Притуливши їх поближче до себе, Синьошубка заплющила очі та поринула в сон.

* * *

Через пів повні табір усе ще був укритий сніговою ковдрою. Синьошубка переймалася, що її кошенята надто позамерзають. Вона сиділа на вході до ясел та спостерігала, як вони кидаються на ніби завислі в повітрі пластівці, попискуючи від захвату.

— Може, забрати їх досередини? — запитала вона Білооку.

— Кошенята міцніші, ніж ти думаєш, — заспокоїла Білоока. — Якщо побачиш, що в них поблідли носики — отоді заганяй досередини.

Синьошубка поглянула на маленькі носики — вони були рожеві, як ягідки, а кошенята бадьоро вистрибували в снігу, наздоганяючи хвости одне одного. Вітрик і Мишка, на три повні старші, дражнилися — жбурляли снігом, а тоді прикидалися невинними, коли малі починали скаржитися.

Гадюкозуб розчищав сніг у вхідному тунелі, йому допомагали Вітролет і Легковія. Чортополох демонстрував бойові рухи Рудолапові та Верболапці біля притрушеної снігом кропиви. Бліда шубка Верболапки ледве виділялася на тлі снігу. Сонцезір і Бурехвіст порпалися в снігу там, де зазвичай був їхній кагат.

— Нічогісінько, — Сонцезір розчаровано сів на задні лапи.

— Ну, то будемо виряджати мисливські патрулі, поки хтось щось таки не впіймає, — зітхнув Бурехвіст і з тривогою в очах зиркнув на ясла. — Навіть королеви схудли.

Перовус саме ніс жмуток трав до кубла старійшин.

— Усе добре? — гукнув його Сонцезір.

— Так, — з повним ротом проплямкав Перовус. — Я просто пильную, щоб так воно і було. — Він кивнув Гускопухові, котрий саме протискався крізь гілля поваленого дерева. — Намостився там?

— Га? — Гускопух його, здається, не слухав.

— Питаю, як тобі гніздо, зручно? — напосідав Перовус.

— Так, усе добре, — Гускопух побрів галявиною далі, а Перовус зник у кублі старійшин.

Синьошубка спостерігала, як до неї підходить старий медикіт. Від лютого, засклілого погляду в неї заворушилося хутро. Що він скаже цього разу? Вона глянула на своїх кошенят, які катулялися в снігу біля входу до вояцького кубла.

— Не турбуйте Дрібновуха! — застерегла вона. — Він намагається трохи відпочити.

— Не потурбуємо, — пообіцяв Камінчик, знову вилазячи на кучугуру і скочуючись униз. Він сів біля підніжжя й заходився витрушувати сніг із вух, розкидаючи його на всі боки.

Синьошубка замилувано схилила голову.

На неї впала тінь.

— Це не входило до пророцтва, — прошипів Гускопух. — Вогонь має палати без обмежень.

Синьошубка підвелася і спокійно глянула на нього. Може, колись вона й сумнівалася, що всередині неї горить вогонь, але зараз була точно в цьому впевнена. Вона чула потріскування під шубкою, чула палюче тепло, що давало їй левину силу для захисту кошенят.

— Пророцтво зачекає, — прогарчала Синьошубка. — Я потрібна моїм кошенятам.

— А як же твій Клан? — Гускопух повернувся і зиркнув на Чортополоха, котрий сидів по той бік галявини. Шубка вояка була обліплена снігом, він заохочував Рудолапа все вище і вище тягнутися лапами.

— Витягуй кігті! — скомандував Чортополох. — Ти ж не з мишами битися будеш.

Синьошубка зітхнула. І що їй було робити?

— Дивіться! — гукнула Мрячка, стрімголов занурюючись у кучугуру.

Тисовий кущ затремтів, і звідти вилетів Дрібновух.

— Дітки, ви б не могли погратися десь-інде? — буркнув він.

— Вибач, Дрібновуше. Я їх попереджала.

Погляд Дрібновуха зм’як, коли Морошка побрела на нього, попискуючи:

— Дивись на ме-е-е-ене!

— Ну, їм уже недовго в кошенятах ходити, — зітхнув вояк, підступаючи до поваленого дерева. — Може, Каменесмух дозволить прилягти покуняти біля нього.

Гускопух повернувся до Синьошубки, його блакитні очі були порожні, як небо.

— Якщо Чортополох стане воєводою, це буде кінець Громового Клану.

Синьошубка примружила очі.

— Я потрібна своїм кошенятам, — відповіла вона.

— Це не просто твої кошенята, — сказав Гускопух. — У них є батько, котрий може їх доглянути.

Синьошубчине серце тьохнуло.

— Про що ти?

— Я вас бачив, — промурмотів Гускопух. — Із Дубосердом, біля Чотиридерева.

Синьошубка здригнулась, ніби старійшина її вдарив. Він знає!

— Синьошубко, я тебе не засуджую, — лагідно нявкнув Гускопух. — Ти ніколи не збиралася зраджувати свій Клан. Але ці кошенята потонуть у крові, як і решта Клану, якщо ти не вирішиш діяти. Ти досі залишаєшся тим полум’ям, яке випалить інший шлях для Громового Клану.

— Синьошубко! — панічний вереск Камінчика змусив її озирнутися. Морошка перечепилася і запорола носом. Синьошубка поквапилася до неї та вхопила малу за карк, обтрушуючи сніг із крихітного клубочка хутра, а тоді перенесла її на твердішу поверхню.

Чи Гускопух має рацію? Вона справді єдина, хто може врятувати Клан? Він же помилявся раніше. Інші коти перестали слухати його похмурі попередження задовго до того, як медикіт перейшов до кубла старійшин. Чи справді він знав, що за долю предки-вояки наготували Кланам? Відчуваючи, як швидше починає калатати серце, вона глянула на небо. Зореклане, подай мені знак! Але там не було нічого, лише товсті гололистові хмари.

З ялівцевого живоплоту обсипався сніг, коли мисливський патруль протиснувся крізь вхідний тунель. Білошторм, Левосерд та Злотоквітка з пониклими хвостами зайшли до табору. У зубах Білошторма теліпався один кощавий горобець.

— І це все? — запитав Сонцезір, оглядаючи здобич.

— Ми все обшукали, — доповів Левосерд. — Ліс порожнісінький.

— Копати пробували? — тиснув Сонцезір.

— Здобич надто добре ховається, — зітхнула Злотоквітка.

Сонцезір оглянув табір. Усі були худющі, аж кістки світилися.

— Найперше слід нагодувати королев, — вирішив він.

Білошторм відніс горобця до входу в ясла і поклав його до лап Білоокої. Напівзахована в кублі королева глянула на Синьошубку.

— Тобі перша порція, — запропонувала вона.

Синьошубка вдячно вгризлася в горобця. Вона вже кілька днів голодувала, і з того, як кошенята притискалися лапками до її живота, знала, що виробляє недостатньо молока для них. Вона зморщила носа, відчувши смак сухого м’яса, жорсткого і кислого, ніби кора.

Перовус проліз вигинами поваленого дерева, шубкою ловлячи сніг, що валився з гілок.

— І це все? — озвався він. І розчаровано втупився в напіврозжованого горобця. — Старійшини голодують, — зітхнув він.

— Можуть почастуватися цим, — запропонувала Білоока.

Перовус похитав головою.

— А як щодо Вохроляпа? — запитала Синьошубка. — Йому треба підкріпити сили.

Громовий воєвода уже не полишав кубла медикота навіть до виходку.

Вона підібрала горобця, готова віднести його воєводі. Перовус лапою затримав її.

— Він це не їстиме, — промурмотів медикіт. — Вохроляп уже кілька днів не може втримати їжу.

— Він помирає? — завмерла Синьошубка.

Перовус стійко витримав її погляд.

— Скажу так: йому не кращає.

Синьошубка ледве його й почула. Вона пильно дивилася на Чортополоха. Темно-брунатний вояк зорив на Перовуса, прищуливши вуха. Його очі палали.

Синьошубка кліпнула. Їжакувате хутро Чортополоха лищало. Він що, мокрий? Щось темне і липке скрапувало з його шуби.

Кров!

Чортополох аж просякнув кров’ю. Вона сочилася з його хутра, скрапувала з вусів, каляла сніг навколо нього шарлатним кольором.

Нажахана Синьошубка позадкувала.

— Що таке? — нявкнув Перовус. — Синьошубко?

Відчувши, що хвіст медикота торкається її плеча, Синьошубка кліпнула, і кров зникла. Чортополох дивився на неї, а його смугасте хутро знову було брунатне й пухнасте.

Вона спіймала погляд Гускопуха, і той кивнув. Він теж бачив. Видиво шляху Громового Клану, якщо його очолить Чортополох.

Тремтячи, Синьошубка глянула на своїх кошенят. Як я можу вас віддати?

— Я голодна! — поскаржилася Мрячка, підходячи до мами з високо задертим хвостом.

— Ходімо всередину, — слова застрягали в Синьошубчиному горлі. Я не маю вибору, я мушу врятувати Клан.

* * *

Над Чотиридеревом висіла повня. Хмари розійшлися, хоча ліс досі був укритий снігом.

Зборище почалося.

Синьошубка роззиралася галявиною, сліпа до котів, що юрмились навколо неї. Вона бачила коріння, де вони з Дубосердом звили собі гніздо; гілляки, якими вони лазили, щоб дивитися на небо. Якби ж вона зараз була десь там високо, ближче до зірок, ніж до проблем свого Клану, далеко від скорботи, що розривала їй серце.

Годі! Немає часу на смуток і спогади. Синьошубка обдивлялася шубки, що струмували навколо неї. Де ж ти, Дубосерде? Будь ласка, будь тут.

У лощовині було галасливо й аж кишіло котами. Сонцезір дозволив їй прийти на Зборище, попри те що вона була королевою. Синьошубка гадала, чи не її благальний погляд переконав провідника. Вона уявляла своїх кошенят у безпеці, зігрітих біля животика Білоокої.

Дубосерд!

Синьошубка помітила його брунатну шубку посеред юрби. Пробиваючись крізь скупчення Тіньових вояків, кішка попрямувала до нього, не зводячи погляду з його хутра, щоб випадково не втратити з виду.

— Дубосерде, — прошепотіла вона, щойно підібралася достатньо близько.

Вояк обернувся, і, щойно побачив її, його очі засяяли.

— Нам треба поговорити.

Він кивнув і рушив геть, хвостом підкликаючи Синьошубку за собою. Вона пішла за ним. Кіт вивів її з юрби і ковзнув за один із великих дубів.

— Я чув про кошенят, — прошепотів Дубосерд. — Як вони? На кого схожі? — У його очах сяяла гордість, і на мить Синьошубка забула, що саме мала йому сказати.

— Вони прекрасні, — зітхнула вона. — Я назвала їх Камінчиком, Мрячкою і Морошкою.

Дубосерд зітхнув і сів.

— Якби ж я міг їх побачити.

— Ти можеш, — заціпеніла Синьошубка. — Я не маю можливості їх залишити.

— Що? — недовірливо витріщився на неї Дубосерд.

— Я потрібна моєму Кланові.

— Я… я не розумію, — Дубосерд роззявив рота.

Він думає, що я безсердечна. Синьошубка на мить заплющила очі, шукаючи полум’я, що палає всередині неї. Тоді глянула на кота, який колись був її партнером.

— Нашим кошенятам пощастило, — нявкнула вона. — Їх захищаємо ми обоє. У Громового Клану є лише я.

— Що ти від мене хочеш? — прогарчав Дубосерд.

— Ти мусиш їх узяти. Завтра вночі я приведу їх до Сонцескель.

Дубосерд примружився.

— Якщо я їх візьму, вони виростуть Річковими вояками, — застеріг він. — Заради них самих вони ніколи не дізнаються, що ти їхня мати.

— Я розумію, — прошепотіла Синьошубка. Невже кошенята так легко її забудуть? Як вона може допустити, щоб вони виросли без неї? Та вона мусить — або її кошенята потонуть у крові своїх побратимів, коли Чортополох прийде до влади. Синьошубка кліпнула і повернулася, щоб іти геть. Вона мусила покладатися на Зореклан. І на Дубосерда.

Його лапа торкнулася її хутра.

— Синьошубко?

— Що? — Вона повернулась до нього, її очі палали.

— Це на тебе не схоже, — промурмотів він. — Я бачу, як сильно ти любиш наших кошенят. Ти будеш чудовою мамою.

Її голос тріснув:

— Я не можу бути, ким хочу. Я мушу бути сильною, як полум’я. Я мушу врятувати Клан. — Туга заслала їй очі, обриси Дубосерда розпливлися. — Це на краще, — прошепотіла вона. — Сподіваюся, вони знають, що їх люблять. Навіть якщо вони мене не пам’ятатимуть, я сподіваюся, вони все знатимуть.

Дубосерд мордочкою торкнувся її щоки.

— Вони знатимуть, — пообіцяв він. — І… дякую.

Тепло його дихання навівало спогади, повертало в минуле, аж поки Синьошубка вже не могла витримувати і відвернулася від нього. Вона пішла назад до юрмища котів, тямлячи, що кожен крок відносить її далі від кошенят.

Благаю, Зореклане. Нехай це справді буде той шлях, яким ти хочеш мене провести.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 41

— Прокидайтесь, — Синьошубка говорила тихенько, щоб не потурбувати Білооку, Мишку та Вітрика. — Морошко, ходімо. Розплющ очі, — вона лагідно розворушила своїх кошенят і дивилася, як вони потягуються, тремтять, розплющують заспані оченята.

— Уже світанок? — позіхнув Камінчик.

— Ще ні, — промурмотіла Синьошубка. — Так що поводьтеся тихенько. Не можна нікого розбудити.

— Що таке? — пискнула Мрячка.

— Цить, — Синьошубка глянула на гніздо Білоокої. Вітрик смикався уві сні. Вона обгорнула власних кошенят хвостом, гамуючи їх, аж поки Вітрик не влігся спокійно, а тоді прошепотіла: — Ми з вами пограємо в гру, але дуже, дуже тихо.

Камінчик уже прокинувся і зараз блискав очицями в темряві.

— Що за гра?

— Називається «Таємна втеча». — Синьошубка вдавала захват. Їй здавалося, що вона снить, а те, що робить чи каже, не відбувається насправді.

Мрячка зірвалася на лапки.

— А як грати?

— Це така пригода, — пояснила Синьошубка. — Ми прикинемося, що Тіньовий Клан заліз у наш табір. Нам треба непомітно втекти і зустрітися з нашими товаришами на Сонцескелях.

Морошка вирячилася на неї круглими стривоженими оченятами:

— Ми йдемо з табору?

Камінчик турнув її:

— А як нам інакше дістатися до Сонцескель, мишомізка?

— Але ми ніколи раніше не виходили з табору, — заноровилася Морошка. — Ми ще замалі.

— Я голодна, — поскаржилася Мрячка.

Синьошубка відігнала роздратування, яке вже почало голочками залазити під шкіру.

— Добре, — лагідно нявкнула вона. — Спершу попоїмо, а тоді пограємось. Морошко, ти вже велика і сильна киця. Обіцяю, все буде добре. — Вона дала їм молока, скільки там у неї було, тобто навіть менше, ніж зазвичай, після такого тривалого голоду, — а тоді повиштовхувала їх із гнізда.

Камінчик побрів до виходу.

— Аж не віриться, що ми йдемо з табору! — захоплено нявкнув він.

— Цить, — нагадала йому Синьошубка. — Якщо хтось із котів прокинеться — ми програли.

Вона вислизнула першою та повернулася, щоб допомогти кошенятам повилазити в сніг. З вечора знову нападало, але тепер трохи розпогодилося, і табір сяяв сріблом у світлі місяця. Кішка роззирнулася галявиною. Ні сліду життя.

Її подих клубочився на морозі, поки вона заганяла кошенят за ясла. Повітря було крижане, аж кололо.

— Ми вийдемо через тунель до виходка, — прошепотіла вона, знову перевіряючи, чи ніхто їх не бачить. — Якби ми справді вислизали з табору, то пішли б саме через нього.

Синьошубка поквапила їх крізь вузький тунель, геть, за кущі, які затуляли виходок.

Мрячка наморщила носика:

— Смердить!

Камінчик дивився вдалину крізь голе гілля.

— Ого! Тут усе таке велике!

— Я знаю, маленький. — Синьошубка підштовхнула його вперед. Вона пам’ятала, як їй уперше довелося вийти з табору, коли Сонцезір — тоді ще Сонцеспад — повів її на верхівку лощовини, саме перед тим, як вона стала новачкою. То була найбільша пригода в її житті, Синьошубка й уявити не могла часи, коли підйом чи спуск цим схилом стануть для неї чимось простим і буденним.

Над ними нависав гребінь схилу. Кошенята закинули голівки й витріщилися вгору, у їхніх великих оченятах відбивалося світло місяця.

— Мені доведеться вас винести, — сказала їм Синьошубка. — Тоді ви зможете побачити справжній ліс.

Мрячка кліпнула:

— Є ще ліс?

Синьошубка нагострила вуха, наслухаючи Бурехвоста. Вона знала, що нині він вартує табір.

Камінчик теж нашорошив вушка.

— За нами женуться Тіньові вояки? — пискнув він. — У грі тобто.

— Усе може бути, — прошепотіла Синьошубка. — Нам треба пильнувати просто про всяк випадок. Саме тому гра така цікава.

Мрячка крутнулася навколо себе.

— Здається, бачу Тіньового вояка поміж дерев, — застерегла вона.

— Де? — Синьошубці аж кольнуло в серце.

— Я ж лише прикидаюся, — муркнула Мрячка.

Зітхнувши, Синьошубка підхопила її та перенесла через першу груду каміння. Залишивши маленьке сіре кошеня на верхівці, вона пішла по Камінчика.

Поки змогла захопити останнє кошеня, Синьошубка вже задихалася. Морошку вона залишила насамкінець, бо та була найменша. Киця не борсалася, коли мама її підняла, проте однаково здавалася важчою за скелю.

— У мене карк болить, — поскаржився Камінчик. — Закладаюся, що я міг би й сам підлізти.

— Немає часу, — Синьошубка глянула на місяць, що здіймався в небі. Дубосерд уже мав би вирушити до неї.

Камінчик витріщався в ліс, де тіні дерев тьмарили сніг.

— Я перший, — він побрів поперед своєї рідні, лише озирнувшись через плече. — Ви двоє, за мною.

Синьошубка носом підштовхнула Мрячку і Морошку вперед. Навіть під прихистком дерев сніг був такий глибокий, що кожен крок давався насилу: варто було вибратися з одного замету, як вони негайно провалювалися в наступний. Вона тягла їх за собою, втішена бодай тим, що Камінчик, здається, порався й сам.

Він озирнувся на маму:

— Цей ліс ніколи не закінчується?

Синьошубка задавалася тим самим питанням нескінченні повні тому. Вона похитала головою:

— Але в Громового Клану тут великі угіддя. Вони нас годують і дають нам силу.

— Ну, зараз вони нас не дуже годують, — пробурчала Морошка.

— Бачила б ти ліс у зеленлист.

Синьошубчине серце сіпнулося. Вони ніколи не побачать його під час зеленлисту. Вони будуть Річковими. Зненацька їй захотілось розповісти їм усе про їхній Клан, про те, що означає бути лісовим котом.

— Тут повно білок, пташок і мишок. Так чудово полювати, коли знаєш, як це робити!

Камінчик притиснувся до засніженої землі.

— Рудолап уже показував мені, як ставати в мисливську стійку, — нявкнув він.

— Це чудово, любий, — Синьошубка відчула приплив гордощів, споглядаючи, як його хвостик випростався і завмер, як її син ступав обережними кроками, майже не торкаючись землі. Він був природжений мисливець.

— Спробуйте ви, — заохотила Синьошубка Морошку та Мрячку. Вона хотіла, щоб вони бодай трошки пам’ятали про те, як полює Громовий Клан.

Двоє кошенят незграбно припали до землі.

— Сніг надто холодний, — запротестувала Мрячка, здригаючись.

Що я роблю? У лісі такий мороз. Їм треба рухатися. Синьошубка обтрусила сніг із вусів.

— Ходімо, — закликала вона. — Потім повчимося полювати, іншим разом.

Вони були вже на півдорозі до Сонцескель, коли кошенята почали втомлюватися. Мрячка тремтіла, а очі Морошки ніби посоловіли від виснаження.

— Можна вже додому? — проскімлила вона. — Тут холодно, і я втомилася.

— Треба йти далі, — наполягала Синьошубка, виловлюючи Камінчика із замету. Сніг поналипав йому на хутро і дуже сповільнював.

— Я більше не хочу грати в цю гру! — заквилила Мрячка.

Камінчик не намагався її переконати. Він просто припав до землі позаду неї, тремтячи так сильно, що Синьошубка чула, як цокотять його зуби. Вона збагнула, наскільки вони крихітні супроти цих дерев, наскільки тонесенькі їхні шубки. Їм би триматися її теплого живота, а не брести лісом у мандрівці, на яку за цієї погоди жоден вояк би не відважився.

— Ще трішечки, — запевняла вона.

Камінчик сів і глянув на неї.

— Я лап не відчуваю, — оголосив він. — Як я можу йти, якщо не знаю, де мої лапи?

Морошка і Мрячка збилися докупи. Схоже, що вони й носів не відчували.

Вона мусить доправити їх до Сонцескель! Від цього залежить виживання Громового Клану.

Заухкала сова. Синьошубка заціпеніла, обзираючи верхівки дерев, а кошенята збилися у купку навколо неї. Для голодної сови вони лише трохи смачної здобичі.

— У мене є ідея, — сказала Синьошубка.

Порпаючи занімілими від холоду лапами, вона вирила нору в снігу, серед замерзлих папоротей.

— Залазьте, — наказала королева. Кошенята позалазили і згорнулися в маленьку тремтливу купку. Принаймні так вони були захищені від вітру.

— Я повернуся за мить. — Синьошубка відійшла від них на одне дерево, викопала ще одну нору і поквапилася назад до кошенят.

— Куди ти ходила? — заквилила Мрячка.

Очі Морошки повнилися страхом.

— Ми думали, ти вже не повернешся!

Синьошубчине серце защемило.

— Ох, любі мої кошенятка, — промурмотіла вона. — Я завжди повертатимусь.

Слова замерзали їй у горлі. Як вона може таке обіцяти? Пробач мені, Зореклане!

Проковтнувши тугу, Синьошубка заходилася по одному переносити кошенят до наступної нірки в снігу, тоді рушила далі, копати наступну.

Мало-помалу, нірка за ніркою, вони наближалися до Сонцескель. Щоразу, як вона їх переносила, кошенята скаржилися все менше, борсалися все менше, аж поки не повисли геть безвольно, ніби скорчене осіннє листя.

— Ми вже можемо йти додому? — проскиглив Камінчик.

— Спершу маємо де з ким зустрітися, — Синьошубка змушувала себе звучати бадьоро.

— З ким? — голос Мрячки був приглушений, ніби їй було вже геть байдуже, що там далі.

Синьошубка глянула поміж дерев на Сонцескелі. Там не було жодного сліду Дубосерда.

— Відпочиньмо тут трохи, — запропонувала вона, протиснулася в нірку й обгорнула кошенят.

Вони були холоднішими за сніг, а їхні шубки хрупали від паморозі.

— Можна вже додому? — голосок Морошки був ненабагато гучніший за легіт.

— Тут можна передрімати, — сказала їй Синьошубка.

Морошка вже заплющила оченята. Мрячка підсунулась ближче.

— Це була гарна пригода, — позіхнув Камінчик і засунув носика під лапку. — Ми перемогли?

Синьошубка схилилася і притиснулася мордочкою до його тімені.

— Так, маленький. Ти переміг.

Обгорнувши їх хвостом, вона міцно притисла кошенят собі до живота. Вони були надто натомлені, щоб їсти. Та вона й сама навряд чи мала молоко.

Я любитиму вас завжди, любі мої кошенята. Дякую, що провели зі мною цю повню.

Синьошубка вилизувала їхні шубки язиком, сподіваючись зігріти змерзлі, натомлені тільця.

— Відчепись, я хочу спати, — заборсався Камінчик.

Мрячка була надто стомлена для скарг, її подихи вилітали маленькими хмарками.

— Морошко?

Сіро-біле кошеня не ворушилося. Синьошубка знову лизнула її шубку.

— Морошко!

Її почала охоплювати паніка. Вона дивилася на малесеньку грудочку хутра, видивлялася невидного поруху грудей, хмарки подиху.

Кошеня лежало геть нерухомо.

Синьошубка лизнула сильніше.

— Морошко, будь ласка, прокинься. Прошу. На тому березі тепло, на тому березі безпечно. Тато про тебе подбає, обіцяю. Ще трошечки, моя маленька хоробра доню.

Синьошубка припинила лизати і глянула на маленьке, обліплене снігом тільце. Прокинься!

«Синьошубко! — Її вусів торкнувся подих Снігошубки. Синьошубка відчула, як запах сестри клубочиться в стінах снігової нори. — Відпусти її. Я за нею догляну».

— Ні! Не забирай її, прошу.

— Її вже немає. Ти нічого не вдієш.

Синьошубка згребла Морошку собі між лапи. Мрячка і Камінчик заворушилися біля її живота, проте не прокинулись. Вона не мала померти!

«Її час прийшов, — голос Снігошубки відлунив у її вухах. — Я подбаю про неї в Зореклані».

Снігошубчин аромат вибляк, снігову нірку знову заповнив крижаний подих гололисту. Морошка не ворушилася.

— Синьошубко?

В отворі нірки з’явилася мордочка Дубосерда, від неї всередину клубами вкотився теплий рибний дух.

Камінчик прокинувся і смикнув хвостом:

— Фу! Що це за сморід такий?

— Нічого, маленький. Не будь нечемний. — Синьошубка примусила себе зосередитися. Вона все ще могла врятувати двох кошенят. — Повертайся до скель, — сказала вона Дубосердові. — Я приведу їх до тебе.

— Але я можу понести одне, — запропонував Дубосерд.

Синьошубка блиснула на нього очима:

— Я ще не сказала їм про тебе. Йди геть!

Коли Дубосерд зник, вона розворушила Мрячку.

— Треба рухатися.

— Але мені тільки-но стало тепленько.

— Скоро буде ще тепліше, — пообіцяла Синьошубка.

— Куди ми йдемо? — запитав Камінчик.

— Я веду вас до вашого батька.

Камінчик, здавалося, збентежився:

— Ти про Дроздошуба? Білоока сказала Вітрику, що Дроздошуб наш батько.

— Ні, я про вашого справжнього батька. Дубосерда. З Річкового Клану.

— З Річкового Клану? — недовірливо перепитав Камінчик.

— Швидше, — наказала Синьошубка, виштовхуючи їх у сніг.

Мрячка озирнулася на їхню нірку:

— А як же Морошка?

— Я за нею повернуся.

— Але ти казала, що ми з Громового Клану, — заскиглив Камінчик. — Як ми можемо бути і з Річкового Клану теж?

Синьошубка не відповіла. Вона вела кошенят під своїм животом, ховаючи їх від снігопаду. Раптом озирнулася: їй здалося, що Морошка їх наздоганяє, скімлячи, аби почекали на неї. Кішку пронизав жах. Їхню нірку почало засипати снігом. Ні! Я можу її втратити! Вона почала дико роззиратися, шукаючи місця, де можна було б залишити Камінчика та Мрячку, доки вона побіжить рятувати їхню сестричку. Трохи далі, на березі, дві котячі постаті відходили геть. Невже Дубосерд привів когось із собою? Ні, ці постаті ковзали над снігом легко, ніби його не було, не залишаючи за собою слідів. Одна нагадувала дорослу кішку з білим хутром, яке робило її майже невидимою. Інша мала сірі плямки і зростом сягала лише до живота своєї супутниці. Кошеня весело дивилося на Снігошубку, ніби розповідало їй щось дуже цікаве.

Прощавай, Морошко. Тепер про тебе дбатиме Снігошубка.

— Ой! — Камінчик під Синьошубкою впав і зарився носом. — Ця земля тверда! — скрикнув котик.

Вони нарешті дійшли до межі Сонцескель. Попереду почулися кроки.

— З ними все добре? — тихо спитав Дубосерд.

Синьошубка кивнула, не підводячи погляду. Її огорнув його запах — теплий і заспокійливий. На якусь мить Синьошубці захотілося піти з ним. Вона хотіла до кінця своїх днів бути біля Дубосерда і ніколи не залишати ні його, ні своїх кошенят.

Але вона не могла.

Вона мусила врятувати свій Клан.

Кошенята витріщилися на незнайомця, посхилявши голови набік.

— Це Камінчик, — Синьошубка затремтіла, тихенько торкнувшись носом сірого котика. — А це Мрячка.

У її горлі став клубок та погляд затьмарився. Я не можу з ними попрощатися.

— Будь ласка, подбай про них.

— А де ще одна? — гукнув Дубосерд.

— Померла.

Синьошубка заточилася, але не розвернулася — не могла відвести очей від кошенят.

— Синьошубко, повернися!

— Куди ти йдеш?

— Ти повернешся нас забрати?

Не в змозі витримати їхні розпачливі крики, Синьошубка повернула і кинулася у гущавину. Зупинилася біля куща папороті. Нірка в снігу вже зникла, але Синьошубка знову копала вглиб, ігноруючи біль у відмерзлих лапах, аж поки не викопала маленьке тільце. Вона обережно дістала Морошку — та більше навіть не пахла яслами — і копала далі. Синьошубка нізащо не могла залишити свою доню на розтерзання лисицям, коли розтане сніг. Земля хрустіла під кігтями, обдирала подушечки лап до крові, але кішка все шкрябала промерзлий ґрунт, аж поки ямка не стала достатньо глибокою, щоб уберегти її кошеня. Вона поклала тіло Морошки в яму і прикопала її.

Тоді покульгала назад у табір на хистких, зболених ногах. Залишалося зробити ще тільки одне. Залишалося сказати ще тільки одну брехню. Вона прослизнула біля виходка і тихенько пропорпала буцімто лисячий лаз у тильній стороні кубла.

Тоді прослизнула крізь вхідний отвір, переконалася, що Білоока, Мишка і Вітрик сплять, залізла у власне гніздо і зумисне гучно заволала на цілий табір.

— Мої кошенята! Мої кошенята зникли!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 42

— Синьошубко, ти б хотіла сьогодні приєднатися до мисливського патруля? — лагідно спитав Гадюкозуб.

Синьошубка глянула на нього, намагаючись зосередитися.

Минула вже повня, відколи вона відвела кошенят до Дубосерда. Стіни ясел зміцнили додатковим шаром ожинових галузок. На чатах тепер сиділи по двоє вояків, кожної морозної ночі вартуючи, аби жодна лисиця чи борсук знову не прокралися у ясла. Клан повірив у її розповідь, ніби вона прокинулася й побачила, що її кошенята зникли. Усі вірили, що їх викрала тварина, яка продірявила кігтями стіну в яслах, з голоду наважившись забрести до табору.

Вони прочісували ліс цілими днями, не знаючи, де саме шукати. Від морозу і снігу слід давно пропав. Оніміла від провини, Синьошубка бігала лісом разом із товаришами, нагадуючи собі знову і знову, що вона зробила це тільки заради свого Клану. Тим часом Клан усе більше поглинали голод і смуток. Коти говорили тихо, збиваючись у купки, і дивилися на Синьошубку жалісними поглядами, що кололи її, мов терня. Вона вже втомилася брехати і навіть не помічала, наскільки мізерний був кагат свіжини. Вона почувалася надто жалюгідно, щоб їсти, і хотіла тільки заховатися і спати. Їй здавалося, що та гостра крижана скалка, що забилася в серце, ніколи не розтане.

Із Дубосердом їм буде безпечно.

Та цієї думки було недостатньо, щоб полегшити їй горе.

Чи дивилася на неї Морошка із Зореклану, ненавидячи власну матір за те, що забрала в неї життя? І чи пояснила їй Снігошубка, що її життя було жертвою заради добробуту Громового Клану?

— Синьошубко, — Гадюкозуб лагідно поклав хвоста їй на плече і повторив запитання. — Хочеш піти пополювати?

— Я піду з тобою, якщо хочеш. — До неї підбіг Дроздошуб. У його очах стояла пелена журби. Він горював за кошенятами, ніби справжній батько. Вояк працював над зміцненням ясел більше за інших, і його хутро досі було обідране і скуйовджене від ожини, яку він міцно вплітав у гілля. Синьошубка так хотіла розповісти йому, що двоє кошенят врятувалися і тепер безпечно жили по той бік річки, але не могла.

Вона скинула із себе хвіст Гадюкозуба.

— Я краще сама пополюю.

Гадюкозуб кивнув:

— Як хочеш.

Дроздошуб спохмурнів і відвернувся.

— Синьошубко! — Ружохвоста наздогнала її біля тунелю. — З тобою все буде добре?

Ні! Нічого більше ніколи не буде добре. Синьошубка хотіла пригорнутися до теплого хутра подруги і заснути на повню.

— Усе буде гаразд, — відповіла вона, відчуваючи всередині порожнечу.

Синьошубка вилізла схилом нагору і рушила в ліс. Коли вже попереду завидніло Совине Дерево, її стежку перебігла білка. Синьошубка завмерла. Лапи палали від холоду на крижаній долівці. Білка тримала в зубах горіх і порпалася поміж коріння дуба. Синьошубка стала в мисливську стійку, випроставши хвоста й напруживши живіт понад землею.

Камінчик. Чи пам’ятає він ще свою Громову мисливську стійку?

Відігнавши цю думку, вона відштовхнулася задніми лапами й скочила, приземлившись прямісінько на білку і прикінчивши її одним укусом.

— Гарний улов, — почувся раптом скреготливий нявкіт Гускопуха.

Синьошубка крутнулася на місці. У її щелепах уже теліпалася білка. Воячка поклала здобич на землю.

— Що ти тут робиш?

Старійшини рідко виходили на пагорб.

— У мене ще є ноги, знаєш, — форкнув він.

Дивно було чути, що хтось із Клану не говорив до неї зі співчуттям. Вона випросталася і глянула йому у вічі.

— Чого ти хочеш?

Гускопух мав для неї ще одне дурне пророцтво, яке зруйнує їй життя?

— Ти вчинила правильно.

Від його слів у неї стало дибки хутро.

— Для кого?

— Для твого Клану. — Гускопух примружив очі. — У пророцтві не було місця для кошенят. Ти повинна горіти сама на чолі свого Клану.

— І мені від цього має стати краще? — прошипіла Синьошубка. Вона ненавиділа це пророцтво і ненавиділа Гускопуха за те, що розповів їй про нього.

Старійшина кліпнув:

— Твоя доля — це не почуватися краще, твоя доля — врятувати Клан.

— Я врятую, — прогарчала вона. Її голос був твердий, мов кремінь. — Але я завжди шкодуватиму про те, що зробила.

— Кошенята були твоїм вибором, — зауважив Гускопух. — Зореклан нічого про них не передбачав.

— Зореклан змусив мене пожертвувати всім, що я любила, — гіркота підступала їй до горла клубком. — Моїх кошенят…

Гускопух її перебив:

— Але ж вони живі, чи не так?

— Морошка — ні.

— Зореклан вшанує її втрату.

— А як же моя втрата?

— Вона мала порівняно з долею твого Клану.

Синьошубка захитала головою, намагаючись прочистити думки. Вона поводилася просто егоїстично? Що таке одне розбите серце порівняно з безпекою цілого Клану? Де була її вірність? Вона схилила голову.

— Я служитиму своєму Кланові, — пообіцяла воячка.

— Добре, — кивнув Гускопух. — З тобою хоче поговорити Сонцезір.

Він відвернувся і подався геть до лісу.

* * *

Синьошубка зустріла Громового провідника, коли той перелізав через вершину звору.

— Синьошубко, — привітався Сонцезір. — Я хотів поговорити з тобою не в таборі. — Він подався до лісу. — Пройдешся зі мною?

Синьошубка приєдналася до колишнього виховника, пригадуючи, як він розмовляв з нею після загибелі Місяцеквітки, і ще раз після смерті Снігошубки.

— Ще одна твоя лекція про те, як залишити минуле позаду? — прогарчала кішка.

Сонцезір похитав головою.

— Здається, що страждати — це твоя доля, — зітхнув він.

Синьошубка глянула йому в очі й побачила, наскільки Громовий провідник постарів за останні сезони. Заради того, щоб Громовий Клан став сильним і його боялися інші Клани, Сонцезір поклав три свої життя, ще два забрала хвороба. Гускопух казав їй прагнути провідництва, але чи так вона хотіла прожити до кінця своїх днів — у суперечках, бійках та втомі від ваги відповідальності?

У мене немає вибору. Зореклан обрав мені шлях.

Громовий провідник швидко пірнув попід низький орляк.

— Я можу сказати тобі лише те, що вже говорив раніше. Життя триває.

Вони пройшли повз кущ, гілки якого вже вкривали крихітні зелені пуп’янки, схожі на смарагдові краплинки.

— За гололистом іде новолист, а тоді зеленлист. Ліс не замерзає назавжди. Ти мусиш черпати життєві сили з нього після втрати кошенят. Я знаю, що з тобою все буде гаразд, і ти станеш навіть сильнішою, ніж раніше.

Чи був би він настільки співчутливим, якби дізнався, що двоє з них жили тепер у Річковому Клані? На її спині наїжилося хутро.

— Холодно? — спитав Сонцезір.

— Трохи.

Вони крокували далі в ліс. Сонцезір ніби мав щось на гадці, і Синьошубка чекала, доки він заговорить. Коти перестрибнули через вузький потічок з талої води і протиснулися крізь ожинові зарості, навколо яких витав старий запах кроля.

Сонцезір завів її крізь кущ, притримавши галузку хвостом.

— Ти готова перейняти обов’язки воєводи? — запитав він.

Синьошубка спинилася під ожиною. Оце воно. Той момент, якого вона так чекала. Винагорода за мою жертву.

— Вохроляпові не стане краще, — повів далі Сонцезір. — Він попросив дозволу переселитися до кубла старійшин. Потрібно знайти нового воєводу. — Провідник пильно зазирнув їй у вічі. — Ти станеш воєводою?

Синьошубка моргнула:

— А як же Чортополох?

Вона мусила знати, чому Сонцезір не обрав замість неї лютого молодого вояка. Чи він знає про пророцтво?

Сонцезір перевів погляд на дерева.

— Чортополох був би популярним вибором, — нявкнув він. — Ніхто не сумнівається в його хоробрості, чи бойових навичках, чи гордості за свій Клан. Але я не хочу, щоб Громовий Клан потонув у безкінечних битвах. Наші кордони достатньо міцні, їх не треба знову і знову скріплювати кров’ю. Громовий Клан заслуговує жити в мирі, і я вірю, що ти можеш йому це забезпечити.

Синьошубка завагалася. Перед її очима пропливали кошенята, Дубосерд, у хутрі якого заплуталося місячне проміння. І Чортополох, просочений кров’ю.

Сонцезір повторив свою пропозицію:

— Синьошубко, ти готова?

Синьошубка кивнула:

— Я готова.

* * *

Останні розталі потічки вигравали у призахідному сонці, рожеве проміння заливало галявину. Біля підніжжя Високого Каменя стояв Сонцезір, обабіч нього — Вохроляп та Синьошубка. Громовий воєвода зсутулився і піджав задні лапи, ніби від болю. Його ребра випиналися з-під поріділого хутра.

Сонцезір схилив голову:

— Вохроляпе, Громовий Клан дякує тобі за твою вірність та хоробрість. Ти добре служив своєму Кланові, і ми сподіваємося, що твої дні в кублі старійшин будуть мирними. Твої історії та мудрість знайдуть своє місце у Клані, і ми будемо й надалі вчитися від тебе.

Вохроляп смикнув хвостом — Синьошубка побачила в очах кота спалах болю, — коли увесь Клан загукав його ім’я:

— Вохроляп! Вохроляп!

Голос Ружохвостої лунав гучніше за інших, коли вона вітала свого колишнього виховника. Чортополох підвів морду і прогарчав ім’я Вохроляпа. Синьошубка здригнулася, уявивши, як він мав почуватися через те, що посада воєводи дісталася не йому.

— Синьошубко, — Сонцезір торкнувся хвостом до її плеча. — Віднині ти будеш воєводою Громового Клану. Нехай Зореклан дарує тобі відвагу, щоб ти допомагала своєму Клану в усьому, що випаде на його шляху. А коли тобі прийде час зайняти моє місце, я молитимусь, щоб ти засяяла на чолі Клану.

— Синьошубка! Синьошубка!

Вона відчувала, як бліде сонце зігріває хутро, і вдихала запахи лісу — її дому, її території.

Білошторм теж вітав Синьошубку, у голосі вояка дзвеніла гордість. Проте Чортополох перекрив його криком, який здійнявся аж до Зореклану. Синьошубка переступила з лапи на лапу. Очі вояка блищали від люті, і вона здогадалася, що його гучні вигуки були тільки спробою переконати Клан, що він повністю підтримує нову воєводу.

Якби ж вони бачили в ньому того, кого бачила вона — кота, який вчепився пазурами в Дубосердове горло, який під’юджував Тигрокігтя напасти на безпомічне кошеня, який прочісував кордони з очима, що палали жагою крові. Ці спогади додавали Синьошубці сили. Чого б їй це не коштувало, вона була єдиною кішкою, яка могла стати Чортополохові на заваді. Лише вона знала, на що він був здатен.

Оце вперше за багато повень у них було вдосталь здобичі. Ранній новолист повитягував мишей з їхніх нірок, а птахів — з їхніх гололистових гнізд. Коти Клану почали ділитися свіжиною.

Сонцезір покликав Синьошубку до себе в кубло.

— Я знав, що зробив правильний вибір. — Провідник відмахнув лишайник і сів у своєму кублі. — Тобі ще багато чого доведеться навчитися, але я не проти знову побути твоїм виховником.

Синьошубка схилила голову:

— Я готова вчитися.

Провідник похитав головою:

— Ми мусимо працювати разом, якщо хочемо добре провадити Клан. Ніколи не бійся ділитися зі мною своїми турботами. Я довіряю твоєму судженню і буду вислуховувати все, що ти захочеш сказати.

— Тоді я можу висловити свої побоювання щодо Чортополоха? — наважилася Синьошубка, глянувши на нього.

Сонцезір кивнув.

— Я їх поділяю, повір. Але я також вважаю, що він — вірний та корисний вояк і що ми повинні пишатися таким членом Клану. — Громовий провідник перевів погляд на власні лапи. — Якщо вже ми ділимося секретами, то я хочу сказати тобі дещо. Цю таємницю знаємо лише ми з Перовусом.

Синьошубка примружила очі. То вона не була в Громовому Клані єдиною кішкою з таємницями.

— У мене залишилося тільки три життя, а не чотири, — зізнався Сонцезір.

Синьошубка кліпнула:

— Як ти втратив ще одне?

І чому тримав це в таємниці?

— Я його не втратив. Коли Смерекозір пішов, він ще мав одне життя як провідник Клану. Зореклан порахував це життя як моє. Вони дали мені лише вісім життів, бо Смерекозір залишив собі своє дев’яте.

Синьошубка зрозуміла.

— І ти приховував це, аби Клан, бува, не подумав, що їхній провідник не дістав повне благословення Зореклану. — Вона схилила голову набік. — Але ж зараз ти можеш бути з ними чесним? Ти вже не раз показав, який ти чудовий провідник. Хто б тепер у цьому засумнівався?

— Кіт з великими амбіціями міг би й засумніватися.

Він має на увазі Чортополоха.

Синьошубка пильно глянула йому у вічі.

— Але як же я? У мене теж є амбіції, — сказала вона.

— Тільки служити своєму Клану, — відповів Сонцезір. — Ось тому я й обрав тебе. Ти багато вистраждала і багато втратила, і все ж ти досі служиш своїм побратимам і посестрам, ставлячи їхні потреби вище за свої. Ти готова пожертвувати всім заради Клану.

Якби ж він знав!

— Мій Клан — це все, що в мене залишилося, — визнала Синьошубка. — Я віддам кожен свій подих для служіння йому.

У її животі занили жаль і провина.

Але я — вогонь. І це шлях, який я мушу пройти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 43

— Заходь! — лагідно гукнув Перовус із темряви Устя Матері.

Синьошубка вдихнула крижане повітря, що струменіло з темного отвору. Це нагадало про її першу мандрівку сюди багато сезонів тому зі Смерекозором. Тепер вона прийшла отримати свої дев’ять життів. Коли Синьошубка повернеться до табору, то буде вже Синьозіркою, провідницею Громового Клану.

Вона з болем пригадала смерть Сонцезора. Ослаблений хворобою, він не зміг утекти від собаки Двонога, який вештався лісом. Патруль не встиг відігнати пса. Синьошубка глибоко тужила через свою втрату, жаліла за тим, що не здобулася на слова навіть на його смертному одрі. Проте втішалася знанням того, що провідник і не хотів приймати повільну смерть, як Вохроляп, не хотів приєднатися до Зореклану по кількох днях агонії, яку навіть Перовусові трави не могли полегшити.

Перовус провів її до печери Місяцескелі. Темрява, що тиснула зусібіч, досі змушувала Синьошубку почуватися некомфортно. Здавалося, що вона тоне в густих чорних водах, які могла скуштувати на смак, але не відчути. Наприкінці тунелю печера повнилась тінями. Водянисте світло зір цідилося крізь отвір у стелі, ледь розсіюючи темряву.

— До місяцепіку вже недовго, — пообіцяв Перовус.

Синьошубка пройшла шорсткою долівкою печери і вляглася біля підніжжя Місяцескелі. Та велично височіла посеред печери, неторкнута світлом місяця. Проте, щойно Синьошубка поклала голову поміж лап, місячне світло просочилося крізь отвір у склепінні, а кристали замерехтіли, як маленькі полонені сонця.

Збентежена Синьошубка відсахнулася.

— Торкнися до скелі носом, — сказав їй Перовус.

Заплющивши очі, Синьошубка посунулася уперед і торкнулася Місяцескелі. Та була холодна, пахнула темрявою і старезним камінням. Печера миттю розступилась, і Синьошубка відчула, що її протягує крізь пітьму, чорнішу від ночі, що її підкидає і крутить у невидимій річці. Її захлиснула паніка, вона борсалася, била лапами, аж поки не відчула, що стоїть на м’якенькій траві.

Розплющивши очі, Синьошубка побачила, що над нею височіє Великий Камінь, а побіч — чотири кремезні дуби, які позначають чотири кути галявини. Вона була біля Чотиридерева. Сама. Кішка звела погляд угору й побачила небо кольору воронового крила, поцятковане зорями.

Чому тут не було жодного кота, чому ніхто її не зустрів? Хіба Зореклан не хотів, щоб вона стала провідницею Громового Клану? Можливо, жертви, на які їй довелося піти, були неприйнятні?

Раптом зорі почали кружляти, ніби листя, підхоплене вихором. Вони все нарощували швидкість, аж поки не злилися у срібну спіраль, нижче, нижче, нижче над лісом, до Чотиридерева, до неї.

Синьошубка чекала, її серце вискакувало з грудей.

Зоряна спіраль уповільнилася, а з неба м’яко зійшли коти Зореклану. На їхніх лапах і в їхніх очах поблискувала паморозь. Шубки блищали кригою, а у своєму хутрі вони несли аромати всіх сезонів: гострий запах гололистового снігу, змішаний з пахощами новолисту, кислинкою падолисту і солодким букетом зеленлисту.

Незлічимі коти обступили лощовину. Тіла переливалися, очі сяяли. Вони затопили схили, не мовлячи ні слова. Синьошубка припала до землі посеред них. Змусила себе підняти голову і поглянути на котів. Її очі поширились, коли вона збагнула, що деякі обличчя їй були знайомі. Вона впізнала Шамконога та Хоптовуса, а біля них — Гагілку, яка була рада знову жити серед своїх сусідів. З ними був і Гускопух; він помер точно за своїм передбаченням — з першим снігом гололисту.

І Смерекозір! Зореклан прийняв його після відходу дев’ятого життя, навіть попри його зраду. Синьошубка відчула приплив радощів, побачивши, як рудо-бурий вояк сидить серед свого Клану, де йому й місце. Вона зустрілася з ним поглядом, і він кивнув.

Були тут кілька котів, яких Синьошубка хотіла бачити понад інших. Спершу вона оглянула ряди в пошуках білого хутра. Снігошубка! Її зоряне хутро засліплювало своїм сяйвом, а вона дивилася просто на Синьошубку, і її очі іскрилися гордощами. Тоді теплий, знайомий запах накотив на Синьошубчин язик. Місяцеквітка сиділа просто біля Снігошубки, обгорнувши лапи хвостом, і притискала до себе Морошку.

Синьошубка підбігла, щоб торкнутися мордочкою до своєї доньки, проте її спинив застережливий погляд Місяцеквітки. Для Синьошубки було надто важко стримуватися, щоб не доторкнутися до свого дорогоцінного кошеняти, яке вона так довго оплакувала. Кішка зазирнула в ясні блакитні очі донечки, очікуючи побачити докір, проте в них не було нічого, крім любові. Морошка в безпеці зі Снігошубкою та Місяцеквіткою. Там, де вона жила тепер, їй не могли зашкодити жодні гололистові морози.

— Вітаємо, Синьошубко, — продзвенів чіткий нявкіт. У ньому ніби злилися всі голоси, які вона знала і любила.

Кішка схилила голову. У роті в неї пересохло.

Смерекозір підійшов уперед і торкнувся до Синьошубчиної голови носом. Цей дотик обпік її, немов мороз і полум’я водночас, проте вона не відсахнулася. Її лапи обважніли, мов каміння, а тіло застигло.

— Із цим життям я дарую тобі співчуття, — промурмотів Смерекозір. — Суди не тільки розумом, а й серцем.

Раптом Синьошубку пронизав струмінь енергії, сильний, мов блискавка. Вона заціпеніла від болю, проте він розтав м’яким теплом, що наповнило її від носа до кінчика хвоста. Кішка затремтіла, коли тепло витекло з неї, і приготувалася до наступного життя.

Коли Смерекозір відвернувся, з лав Зореклану підвівся ще один кіт. Шамконіг. Він притулився носом до її голови.

— Із цим життям я дарую тобі витривалість. Нехай вона допоможе тобі йти далі, навіть коли здаватиметься, що вся надія та сила тебе покинули.

Її тіло скорчилося в німій агонії, що зціпила м’язи та щелепи.

— Витерпи це, — прошепотів Шамконіг. — Вір у свою силу.

Синьошубка видихнула і відчула, що біль відступає. Вона почувалася так, ніби щойно випірнула з води, її шкіра поколювала, а лапи тягнули бігти назад до лісу. Дякую, Шамконоже.

Тепер біля неї опинилася Гагілка. Вона торкнулася носом до голови Синьошубки.

— Із цим життям я дарую тобі гумор. Нехай він допоможе тобі полегшувати тягарі твого Клану та підбадьорювати їх, коли вам загрожуватиме відчай.

Крізь тіло Синьошубки пробігло щось запаморочливе й лоскотливе, від чого на ній стала дибки кожна волосинка.

— Ти знатимеш, коли гумор стане тобі в пригоді, — сказала Гагілка, і Синьошубка вдячно кліпнула.

Через ряди котів до неї наближалася ще одна кішка. Це знайоме обличчя вона раніше не помічала.

Солодколапка!

Очі новачки сяяли, мов зорі. Синьошубка хотіла привітатися з нею, проте не могла ні поворухнутися, ні заговорити. Синьошубчине серце стиснулося від щастя, коли Солодколапка витягнулася й поклала мордочку їй на голову.

— Із цим життям я дарую тобі надію, — поважно оголосила вона. — Навіть у найтемнішу ніч вона чекатиме на тебе.

Синьошубка відчула, як її тілом заструменіла енергія. Вона мчала через ліс, ледь торкаючись лапами землі, а попереду сяяло яскраве світло. Це надія? Обіцяю, що ніколи не випущу її з-перед очей.

Солодколапка відійшла геть, а на її місце став Сонцезір.

— Із цим життям я дарую тобі відвагу. Ти знатимеш, як її застосувати.

Його погляд, сповнений тепла і вдячності, зустрівся з її очима. Синьошубка відчула, як її жилами розлилося задоволення — вона знала, що добре йому служила.

— Із цим життям я дарую тобі терпіння, — тепер настала черга Гускопуха. Його погляд був ясний, а голос лагідний. — Воно тобі знадобиться.

Він торкнувся носом до її вух, і Синьошубку наповнило умиротворення. На все свій час — вона просто повинна бути готова це прийняти. Чому Гускопух так рідко говорив про пророцтво, коли вона була молодша? Навіть після того, як її кошенята народилися, чи знав він, що все вийде так, як повинно?

Хто ж подарує їй сьоме життя? Вона оглянула ряди котів і замуркотіла, коли побачила, що до неї крокує Морошка. З-під її крихітних лапок сіялися іскристі зорі. Їй довелося піднятися на задніх лапах, щоб досягнути до Синьошубчиної голови.

— Із цим життям я дарую тобі віру. Вір у свій Клан і в себе. Ніколи не сумнівайся, що ти знаєш правильний шлях.

— Морошко… — Синьошубка здобулася на слова. — Пробач мені.

— Я все розумію, — просто нявкнула Морошка. — Але я за тобою сумую.

Наступною підійшла Місяцеквітка. Серце Синьошубки заболіло, коли вона відчула ніжний дотик маминого носа — такий самий, як колись.

— Із цим життям я дарую тобі любов. Люби свій Клан так само, як ти любила своїх кошенят, бо тепер вони всі — твоя родина.

Перед очима Синьошубки пропливали стривожені обличчя її побратимів та посестер, а тіло заболіло так, ніби його кинули об Місяцескелю. Синьошубка хапала ротом повітря й задихалася, аж раптом у її серці наче вибухнуло світло, розливаючись усім тілом та палаючи в очах. Вона тремтіла, стоячи на лапах, і переводила подих.

Синьошубка знала, що останнє життя їй подарує Снігошубка. Її сестра споглядала всю церемонію лагідними сяйливими очима. Тепер вона вийшла вперед.

— Ти стільки віддала в жертву, — нявкнула Снігошубка. — І тепер наш Клан ступив на безпечніший шлях. — Снігошубка торкнулася до голови сестри, і її подих сколихнув Синьошубчине хутро. — Із цим життям я дарую тобі гордість, щоб ти знала, чого варта ти і чого вартий твій Клан.

Тіло Синьошубки запалало так, що їй довелося опустити голову і перевірити, чи не загорілася вона насправді. За мить полум’я із шипінням згасло. Чи справді вона коли-небудь матиме стільки віри в себе?

— Дякую, що виховала Білошторма, — промуркотіла сестра. — Мені було легше його залишати, знаючи, що в нього є ти. Віддай усі дев’ять життів своєму Кланові. А ми будемо з тобою в кожному твоєму кроці. Якщо ти нас потребуватимеш, ми прийдемо. Тебе було обрано вже давно, і Зореклан жодного разу не пошкодував про свій вибір.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 44

Зореклан жодного разу не пошкодував про свій вибір.

Слова Снігошубки відлунили у вухах Синьозірки. Від її церемонії назовництва минуло вже багато повень. Синьозірка провела свій Клан через незліченні сезони — хороші й погані. Тепер вона сиділа на Високому Камені, на її хутрі вигравало новолистове сонце. Камінь під нею був холодний, і навіть сонячні промені не могли пом’якшити мороз під її шубкою. Гололист ніяк не хотів послаблювати свою хватку, здобичі було мало. Навіть Білошторм виглядав кощавим під своїм густим хутром. Він саме потягувався біля куща кропиви. Біля нього сидів Левосерд, поїдаючи худеньку землерийку.

Порохолап, Пісколапка та Сіролап борюкалися, ганялися за хвостами одне одного й перекочувалися по галявині.

Рудохвіст, воєвода Громового Клану, сидів біля Синьозірки.

— Закладаюся, що вони називають це тренуванням, — нявкнув він.

Четвертий новак, Круколап, зосереджено обдирав листя зі стебла. Він обережно проводив кігтем по лопуцьку, навіть не здогадуючись, що до нього ззаду підкрадається Порохолап.

Раптом новак стрибнув і приземлився прямо на Круколаповий хвіст. Дрібний чорний котик від несподіванки підскочив на місці.

Синьозірка похитала головою. Круколап був переляканий від самого народження. Мама майже пів повні вмовляла його вийти з ясел. Синьозірка сподівалася, що, отримавши за виховника Тигрокігтя, юний кіт навчиться трохи хоробрості від безстрашного вояка.

— Пам’ятаєш свої перші тренування? — запитав Рудохвіст.

Синьозірка кивнула й легенько зітхнула. Ці спогади зігрівали їй серце. Вона отак гралася зі Снігошубкою та Леопардоногою. Обидві тепер були в Зореклані. Відійшло стільки знайомих облич: Бурехвіст, Легковія, Дроздошуб, Макосвіта — у часи, коли Клан зазнав найжорсткішого голоду. Навіть Чортополох.

Колючий вояк загинув кількома повнями раніше, коли відганяв Річкових порушників з їхньої території. Він помер так, як жив — витягнувши кігті, жадібний до бійки. Його знайшли в калюжі крові — такій, як та, що Синьозірка побачила на снігу багато-багато повень тому.

Без нього Клан ослаб, проте Синьозірка за ним не сумувала. Вона сумувала за Дроздошубом. Її вірний старий друг зберіг таємницю провідниці до кінця, згадуючи про загублених кошенят лише як згорьований батько. Синьозірка досі несла тягар провини за те, що ніколи не сказала йому, що двоє з них вижили. Тепер вояк про це знав — він бачив їх із Зореклану. І нарешті він зрозумів, чому вона з такою цікавістю придивлялася до цих двох Річкових котів, завжди вишукувала їх на Зборищах і вітала з таким теплом, коли оголосили їхні вояцькі імена. Мрячконіжка та Каменешуб стали чудовими вояками. Дубосерд і Сіротоня добре їх виховали, і вона дуже ними пишалася.

Чи знав це Дубосерд?

Вони не промовили одне до одного жодного слова від тієї ночі, коли вона віддала йому кошенят. Синьозірка і Дубосерд трималися осторонь на Зборищах, боячись, що хтось зможе запідозрити зв’язок між зникненням кошенят Синьозірки та появою двох знайденят у Річковому Клані. Проте вона ніколи не переставала любити ані його, ані їхніх кошенят. І спогади про ту ніч біля Чотиридерева назавжди залишилися в її серці.

— Я провела чотири хороші життя, — промурмотіла провідниця.

Рудохвіст скоса глянув на неї, примруживши очі.

— Ностальгуєш?

Синьозірка зітхнула:

— Тепер тобі доведеться мені потурати, я вже стара стала.

— Ти не стара, — заперечив Рудохвіст.

Синьозірка смикнула вусами.

— Я й не молода, — нагадала вона йому. — Подивися тільки на білі волосинки на моїй морді.

Синьозірка не могла позбутися відчуття, що більшість із них з’явилися через Чортополоха. Він весь час наступав їй на п’яти, гнаний зажерливими амбіціями. Як же він злився, коли вона призначила воєводою Рудохвоста! У його голосі завжди чулося гарчання. Чортополох був причиною того, чому Синьозірка приховувала втрату трьох своїх життів.

Я провела чотири хороші життя. Ця брехня їй далася, як завжди, із уколом сумління. Синьозірка мала б розповісти Рудохвостові правду — що вона втратила вже сім життів і залишилося всього два. Провідниця підозрювала, що Рудохвіст знав, хоча він ніколи її про це не питав. А вона з болем навчилася розуміти, що деякі речі краще тримати в таємниці.

Синьозірка зітхнула. Рудохвіст глянув на неї:

— Що тебе тривожить?

— Просто думала, — промурмотіла Синьозірка. — У нас останнім часом народжувалося так мало кошенят. Хто буде охороняти і годувати Клан у гололист? У кублі старійшин з кожним сезоном стає все тісніше.

Тепер там жили Куцохвіст, Дрібновух, Плямошуб, Одноока та Рябохвоста.

На протилежному краю галявини з папоротевого тунелю вийшла Плямолистка. Тепер вона була єдиною медикішкою Громового Клану — Перовус помер під час епідемії зеленого кашлюка, яка забрала одне з життів Синьозірки. Проте Перовус добре вивчив свою новачку, і Плямолистка палко дбала про добробут Клану. Вона піклувалася про Білооку, коли кішка остаточно втратила своє сліпе око і перейшла до кубла старійшин, узявши нове ім’я — Одноока. Тепер її слух став такий самий слабкий, як і зір.

Одноока була не єдиною, кому довелося змінити ім’я. Горобцепух став Куцохвостом, коли борсук відкусив йому кінчик хвоста. Тепер він не міг як слід тримати рівновагу, тож переселився до кубла старійшин, залишивши лазання по деревах своїм товаришам.

Плямиста медикішка здавалася виснаженою. Цього ранку сонце зійшло над табором, повним закривавлених і розбитих вояків, котрих прогнали із Сонцескель після відчайдушної спроби відняти їх у Річкового Клану. Синьозірка не хотіла знову битися за ці злощасні скелі. Там уже й так було пролито забагато крові. Та й за що? За кілька зайвих дерев мисливських угідь? Проте дозволити Річковому Клану перепливати річку й полювати на лісову здобич було б ознакою слабкості в очах Вітряного та Тіньового Кланів.

Тож вони билися під проводом Рудохвоста і Тигрокігтя. Молодий вояк часом здавався лютішим та ще більш жадібним до битви, ніж його виховник Чортополох. Проте вони зазнали поразки і повернулися до лісу закривавленими та осміяними. Повернулися до табору, де було надто багато старійшин і надто мало новаків.

Що ж буде з Громовим Кланом тепер?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 45

Синьозірка сиділа сама на галявині й дивилася на Срібносмугу. Табір навколо неї тремтів неспокійним мурмотінням поранених вояків.

Її шкірою пробіг дрож. Громовий Клан став такий слабкий, як за провідництва Смерекозора. То оце так вона осявала ліс своїм вогнем?

Із папоротевого тунелю вийшла Плямолистка і зупинилася біля Синьозірки.

Провідниця глянула на неї:

— Як Мишошубка?

— Її рани глибокі. — Плямолистка вмостилася на холодній долівці. — Але вона молода і сильна. Вона швидко оклигає.

— А інші?

— Виживуть.

Синьозірка зітхнула.

— Нам пощастило, що ми нікого не втратили. — Вона знову підвела голову і глянула на зорі. — Плямолистко, мене лякає ця поразка. За мого провідництва Громовий Клан ще ніколи не розбивали на його власній території, — промурмотіла кішка. — Це складні часи для нашого Клану. Новолист пізнить, і кошенят замало. Громовому Клану потрібно більше вояків, якщо ми хочемо вижити.

— Коли прийде зеленлист, кошенят буде більше, — спокійно зауважила Плямолистка.

Синьозірка переступила з лапи на лапу.

— Мабуть. Але тренування забирає час. Якщо Громовий Клан хоче захищати свою територію, то йому потрібні нові вояки якомога швидше.

— Ти просиш Зореклан про відповідь? — нявкнула Плямолистка, простеживши за поглядом Синьозірки й глянувши на скупчення зірок, що мерехтіли в темному небі.

— Вони до тебе промовляли?

— Уже кілька повень ні.

Раптом над верхівками дерев пролетіла падуча зоря. Хвіст Плямолистки смикнувся, на її спині збрижилося хутро. Синьозірка нагострила вуха, проте мовчала. Медикішка продовжувала дивитися в небо. За кілька митей Плямолистка опустила голову й повернулася до Синьозірки.

— Повідомлення від Зореклану, — промурмотіла вона. У її очах з’явився далекий вираз. — Лише вогонь врятує наш Клан.

Хвіст Синьозірки розпушився.

— Вогонь? — Громова провідниця зосередила ясний блакитний погляд на медикішці. — Плямолистко, ти ніколи не помилялася, — нявкнула вона. — Значить, так і є. Вогонь врятує наш Клан.

Але як?

— Колись Гускопух казав, що я буду вогнем, — зізналася Синьозірка. Після стількох повень їй було ніяково ділитися пророцтвом старого медикота.

— Я знаю, — Плямолистка незмигно дивилася на свою провідницю.

— Чи мав він рацію?

Синьозірка зацікавлено нахилилася вперед. Невже вона всі ці роки гналася за порожньою мрією? Невже вона пожертвувала своїми кошенятами намарно?

— Ти врятувала Клан від провідництва Чортополоха. Він потопив би нас усіх у крові. І ти провела Клан через багато повень, ти вберегла його і зміцнила.

Синьозірка похитала головою:

— А зараз я привела його до поразки. Це не зовсім те саме, що осявати ліс.

— Сонцескелі відвойовуватимуть і втрачатимуть ще не раз і не двічі, — знизала плечима Плямолистка.

— Але якщо я пішла за своєю долею, чому Зореклан досі говорить мені про вогонь?

— Можливо, ти ще не закінчила, — нявкнула Плямолистка.

— Що ж іще я можу зробити?

* * *

Минула повня. Клан потроху оклигав від своєї поразки. Новолист нарешті розганяв гололистові морози. У лісі знову завирувало життя, дерева вкривалися зеленими бруньками, трава піднімалася на лісовій долівці.

Синьозірка йшла з Білоштормом уздовж кордону з Двоногами.

— Ти щось пам’ятаєш про Снігошубку? — запитала провідниця. Вона часто задумувалася, чи пам’ятали її кошенята. Навіть якщо так, вони ніколи не подавали виду на Зборищах.

— Я пам’ятаю її запах і те, як було тепло біля неї лежати, — відповів Білошторм. — І твоя близькість допомагала мені зберегти пам’ять про неї. У тебе був такий самий запах, і деколи, навіть зараз, я бачу свою маму в порухах твоїх вусів чи помаху хвоста.

Синьозірка зворушено замуркотіла:

— Ти пам’ятаєш, як Тигрик весь час затягував тебе у якусь шкоду, а тоді ще й робив тебе винним?

Білошторм махнув хвостом:

— Але це було доволі весело.

— А Рябенька і Морозонька зі шкіри пнулися, щоб ти звернув на них увагу. Рябенька навіть одного разу тебе здурила, що у виходку застрягла лисиця!

Білошторм глянув на неї.

— Що за ностальгія? — запитав він.

Синьозірка дивилася просто перед себе.

— Ти думаєш, я робила правильні вибори?

— Це тільки Зореклану відомо, — відповів Білошторм. — Ми можемо лише робити те, що вважаємо за правильне у певний момент.

— А якщо цього не досить?

Білошторм зупинився і став перед нею. Його погляд потемнів від хвилювання.

— Чому ти цим краєш собі серце? — Він сів і обгорнув лапи хвостом. — Я знаю, що ми втратили Сонцескелі, але ми їх відвоюємо назад, коли Клан знову стане сильнішим. Ти хороша провідниця, сильна і справедлива. Клан тебе поважає.

— Я не мала дозволити Клану так ослабнути.

— Це був важкий гололист.

Раптом на гілку над ними сів дрізд і завів пісню.

— Але вже прийшов новолист.

Синьозірка вдихнула свіжий запах нового життя. У повітрі витали аромати здобичі.

— Якби ж то так було завжди. Мирно, багато їжі.

Білошторм смикнув вусами.

— Якби все так було, то ми б до гололисту наїдалися, як леви. — Він підвівся, готуючись іти далі. — Але ми б і повмирали від нудьги! — його голос став серйознішим. — Ти знаєш, що життя у Клані не таке. Вояцький правильник проводить нас крізь темні часи, холод і голод. І саме тому хороші часи здаються нам такими солодкими. Синьозірко, не втрачай віру. Ми виживемо.

Білошторм рушив далі крізь ліс. Синьозірка, зітхнувши, подалася за ним. Як це дрібне кошеня, яке вона допомагала виховувати, стало таким сильним і мудрим вояком?

Вони йшли межею лісу. У повітрі чувся запах Двоногів. Синьозірка глянула на Двоножаче гніздо за осонням, думаючи, як завжди, про Смерекозора. Тепер, коли він став на шляхи Зореклану, чи шкодував про своє рішення залишити їх?

Раптом її увагу привернув порух червоногарячого хутра. На паркані сидів рудий кицюня. Він вдивлявся у ліс зеленими, мов листя падуба, очима, що світилися цікавістю.

— Чекай. — Синьозірка зупинила Білошторма доторком хвоста. — Не рухайся.

Вона не хотіла злякати кицюню. Раптом провідниця побачила, як на його хутро впав промінь сонця, і воно спалахнуло вогнем.

Кицюня смикнув хвостом — із-за дерева випурхнув дрізд і пролетів у нього над головою. Кіт став на задні лапи, витягнувши кігті, та лише на вус промахнувся повз птаха.

— Непогано, — зауважив Білошторм.

Кицюня відновив рівновагу і тепер знову сидів, посмикуючи роздратовано хвостом та чекаючи на наступну пташку.

— Ти не переживаєш, що він буде шкодити нашій здобичі? — прошепотів Білошторм.

— Переживаю? — перепитала Синьозірка. Переживання — це останнє, що в неї було на думці.

Вогонь врятує Клан.

Кицюня крутнув головою і прилизав своє вогнисте хутро. Було щось особливе у відблиску його очей, у різкості рухів, у скуйовдженому хутрі. Щось таке, що не давало Синьозірці відвести від нього погляду.

Він був точно як кіт Клану. Якби з нього тренуваннями вивітрити всю кицюнячу м’якість…

Ні.

Синьозірка похитала головою. Про що вона думала? Кланові справді була потрібна нова кров, нові вояки, щоб зміцнити його лави.

Але кицюня?

* * *

Зійшли сутінки. Синьозірка ділилася язиками з Левосердом і Ряболицьою. Вогнистий кицюня все не сходив їй із думки. Клан був сумирний, уперше за довгі повні нагодований та зігрітий.

— Що таке? — нявкнула Ряболиця.

— Що? — Синьозірка стрепенулася зі своєї задуми.

— Ти весь час вдивляєшся в ліс, відколи ви з Білоштормом повернулися.

— А, та нічого такого.

Синьозірка підвелася. Може, Плямолистка їй зможе помогти — навіть якщо вона просто скаже провідниці не бути мишомізкою. Кішка пройшла крізь прохолодний папоротевий тунель. Плямолистка саме кришила трави на галявині, примружено розглядаючи листочки під лапами.

— Ти їла? — запитала Синьозірка.

— Поїм, коли закінчу з оцим, — пообіцяла Плямолистка. Вона не підводила погляду від листя, яке акуратно перерізала на смужки і згрібала в невеличкі купки.

Синьозірка сіла.

— Я сьогодні бачила кицюню, — мовила вона.

— На нашій території? — відсутньо спитала Плямолистка.

— На паркані.

Цікаво, чи подумає медикішка, що її провідниця з’їхала з глузду?

— У ньому було щось таке, що я задумалася, чи не вийде з нього хороший вояк.

Плямолистка підвела погляд. Її очі зблиснули здивуванням.

— З кицюні?

— Його хутро було вогнистого кольору.

Плямолистка кліпнула.

— Розумію, — серйозно сказала вона. — Ти думаєш, що він може бути вогнем.

Синьозірка кивнула.

— І як ти дізнаєшся, чи маєш рацію?

— Я попрошу Сіролапа, щоб трохи за ним поспостерігав. Побачимо, як він дає собі раду. Тоді вирішу, чи може він бути котом Клану. — Її лапи почали аж свербіти від захвату, якого вона не відчувала вже багато повень. — Якщо він буде подавати надії, то я запрошу його приєднатися до Клану.

Плямолистка відклала зілля і підійшла до Синьозірки впритул, так що її подих зігрівав вухо провідниці.

— Він пройде кожне випробування, яке ти перед ним поставиш. Ти обереш його і ніколи не пошкодуєш про це. Але не думай, що це буде легко. Тобі доведеться провести свій Клан найважчою стежкою, яка перед ним коли-небудь поставала.

Плямолистка відступила на крок, і напруга в її погляді спала.

— Нехай Зореклан освітлює тобі шлях. Завжди, — прошепотіла медикішка.

Синьозірка відчула, як навколо неї завитав запах її сестри, змішаний з ароматами трав.

— О, так, вони зі мною, — відповіла вона.

Провідниця знову згадала відважного рудого кицюню, який сидів на кордоні між її світом та його, і замуркотіла.

Гускопуху, ти мав рацію. Урешті-решт наш ліс таки освітить вогонь.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Смерекозір — коричнево-рудий кіт із зеленими очима.

Воєвода

Сонцеспад — яскраво-рудий кіт із жовтими очима.

Медикицька

Гускопух — крапчастий сірий кіт із блідими блакитними очима.

Вояки та воячки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Каменесмух — сірий кіт.

Бурехвіст — блакитно-сірий кіт із синіми очима.

Гадюкозуб — крапчастий брунатний кіт із жовтими очима.

Вохроляп — світло-сірий муаровий кіт із бурштиновими очима.

Горобцепух — кремезний темно-коричневий муаровий кіт із жовтими очима (новачка — Білолапка).

Дрібновух — сірий кіт із дуже маленькими вушками та бурштиновими очима.

Дроздошуб — піщанисто-сірий кіт із білою плямою на грудях та зеленими очима.

Снігурокрила — дрібна і жвава брунатна кішка з рудим вкрапленням на грудях та бурштиновими очима.

Стрепіхань — чорний кіт із бурштиновими очима, чиє хутро весь час настовбурчене.

Вітролет — сірий смугань із блідо-зеленими очима (новачка — Ряболапка).

Крапохвістка — бліда муруга кішка з бурштиновими очима.

Новаки та новачки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Перовус — блідий сріблястий кіт із яскравими бурштиновими очима, довгими вусами, пухнастим хвостом; новак медикота.

Ряболапка — черепахова кішка з красивою плямистою шубкою.

Білолапка — блідо-сіра кішка, сліпа на одне око.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Легковія — біла кішка із жовтими очима (мати Леопардоньки, чорної кішечки із зеленими очима, та Плямка — чорно-білого котика з бурштиновими очима).

Місяцеквітка — сріблясто-сіра кішка з блідо-жовтими очима (мати Синютки, сірої кішечки з блакитними очима, і Сніжки, білої кішечки з блакитними очима).

Макосвіта — довгошерста темно-руда кішка з дуже пухнастим хвостом та бурштиновими очима.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Хоптовус — блідо-рудий кіт із жовтими очима.

Шамконіг — коричневий кіт, трохи неповороткий, із бурштиновими очима.

Гагілка — плямиста кішка зі світло-зеленими очима.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Кедрозір — дуже темний сірий кіт із білим пузом.

Воєвода

Каменезуб — сірий смугань із довгими зубами.

Медикішка

Шевловуса — біла кішка з довгими вусами.

Вояки та воячки

Щербошуб — кремезний темно-коричневий муаровий кіт.

Лисосерда — яскраво-руда кішка.

Крукохвоста — чорна смугаста кішка (новак — Хмаролап).

Орляконіг — блідо-рудий кіт із брунатними лапами.

Арковіч — сірий муаровий кіт із чорними смугами.

Падубоквітка — темна сіро-біла кішка.

Королеви

Перошторма — темна муарова кішка.

Хмаротоня — сіро-біла кішка.

Старійшини

Дрібнопташка — невеличка руда кішка.

Ящерозуб — світло-коричневий муаровий кіт із одним загнутим іклом.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Вересозірка — рожевувато-сіра кішка з блакитними очима.

Воєвода

Рогозоперий — світло-коричневий муаровий кіт.

Медикіт

Яструбосерд — крапчастий темно-коричневий кіт із бурштиновими очима.

Вояки

Світосмуг — блідо-золотавий муаровий кіт із кремовими смугами (новак — Високолап).

Червонокіготь — темно-рудий кіт.

Старійшина

Воронець — дрібний ясно-білий кіт.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Славозір — густошерстий сірий кіт.

Воєвода

Мушлесерд — плямистий сірий кіт.

Медикішка

Острожина — вродлива біла кішка із чорними плямами на хутрі та блакитними очима.

Вояки

Брижокіготь — чорно-сріблястий муаровий кіт.

Брусошуб — коричневий кіт.

Совошуб — коричнево-білий кіт.

Видроплеса — біло-руда кішка.

Королеви

Криностебла — блідо-сіра кішка.

Ґрунтохвоста — світло-коричнева кішка (мати Сіренької та Вербоньки).

Старійшина

Пстругокіготь — сірий смугастий кіт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.