Erin Hunter

WARRIORS

Power of the Three

Book Six: Sunrise

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Сила трьох»

Книга шоста: «Сходить сонце»

Пер. з англ. Надії Хаєцької

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Х.: АССА, 2023

© Working Partners Limited, 2008

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2023

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-8229-20-7

Аннотація

Громовий Клан ніяк не може оговтатися після загадкової загибелі Золошуба. Воякам украй важливо з’ясувати, хто винен у ьому злочині, отож вони вирушають до Сонцеспаду. Небезпекам на шляху немає кінця-краю, але насправді всі відповіді приховані в їхньому власному Клані. Чи допоможе цього разу віра в пророцтво і вояцький правильник? Чи треба відмовитися від усього, що тримало купи на цьому світі?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво-рудий кіт.

Воєвода

Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.

Медикоти

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Сойкопер — сірий смугастий котик із блакитними очима.

Вояки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда киця.

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Вивіркострибка — яскраво-руда кицька із зеленими очима.

Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.

Березопад — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Білокрила — струнка зеленоока киця.

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Бубконіс — кремовий кіт.

Ліщинохвоста — невеличка біло-сіра кішка.

Мишовус — сіро-білий котик.

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Левожар — золотавий смугань з бурштиновими очима.

Падуболистка — чорна кицька із зеленими очима.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка.

Маколеда — черепахова кицька.

Медозела — світло-коричнева смуганька.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Лисолап — рудий смугань.

Криголапка — біла кицька.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Маргаритка — кремова довгошерста кішка з конярки.

Міллі — срібляста кицька з блакитними очима, колишня кицюня.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт з чорними смугами.

Мишошубка — маленька коричнева кішка.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Дубошуб — невеликий коричневий кіт.

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить на всі боки.

Щурошрам — коричневий кіт з довгим шрамом на спині.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгим хутром, сліпа на одне око.

Плющохвоста — сріблясто-біла кицька з темно-блакитними очима.

Новаки

Соволап — світло-коричневий кіт.

Жевролап — темно-сірий кіт.

Тигролап — коричневий смугастий кіт.

Жаролап — рудий кіт.

Світолапка — кремова пухнаста кицька.

Королеви

Вохрошубка — муруга темна кицька із зеленими очима.

Снігопташка — біла кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довгонога світло-коричнева кішка.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішки

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вербояса — дрібна сіра кицька з м’яким сірим хутром і зеленими очима.

Вояки

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — невеликий брунатний смугань.

Шуваровус — чорний кіт.

Мохошубка — муруга кішка з блакитними очима.

Букошуб — світло-коричневий кіт.

Брижохвіст — темно-сірий смугань.

Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Рябоноса — плямиста сіра кішка.

Стрибохвіст — біло-рудий кіт.

М’ятошуб — світло-сірий смугань.

Видросерда — темно-коричнева кішка.

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка.

Сосношубка — короткошерста смугаста кішка.

Дощешторм — плямистий сіро-блакитний кіт.

Смеркошубка — коричнева смугаста кицька.

Королеви

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Ряболапка — сіра кішка з блакитними очима.

Рінелап — сірий котик.

Старійшина

Діжкохвоста — огрядна темно-коричнева кішка із зеленими очима.

Каменеток — сірий кіт.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.

Воронокрил — дрібний темно-смугастий кіт із бурштиновими очима.

Ночехмара — чорна кішка.

Совопух — світло-коричневий смугань.

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Білохвістка — невелика біла кішка.

Зайцестриб — м’язистий біло-коричневий котик.

Листохвіст — темний смугань з бурштиновими очима.

Росиця — плямиста сіра кішка.

Вербодрапа — сіра кішка.

Мурахошуб — брунатний кіт з одним чорним вухом.

Вугленіг — сірий кіт із двома темними лапами.

Вересохвістка — світло-коричнева кицька з блакитними очима.

Бризошуб — чорний кіт з бурштиновими очима.

Новаки

Борилап — новак медикота, рябий сірий кіт.

Старійшини

Ранньоквітка — муруга кішка.

Павотеніг — сірий смугастий кіт.

Коти поза Кланами

Сол — черепаховий довгохвостий кіт зі світло-жовтими очима.

Мурко — старий смугастий самітник із сірою мордою.

Димок — мускулястий сіро-білий кіт з конярки.

Пушинка — невеличка сіро-біла кішка, яка живе з Димком.

Джинґо — темно-коричнева кицька.

Гусар — широкоплечий сірий кіт.

Фріц — чорно-білий кіт з пораненим вушком.

Веселунка — рудо-біла кішка.

Стручок — худорлявий бурий кіт з посивілою мордою.

Пляминка — плямиста коричнева кішка.

Чорнявець — чорний кіт з довгим хутром.

Щебетун — блідо-сірий смугастий кіт.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Зі щирою подякою, Лінн та Стіву Віманам

Пролог

Місячне сяйво заливало кам’яну лощовину. Було видно як удень, і тільки під кущами та скелями по краях табору простягнулися довгі, схожі на пазурі тіні.

Листоплеса схилилася над застиглим тілом Золошуба. Поки вона готувала вояка до поховання, бліде світло перетворювало його сіре хутро на сріблясте. Медикішці допомагав Сойкопер, він розгладжував і розпушував Золошубів хвіст, щоб той просохнув.

Листоплеса підвела голову і замилувалася крижаним сяйвом, що линуло від предків-вояків.

— Золошубе, нехай Зоряний Клан освітлює твій шлях.

Голос кішки м’яко лунав у холодному повітрі, коли вона повторювала слова, якими протягом незліченних повень медикоти проводжали в останню путь померлих однокланівців.

— Хай полювання буде вдалим, біг — стрімким, а прихисток для сну — надійним.

Слова, які мали б втішити її, бо обіцяли довге і щасливе життя загиблому воякові у Зореклані, натомість ранили болючіше за терня. У пам’яті промайнула та мить, коли вона виявила акуратні сліди зубів на горлі Золошуба. Занадто маленькі для собаки, надто чисті для лисиці, надто гострі для борсука. Їх міг залишити лише кіт. Але хто саме? Хто ненавидів Золошуба настільки, що холоднокровно вбив його без жодних слідів боротьби? Це була чесна прикордонна сутичка чи бійка через вкрадену здобич? «Може, це кіт з Вітряного Клану або волоцюга, що проходив повз? Будь ласка, Зореклане, хай буде саме так!»

Думка про те, що кіт із Громового Клану міг убити Золошуба, змусила Листоплесу застигнути. Так, Золошуб був гострим на язик і жорстким, але при цьому вірним і шанованим вояком. Невже хтось із Громового Клану мав причину бажати йому смерті?

Знову схилившись над тілом, Листоплеса почала зчищати землю та пісок з подушечок мертвого вояка. Щось м’яке і легке торкнулося її мордочки. Кішка відсахнулася і побачила пасмо шерсті, що застрягло в пазурах Золошуба.

«Ні! Це неможливо! — Нахилившись ближче, Листоплеса обнюхала шерсть. — Я знаю цей запах!»

Вона відчайдушно намагалася переконати себе, що цей жмуток хутра належить одному з котів, які знайшли Золошуба у струмку на Вітряному кордоні й принесли його тіло в табір.

Але запах річкової води був надто сильний — це точно не сухе хутро. До того ж кігті Золошуба тепер були м’які та нерухомі, вони радше зігнулися б, ніж вирвали б чиєсь хутро.

Цей клапоть шерсті міг залишитися тільки від одного кота — вбивці Золошуба.

Листоплесій перехопило подих. Здригнувшись, вона висмикнула хутро і віднесла у своє кубло. Тремтячими лапами медикішка поклала клапоть на листок і туго згорнула. А тоді засунула згорток аж у дальній куток свого сховку, глибоко у розколину в скелі, за останній жмуток трав. Правда про смерть Золошуба ніколи не повинна викритися.

Відчуваючи біль, який вона насилу здатна була пережити, Листоплеса спитала себе: «Невже це я в усьому винна?»

* * *

Жовтоікла загарчала, стрибнула на Синьозірку і повалила її на землю, притиснувши до соковитої трави лісу, де гуляв Зореклан.

— Це ти винна! — прошипіла вона. — Усього цього не сталося б, якби ти не залишила цю злощасну таємницю тліти в Громовому Клані.

Синьозірка гамселила задніми лапами по животі Жовтоіклої, але не могла звільнитися від хватки колишньої медикішки.

— Що з тобою? — шипіла вона. — Не забувай, що я була провідницею твого Клану.

Уся повага, яку Жовтоікла колись відчувала до колишньої провідниці Громового Клану, зникла. Їхня спільна історія розсипалася попелом у світлі жахливого майбутнього, що вона передбачила для Клану, який вважала своїм.

— Твоя таємниця — наче хробак, що пожирає яблуко зсередини, — прогарчала Жовтоікла, наблизивши оголені ікла до вуха Синьозірки. — Громовий Клан прогнив ущент, і проллється ще більше крові, перш ніж викриють правду.

— Ти цього не можеш напевне знати, — заперечила Синьозірка.

— Це і сліпе кроленя побачить! Правда вийде назовні. Північ усе розповіла Солу. А ми обидві знаємо, що Сол повернеться до Громового Клану.

Застосувавши свої натреновані вояцькі навички, Синьозірка вперлася головою у груди Жовтоіклої та зуміла перевернутися на бік. Зненацька схаменувшись, Жовтоікла відскочила геть і обтрусила своє скуйовджене сіре хутро.

Синьозірка звелася на лапи віддихуючись.

— Який нам сенс битися? — прохрипіла вона. — Шкоди вже завдано, і хай там що ти кажеш, то не моя вина.

Жовтоікла форкнула.

— І досі не вірю, що Північ зрадила нас, — провадила Синьозірка. — Я ж довірила їй приглядати за Кланами.

— Не Північ була зрадницею, — зауважила Жовтоікла, наїжачивши хутро. — Зрада почалася з першої брехні, з таємниці, яку ти зберігала стільки повень… Громовий Клан живе у брехні! Якщо ці три коти настільки могутні, як стверджує пророцтво, то мали б розібратися, де тут правда. Хіба що ти вважаєш, що весь цей час ми помилялися щодо них.

— Ні! — відповіла Синьозірка. — Ким ще можуть бути ці троє? Я не хотіла брехати! — додала вона, зриваючись на крик. — Але коли ж я могла їм сказати? Вони такі щасливі. Вивіркострибка та Ожинокіготь — добрі батьки. Чи краще було б, якби я розповіла їм правду?

— Скоро дізнаємося, — нявкнула Жовтоікла. — Старі таємниці не можна поховати навічно.

Вона змахнула хвостом і вже була рушила, але раптом зупинилася й озирнулася.

— І якщо ці троє котів недостатньо сильні, щоб розібратися з правдою, — додала стара медикішка, — то ти, Синьозірко, знищиш Клан, який так сильно любиш…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Сухий орляк шарудів під лапами Левожара, який скрадався лісом. Небо над безлистими деревами було темним і порожнім. Від жаху хутро на загривку молодого вояка настовбурчилося, і він затремтів усім тілом — від вух до кінчика хвоста.

«Це місце ніколи не знало світла Зореклану».

Він брів далі, оминаючи зарості папороті й обнюхуючи землю під кущами, але не виявив ні сліду, ні запаху інших котів. «Із мене досить», — подумав Левожар, висмикуючи хвіст із виткої ожини. Вдивляючись у темряву, що простягалася між деревами, вояк запанікував: «А якщо я ніколи не знайду дорогу звідси?»

— Мене шукаєш?

Левожар підстрибнув і закружляв на місці.

— Тигрозір!

З ожинових заростів вийшов величезний вояк. Його смугасте хутро світилося дивним світлом, що нагадало Левожарові ядуче сяйво грибів на сухих деревах.

— Ти пропустив багато тренувань, — нявкнув Тигрозір, пробираючись уперед, доки не опинився на відстані хвоста від Громового вояка. — Ти мав повернутися раніше.

— Ні, не мав! — прошипів Левожар. — Мені взагалі не слід було приходити сюди, і тобі не слід було навчати мене. Ожинокіготь мені не батько! Ти не мій родич!

Тигрозір лише моргнув і більше нічим не видав свого здивування, навіть вухами не повів. Його бурштинові очі звузилися до щілин. Здавалося, він чекав, що ще скаже Левожар.

— Ти… ти знав! — прошепотів Громовий вояк.

Йому здалося, що дерева закружляли довкола. Вивіркострибка не єдина кішка, яка мала секрети!

— Звісно, я знав. — Тигрозір знизав плечима. — Це не важливо. Ти прагнув навчатися в мене, еге ж?

— Але…

— Кров — це ще не все, — прогарчав Тигрозір. — Спитай Вогнезора.

Левожар відчув, як хутро на загривку заворушилося, і його пронизала лють.

— Як вояку, тобі ще далеко до Вогнезора.

— Не забувай, він теж тобі не родина, — тихо прошипів Тигрозір. — Зараз немає сенсу захищати його.

Левожар витріщився на сяйливого примарного вояка. «А він знає, хто мій справжній батько?»

— Ти із самого початку знав, що я не рідня Вогнезорові, — заревів він. — Ти дозволив мені повірити в брехню!

— І що? — смикнув вухом Тигрозір.

Лють і розчарування охопили Левожара. Він стрибнув на Тигрозора і спробував повалити його. Лупцював смугастого вояка по голові та плечах, вириваючи пазурами величезні клапті хутра. Але червона поволока люті, що застилала Левожарові очі, робила його незграбним і розосередженим. Удари сипалися навмання, ледь дряпаючи шкіру Тигрозора.

Величезний смугань обм’як, повалився на бік і обхопив лапою лапу Левожара, щоб вивести його з рівноваги. Левожар приземлився серед орляка з такою силою, що у нього перехопило подих. За мить кіт відчув, як величезна лапа опустилася йому на плечі, пришпиливши до землі.

— Я вчив тебе краще, маленький вояче, — під’юджував Тигрозір. — Бракує практики.

Глибоко вдихнувши, Левожар шугонув угору. Тигрозір відскочив назад і припав до землі за лисячий хвіст від нього; бурштинові очі смугастого вояка палали.

— Я зараз покажу, кому бракує практики! — вигукнув засапаний Левожар.

Стримуючи свій гнів, він прикликав холодну рішучість — усі вивчені бойові прийоми тепер були на кінчиках його кігтів. Коли Тигрозір кинувся на нього, Левожар був готовий; він пірнув уперед і кинувся під живіт суперника. Щойно лапи Тигрозора торкнулися землі, Левожар крутнувся на місці й завдав кількох ударів по задніх лапах смуганя, а тоді відстрибнув на безпечну відстань.

Тигрозір обернувся до нього.

— Уже краще, — у його голосі й досі чулося глузування. — Я був добрим виховником для тебе.

Не встиг Левожар відповісти, як величезний смугань кинувся до нього і, в останню мить звернувши вбік, ударив передньою лапою. Молодий вояк відчув, як кігті Тигрозора черкнули його бік і з подряпин потекла кров. Його скував страх: «А якщо він уб’є мене тут? Я справді помру?»

У голові прояснилося. Тигрозір знову мчав до нього. Левожар відскочив убік і ударив нападника лапою, але відчув, як його кігті лишень ковзнули по хутрі смуганя, не завдавши шкоди.

— Занадто повільно, — форкнув Тигрозір. — Мусиш працювати старанніше, адже тепер ти знаєш, що пророцтво призначалося не тобі. Воно призначалося для роду Вогнезора, так?

Левожар розумів, що смугань намагається розізлити його і змусити битися. «Я не слухатиму! Все, що мені потрібно, це виграти битву!»

Він знову стрибнув на Тигрозора, перекручуючись у повітрі, як його вчили під час довгих нічних тренувань, і приземлився прямісінько на широкі плечі велетня. Учепившись кігтями, Левожар витягнувся вперед і вп’явся зубами в Тигрозорову шию.

Тигрозір спробував повторити трюк: обм’якнути і потягнути Левожара вниз, але цього разу Громовий вояк був готовий. Він виборсався з-під важкого тіла і почав гамселити задніми лапами хутро на животі Тигрозора.

— Двічі я на це не куплюся! — прошипів він.

Тигрозір спробував підвестися, але з рани на його животі ринула кров; він знову оступився і перекотився на спину. Левожар поклав одну передню лапу на груди Тигрозора, а іншу, з витягнутими кігтями, притиснув йому до шиї.

Смугань звів на нього погляд: на мить у його сяйливих бурштинових очах промайнув страх.

— Ти справді думаєш, що можеш убити мене? — прогарчав він. — Ти ніколи на таке не підеш.

— Ні. — Левожар прибрав кігті й відступив. — Ти вже мертвий.

Громовий вояк обернувся і пішов геть. Його хутро все ще було наїжачене, а всі свої інстинкти він тримав напоготові — на той випадок, якщо Тигрозір прослідкує за ним і накинеться знову. Але темний вояк не подавав жодного звуку й незабаром залишився позаду серед нескінченних дерев.

У Левожаровій голові вихором проносилися думки. Він переміг Тигрозора! «Може, я все-таки маю силу… Але як? Я ж не один із трьох?»

Левожар завмер, майже не помічаючи заростей кущів та незліченних дерев темного лісу довкола. «Чи хочу я дізнатися, хто мої справжні батьки? — задумався він. — Та й чи важливо це взагалі?» Можливо, хай краще Клан і далі має його за свого вояка, а він і далі вдосконалюватиме бойові навички.

«Я вже найкращий боєць Громового Клану. Впевнений, я зможу стати видатним вояком».

— Золошуб мертвий, — голосно нявкнув він. — І Вивіркострибка не видасть таємницю іншим котам. Занадто боляче буде її однокланівцям дізнатися, що вона так довго їм брехала. Чому б не залишити все як є?

* * *

Левожара розбудили сонячні промені, які торкнулися його мордочки. Більшість котів уже залишили кубло; вояк помітив лише сіро-біле хутро Мишовуса, який чатував табір напередодні ввечері. Левожар широко позіхнув.

— Хвала Зореклану, що я не в досвітньому патрулі, — пробурмотів він.

Кіт спробував підвестися, але кожен його м’яз занив протестуючи. Здавалося, його тіло — суцільний біль, від голови до лап. З одного боку золотава смугаста шубка була заплямована кров’ю.

«Сподіваюся, ніхто цього не помітив!» — подумав Левожар і почав швидко й енергійно вилизувати хутро.

Бійка з Тигрозором йому просто наснилася. Левожар не розумів, чому мусить відчувати такий біль і виснаження, ніби це сталося насправді. І він був поранений, наче по боці Левожара провів кігтями живий вояк… Левожар намагався не думати про це. «Байдуже, я вже ніколи не повернуся в те місце, — сказав він собі. — Всьому кінець».

Після вмивання йому стало значно краще, а хутро розпушилося і приховало глибоку рану на боці. Раптом Левожар почув голоси котів біля кубла, але не настільки близько, щоб розібрати, про що вони говорять. Зацікавившись, він підвівся на лапи, вигнув спину в чудовій розтяжці й пробрався крізь гілки на галявину.

Шипокіготь стояв за кілька лисячих кроків, Косариконіг сидів поруч, а перед ними крокував туди-сюди Хмарохвіст, посмикуючи кінчиком білого хвоста. Партнерка Хмарохвоста, Ясносерда, стривожено спостерігала за ним з місця, де сиділа разом із Папоротехмаркою, Орлякошубом і Карохвісткою. Медозела та Бубконіс присіли неподалік, їхні погляди були прикуті до Шипокігтя.

— Золошуба вбив кіт із Вітряного Клану! — заявив золотисто-карий вояк. — Це єдиний можливий варіант.

Декілька слухачів кивнули на знак згоди, хоча Левожар помітив, як решта котів із сумнівом в очах поглядали одне на одного.

— Вогнезір сказав, що, на його думку, це хтось із нас, — нявкнула Медозела, нервуючись через те, що суперечить старшому воякові.

— Провідники і раніше помилялися, — нявкнув Хмарохвіст. — Вогнезір не завжди має рацію.

— Я впевнена, що ніхто з нас не міг вбити Золошуба, — додала м’якше Папоротехмарка. — Навіщо нам це? У Золошуба не було ворогів!

«Хотів би я, щоб це було правдою», — подумав Левожар.

Хай як він намагався, утім усе одно не міг забути ту ніч вогню й бурі. Левожар чув ревіння полум’я на вершині скелі й бачив, як воно зголодніло лиже його, брата та сестру, а Золошуб загородив кінець гілки, якою вони мали видертися в безпечне місце. Зізнання Вивіркострибки знову пролунало в його вухах: вона сказала Золошубові, що Левожар, Падуболистка та Сойкопер не її кошенята. Це був єдиний спосіб врятувати їхні життя — вдати, ніби їй байдуже, що з ними трапиться, але водночас вона дала Золошубові зброю страшнішу за охоплену полум’ям гілку. Левожар знав, що сірий вояк викриє правду на Зборищі перед усіма Кланами; тільки смерть назавжди зімкнула його пащу і зберегла таємницю.

— Левожаре! Агов, Левожаре, ти що, оглух?

Левожар повернувся думками до лощовини і побачив Косариконога, який махав йому хвостом.

— Ти ж був останнім новаком Золошуба, — нявкнув чорний вояк, коли Левожар неохоче підійшов до котів. — Не знаєш, чи сварився він з кимось?

— Особливо з кимось із Вітряного Клану? — додав Шипокіготь, багатозначно посмикуючи вусами.

Левожар похитав головою.

— Е… ні, — ніяково відповів він. Левожар не міг збрехати і сказати, що Золошуб посварився з Вітряним котом, хоча кожною волосинкою свого хутра бажав, щоб так і було насправді. Якщо він дозволить своїм однокланівцям повірити в це, то спровокує війну між Громовим та Вітряним Кланами. — Я рідко бачив Золошуба незадовго до його смерті, — додав вояк. На щастя для нього, більше ніхто не ставив йому запитань.

— Ми б дізналися, якби Золошуб посварився з котом Громового Клану, — наполягав Орлякошуб. — Тут неможливо зберегти таємницю.

«Якби ви тільки знали!» — подумав Левожар.

— Орлякошуб має рацію. — Карохвістка торкнулася носом вуха свого партнера. — Але все одно ми не можемо бути впевнені, що кіт з Вітряного Клану…

— Золошуб помер на кордоні з Вітряним Кланом, — перебив її Косариконіг. — Чого тобі ще треба?

Карохвістка обернулася до чорного вояка, і хутро на її карку заворушилося від його уїдливого тону.

— Я хочу трохи більше доказів, перш ніж почну звинувачувати когось. Те, що там знайшли його тіло, ще нічого не означає.

Медозела та Орлякошуб згідливо замурмотіли, але більшість котів були явно переконані, що у смерті Золошуба винний вояк Вітряного Клану. Хоч Левожара і хвилювали наслідки такої впевненості, він не міг приховати свого полегшення.

— Невже ми дозволимо Вітряному Клану уникнути покарання? — спитав Шипокіготь, прищуливши вуха і вп’явши кігті в землю.

— Ні! — Бубконіс схопився на лапи. — Треба показати їм, що з Громовим Кланом погані жарти.

У Левожара звело живіт, коли він побачив, що вояки вже скупчилися біля Шипокігтя. Вони поводилися так, ніби золотаво-карий смугань був їхнім провідником, і, здавалося, готові кинутися за ним у бій, щоб помститися за вбивство побратима.

— Найкраще напасти вночі, — повів Шипокіготь. — Буде достатньо місячного світла, щоб усе бачити, і вони не чекатимуть неприємностей.

— Але ми простежимо, щоб вони їх мали, — змахнув хвостом Косариконіг.

— Ми вирушимо до табору Вітряного Клану, — продовжив Шипокіготь. — Найкраще буде розділитися. Один загін може напасти звідси…

— Що? — прогарчав хтось прямісінько за спиною Левожара.

З переляку молодий вояк озирнувся через плече і побачив Ожинокігтя; як і решта котів, Левожар був настільки захоплений планами Шипокігтя, що не почув наближення воєводи Клану.

— Ми плануємо напад на Вітряний Клан, — пояснив Косариконіг, напружуючи м’язи, наче збирався негайно вибігти з табору. — Один з них убив Золошуба, і…

— Не буде ніякого нападу на Вітряній Клан, — перебив вояка Ожинокіготь, у його бурштинових очах спалахнув гнів. — Немає жодних доказів, що кіт з їхнього Клану вбив Золошуба.

Левожар подивився на кота, якого завжди вважав своїм батьком. «А він знає правду?» — замислився вояк, згадуючи, як Ожинокіготь бавився з ним, його братом та сестрою, коли вони були маленькими, і скільки разів допомагав їм чи давав поради, коли вони подорослішали. Вивіркострибка сказала Золошубові, що Ожинокіготь не знає правди, але тепер у Левожара не було причин довіряти їй. «Якщо йому все відомо, то він дуже вправно вміє брехати».

Такий самий, як Вивіркострибка.

Ожинокіготь не став чекати відповіді. Він попрямував у бік кам’яного розсипу, що вів до Високого Виступу, але через пару кроків зупинився й озирнувся, щоб покликати Левожара.

— З тобою все добре? — голос воєводи був сповнений співчуття. — Зрештою, Золошуб був твоїм виховником.

«Але ми не були близькі». Левожар не хотів вимовляти цього вголос, та він завжди знав, що між ним та Золошубом було щось не так; вони не мали справжнього зв’язку між виховником та новаком. Невже Золошуб ненавидів його так само, як Вивіркострибку? «Та все було марно, я ж не її син!»

— Так, усе добре, — пробурмотів він.

Ожинокіготь поклав кінчик хвоста на Левожарове плече.

— Бачу, що ні, — прогарчав він. — Можливо, хочеш розповісти мені щось? Ти ж знаєш, що завжди можеш прийти і поговорити зі мною.

На кілька митей Левожар завмер. «Невже Ожинокіготь підозрює мене у вбивстві Золошуба?»

— Важко пережити втрату кота, з яким ти був близький, — продовжив Ожинокіготь. — Але я вже обіцяв тобі, що помщуся за його смерть.

Воєвода випустив свої довгі вигнуті кігті й устромив їх у землю. Левожар здригнувся, уявивши, як ці кігті впиваються в горло вбивці.

— Якщо я знайду кота, який це зробив, — тихо прогарчав Ожинокіготь, — він пошкодує, що позбавив життя вояка та мого побратима.

Воєвода розвернувся і попрямував до Високого Виступу, але не встиг дійти до підніжжя кам’яного розсипу, як зі свого кубла з’явився Вогнезір. Провідник зупинився і поглянув униз на галявину. Під блідими променями гололистового сонця його руде хутро спалахнуло полум’ям. За мить Вогнезір легко спустився камінням, щоб приєднатися до Ожинокігтя та Левожара. Він кивнув групі котів, які оточили Шипокігтя.

— Що відбувається? — спитав провідник.

— Дехто прагне очолити напад на Вітряній Клан, — доповів Ожинокіготь. — Я й не знав, що у Громовому Клані стільки мишомізких.

Вогнезір смикнув вухами.

— Важко прийняти смерть вояка, — голосно нявкнув він. — Але зараз не час нападати. Я поведу патруль, щоб поговорити з Однозором і розвідати, чи він щось знає.

— Звісно, що знає! — повернувся до них Косариконіг, наїжачивши хутро на карку.

— Треба атакувати зараз, доки не втратили ще більше вояків, — заявив Шипокіготь.

Вогнезір похитав головою.

— Не слід загострювати ситуацію без крайньої потреби, — застеріг він.

— А це не крайня потреба? — Шипокіготь виступив уперед і опинився ніс до носа зі своїм провідником. — Наш вояк мертвий!

Юрба навколо нього вибухнула схвальними вигуками:

— За Золошуба треба помститися!

— Він був чудовим вояком!

— Весь Клан поважав його! Ніхто з Громового Клану не вбив би його!

Левожар не міг приєднатися до них: йому було важко приховувати свій страх і тривогу від побратимів. Вони пам’ятали Золошуба як хороброго та вірного вояка і нічого не знали про кота, здатного знищити свій Клан заради помсти Вивіркострибці, яка обрала Ожинокігтя, а не його.

Вогнезір підняв лапу, закликаючи до тиші. Провідник усе ще чекав, коли вщухне галас, аж раптом Левожар помітив котів, які виходили з тернового тунелю: мисливський патруль на чолі з Піскоштормою. Порохошуб, Вивіркострибка та Падуболистка пройшли за нею на галявину й поклали свою здобич на кагат свіжини, а тоді приєдналися до котів навколо Вогнезора.

— Що тут коїться? — спитала Падуболистка, підійшовши до брата.

Він дивився на Вивіркострибку й бачив страждання на її обличчі, коли та слухала, як однокланівці хвалять Золошуба. Левожар знав, що вона напевне поділяє його власні думки про темряву в сірому воякові, так добре приховану від решти Клану. «Що саме ти знаєш про те, як він помер?» — замислився він, уникаючи її погляду.

— Левожаре, що коїться? — Падуболистка повторила своє питання різкішим тоном, тицьнувши брата лапою в бік.

Левожар нарешті поглянув на неї. Зелені очі сестри були переляканими, і, здавалося, вона не спала цілу повню. «У неї такий само вигляд, як і в мене», — подумав він.

— Шипокіготь і ще кілька вояків хочуть напасти на Вітряній Клан через смерть Золошуба, — відповів Левожар.

Очі Падуболистки розширилися.

— Вони справді підозрюють котів з Вітряного Клану? — у її голосі промайнуло здивування.

— Деякі з них. Але Вогнезір…

Левожар замовк, коли провідник побіг назад до кам’яного розсипу й заскочив на кругляк.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом на віче Клану! — вигукнув він.

Коти, що вже були на галявині, пішли за ним і розташувалися біля підніжжя кругляка. Деякі з них і досі тихо сперечалися між собою. Новаки, Лисолап та Криголапка, вибігли з кубла старійшин під кущем ліщини, штовхаючи між собою величезну кулю з моху. Мишошубка та Довгохвіст вийшли слідом за ними і присіли на сонячному моріжку. Мишовус виліз із вояцького кубла, позіхнув та обтрусив хутро від клаптиків моху.

Із ясел з’явилися Сіросмуг і Міллі, їхні кошенята вовтузилися у них під лапами. За ними повільніше йшли Березопад і Білокрила; біла кішка була вагітна, і Березопад тримався поруч із нею. Останньою з’явилася Маргаритка; вона сіла біля входу в ясла і почала ретельно вилизувати хутро на грудях, а поруч із нею пустували та борюкалися Жабко і Ружка.

Листоплеса і Сойкопер вийшли з медичного кубла і вмостилися перед ожиновою завісою, подалі від решти Клану. Левожар намагався привернути увагу брата, але Сойкопер не реагував, вперто повернувши обличчя до Вогнезора.

— Знаю, всі ви стурбовані смертю Золошуба, — повів провідник. — Обіцяю вам, кота, який його вбив, буде покарано. Але немає жодного доказу, що до цього причетний Вітряний Клан.

— Для мене доказів достатньо, — пробурчав Косариконіг, але Вогнезір проігнорував його коментар.

— Я поведу патруль, щоб поговорити з Однозором, — оголосив провідник. — Не для того, аби звинуватити його чи напасти на його Клан. Золошуб загинув на кордоні Вітряного Клану, і, можливо, хтось із вояків Однозора щось бачив.

Серед котів почувся гомін. Шипокіготь раз у раз випускав і втягував кігті, але мовчав.

— Ожинокігтю, ти підеш зі мною, — наказав Вогнезір. — А ще Орлякошуб, Карохвістка і Левожар. Вирушаємо негайно.

Левожар відчув спазм у животі, коли Вогнезір вимовив його ім’я. Вояк хотів був заперечити: сама думка про те, що він допомагатиме розслідувати смерть Золошуба, була для нього нестерпною. Але якщо він зараз скаже щось зайве, то приверне до себе увагу. У нього не було причин відмовлятися йти до табору Вітряного Клану. Ніхто не сумнівався, що його вразила Золошубова смерть і він, як і весь Клан, сповнений рішучості помститися.

— Добре, — дихнула йому у вухо Падуболистка. — Розкажеш мені, що коїться, коли повернешся.

— Гаразд, — відбуркнув Левожар. — Та я волів би не брати в цьому участі.

Вогнезір зістрибнув з кругляка і пробрався крізь групки котів. Ожинокіготь тримався трохи позаду. До них приєдналися Орлякошуб і Карохвістка.

«Коти, які не хотіли нападати на Вітряній Клан, — зрозумів Левожар вибір провідника. — Вогнезір не став ризикувати».

Провідник повів їх до тернового тунелю, та перш ніж увійти до нього, повернувся і, смикнувши хвостом, покликав Сіросмуга.

— Приглянь за Шипокігтем та рештою, — промурмотів він сірому воякові. — Прослідкуй, щоб вони не організували власний напад.

Сіросмуг похмуро кивнув.

— Не хвилюйся. Я триматимуся ближче, ніж їхня тінь.

Левожар та решта пішли за Вогнезором через ліс до кордону з Вітряним Кланом. Опале листя шаруділо під лапами; у затінку дерев, куди не проникало сонце гололисту, кожен листок іще вкривав іній. Голі гілки утворювали на небосхилі тонкі візерунки.

Патруль ішов позаду Вогнезора в урочистій тиші, замикав процесію Левожар. Він помітив, що коти були стривожені й зупинялися через кожні кілька кроків, щоб занюшити повітря. Карохвістка, підібгавши хвіст, обернулася на звук жолудя, що впав у підлісок.

— Це вже не схоже на нашу територію, — прогарчала вона з огидою, коли зрозуміла свою помилку. — Тут може ховатися все, що завгодно. А якщо Золошуба вбив волоцюга?

— Цілком можливо. — Орлякошуб торкнувся плеча партнерки кінчиком хвоста. — Але з нами ти в безпеці. Один кіт не впорається з цілим патрулем.

— Той шолудивий стервоїд Сол може й досі блукати десь поблизу, — не вгавала Карохвістка. — Ніхто не знає, куди він подівся, коли його вигнали з Тіньового Клану.

Вогнезір, який зупинився, щоб почекати на решту, з цікавістю нагострив вуха.

— А це ідея. Ми всі повинні бути напоготові, щоб не пропустити жодного його сліду. Я оголошу про це Клану, коли повернемося.

— Як на мене, Сол не схожий на вбивцю, — задумливо відгукнувся Ожинокіготь. — Він з тих, хто радше примусить інших робити за нього брудну роботу.

— Правду кажеш, — кивнув Вогнезір. — Але, можливо, Золошуб настиг його, коли той намагався зробити якусь шкоду Громовому Клану.

— Золошуб міг напасти на Сола навіть за те, що той був на нашій території, — нявкнув Орлякошуб. — Він і з борсуком би боровся, щоб захистити свій Клан.

— Він був вірним вояком, — підтакнув Ожинокіготь.

Левожар шкодував, що не відчуває те саме, що й вони, і не може щиро оплакувати побратима. Славнозвісна вірність Золошуба не завадила б йому зруйнувати репутацію Громового Клану, розкривши таємницю Вивіркострибки на Зборищі. Він зізнався, що разом із Шулікокригом змовився змусити Ожинокігтя вбити Вогнезора. Одержимість Вивіркострибкою зруйнувала його відданість Громовому Клану. Але тепер, коли Золошуб мертвий, Клан рішуче налаштований зробити з нього героя. Левожар жадав викрикнути правду кожному коту в лісі, але знав, що це зруйнує його життя. Коли патруль знову рушив уперед, він просто плівся позаду, ненавидячи себе і своє вимушене мовчання.

— Ти в нормі? — Ожинокіготь пригальмував, щоб іти поруч із ним. — Мабуть, сумуєш за Золошубом?

Левожара захлеснула лють через те, що Ожинокіготь нічого не розумів.

— Зі мною все добре! — огризнувся він. — Не лізь мені в хутро, гаразд?

Очі Ожинокігтя розширилися, але він нічого не сказав, тільки кивнув і знову прискорив крок, щоб наздогнати Вогнезора.

— Ти не мусиш відривати йому вуса, — нявкнула Карохвістка, підбігши до Левожара і торкаючись носом його вуха. — Ожинокіготь має турбуватися про тебе — так чинять батьки. — Її бурштинові очі світилися ніжністю. — Мої діти тепер вояки, але вони назавжди залишаться моїми дітьми.

Левожар ніяково кивнув їй, але так нічого й не відповів. Таємниця захопила молодого вояка, немов паводок, віддаляючи від решти Клану. «Він не мій батько! — хотів загарчати Левожар. — Усе, що тобі казали, — брехня!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Коли Вогнезір і його патруль підійшли до струмка, що позначав кордон з Вітряним Кланом, з вересовища повіяв прохолодний вітерець. Левожарові поколювало лапи, як тільки він піднявся на край берега. Це було неподалік того місця, де вони знайшли Золошуба. Він намагався відігнати від себе спогади про застрягле за каменем мокре сіре тіло вояка, яке гойдала течія, однак не відчував жалю через його смерть.

Коти перестрибнули через потік і помчали на територію Вітряного Клану, навіть нічого не винюхуючи. Левожар здогадувався, що їх теж стривожив спогад про загиблого вояка. Вогнезір вів їх далі, не збавляючи швидкості, аж доки струмок не сховався за камінням та очеретом.

Левожар ковтнув повітря і здригнувся. У ньому відчувався присмак снігу, який, мабуть, принесло з гір. На обрії нависла темна імла, схожа на грозові хмари; Левожар знав, що дивиться на далекий дім Племені Стрімкої Води. «Як вони справляються?» — дивувався він. Важко пережити гололист там, де сніг лежить товстим шаром на голих скелях і бракує здобичі. «Але я хотів би повернутися назад, — бовкнув він собі під ніс, маючи на увазі не тільки назад у гори, але й назад у часі. — Коли я був з Племенем, то знав, хто я і куди веде мене доля».

— Неподалік коти Вітряного Клану, — нявкнув Вогнезір.

Левожар винувато підхопився; згадавши про Плем’я, він не помітив запаху Вітряного Клану, хоча той був сильним і свіжим. Уперше він замислився, чим обернеться їхня виправа. Громовий і Вітряний Клани все ще ворогували, тож Однозір неодмінно побачить у запитаннях Вогнезора звинувачення.

Провідник Громового Клану в оточенні вояків прямував вересовищем до табору Вітряного Клану. Вітер шмагав їхнє хутро, а сильний порив ледь не збив Карохвістку з лап.

— Не уявляю, чому вони вирішили тут жити! — прошипіла воячка, намагаючись повернути рівновагу.

— Нам тут подобається! — пролунав над рівниною гучний нявкіт.

Левожар підняв голову і побачив патруль Вітряного Клану, що з’явився з-за пагорба. Попереду йшов Клаптевух, кіт, який заговорив до них, за ним — Воронокрил, Білохвістка і Вересохвістка.

Зустрівшись поглядом з Вересохвісткою, Левожар побачив лише холодне презирство в очах кішки, яка колись була його подругою, ба навіть більше ніж подругою. Його охопив гіркий жаль. Згадуючи минуле, вояк розумів, що ті часи були найщасливішими і найлегшими в його житті, навіть попри те, що він порушив вояцький правильник, аби зустрічатися з Вересохвісткою в тунелях під лісом. Тепер, здавалося, вона здатна вбити його за пару мишачих хвостів. Левожар здригнувся, уявивши власне тіло у струмку.

— Клаптевуше, вітаю тебе, — схилив голову Вогнезір, коли наблизився патруль Вітряного Клану.

— Що ви тут робите? — голос Клаптевуха був насторожений, але не ворожий, хоча хутро на карку Воронокрила настовбурчилося, а Білохвістка випустила кігті.

— Мені треба поговорити з Однозором, — пояснив Вогнезір. — Можна завітати у ваш табір?

Клаптевух завагався, підозріло примруживши очі, а потім різко кивнув.

— Добре, але ми проведемо вас. І краще не рипайтеся.

— Ми тільки поговоримо, — пообіцяв Вогнезір.

Клаптевух повів перед, рушивши пагорбом у напрямку табору Вітряного Клану. Воронокрил і Білохвістка йшли обабіч патруля Громового Клану, а Вересохвістка прикривала тил. Левожар відчував, як її погляд гострим терням пронизує його наскрізь.

Нарешті Клаптевух повів їх угору довгим схилом до колючих кущів ялівцю, що оточували табір Вітряного Клану. Продираючись крізь колючки, Левожар зупинився і подивився вниз. Місце було похмуре: широка лощовина, вкрита жорсткими травами вересовища, а подекуди крізь виснажений ґрунт стирчало каміння. Покручені кущі тернини були єдиним прихистком, якщо не брати до уваги старої борсучої нори, в якій тепер жили старійшини.

Левожар помітив Однозора, який сидів майже в центрі лощовини і розмовляв з Коромордом, медикотом Вітряного Клану. Їх слухали кілька вояків, серед яких були воєвода Золоніжка та син Воронокрила Бризошуб.

Лапи Левожара задрижали від цікавості, коли він побачив нагальність у виразі та позі Короморда. Громовий вояк не чув, що говорив медикіт, але, здавалося, він повідомив провідникові серйозні новини.

«Що тут коїться? — здивувався Левожар. — Вони ж не могли дізнатися про Золошуба!»

Однозір підвів погляд, коли Клаптевух збіг схилом, щоб сповістити про гостей. Побачивши Вогнезора та решту, Вітряний провідник на якусь мить завагався, а тоді швидко заговорив до Короморда.

Медикіт кивнув, і нарешті Однозір подав знак хвостом, щоб Вогнезір з вояками спустилися в табір.

— Вітаю, Однозоре. — Вогнезір зупинився перед провідником Вітряного Клану і схилив голову. — Дякую, що дозволив поговорити з тобою.

У погляді, який кинув Однозір на Вогнезора, нічого не нагадувало про їхню колишню дружбу.

— Кажи, що збирався, — сторожко промурмотів Вітряний провідник.

Його знервованість змусила Левожара замислитися, чи все гаразд у Вітряному Клані: «Може, є щось, про що ми не маємо знати?» Він роззирнувся і побачив, що всі коти худі та виснажені, але це не дивно для Вітряного Клану.

— Я хотів би поговорити з тобою наодинці, — почав Вогнезір.

Однозір наїжачив хутро і похитав головою.

— Що б ти не збирався казати, говори при моїх побратимах.

Золоніжка підвелася і стала біля свого провідника. Вона мовчки дивилася на котів Громового Клану спокійними ясними очима.

— Ну що? — виклично нявкнув Однозір.

— Добре.

У Левожара закрутило в животі, коли Вогнезір продовжив:

— У ніч Зборища ми знайшли тіло Золошуба у струмку, що на кордоні між нами. У горлі зяяла рана; ми вважаємо, що його вбив кіт.

Вояки Вітряного Клану вмить наїжачилися, а Бризошуб обурено скрикнув.

Однозір заметляв хвостом і впився кігтями в землю. У його очах палав гнів.

— Як ти посмів подумати, що ми до цього причетні? — прошипів він. — Яка нам користь від вбивства вашого вояка?

— Ніхто з нас не сварився із Золошубом, — встряла Білохвістка.

— Наш Клан вірний вояцькому правильнику, — рявкнув Воронокрил і оголив ікла.

Левожар напружився, готовий до бійки, яка от-от могла розгорітися. Але Вогнезір залишався спокійним, не сіпнувши навіть кінчиком хвоста.

— Тебе ніхто не звинувачує, — наполягав він. — Ми прийшли запитати, чи не бачили ви тієї ночі чогось на кордоні.

— Що, приміром? Як один з моїх вояків убив Золошуба? — Хутро Однозора все ще стояло дибки від гніву. — Поглянь спершу на свій Клан, Вогнезоре. Постав під сумнів їхню вірність вояцькому правильнику, а не нашу.

Левожар відчув, як у нього на шиї та карку здибилося хутро, Орлякошуб і Карохвістка теж наїжачилися, а Ожинокіготь у відповідь на образливий натяк випускав і втягував кігті. «У Громовому Клані є коти змішаної крові. І що з того? — розлючено подумав Левожар. — Ми всі віддані одне одному». Він знову уявив тіло Золошуба, промокле й обм’якле. «Всі, крім одного».

Левожар помітив Вересохвістку, яка стояла осторонь і не зводила з нього погляду. Здавалося, юна воячка прагнула, щоб він атакував її, і тоді вона мала б привід стрибнути і вчепитися пазурами в його хутро. Притулившись до Вересохвістки так близько, що їхні шубки торкалися одна одної, Бризошуб виклично поглянув на Левожара. «Вересохвістка тепер моя», — ніби говорив Вітряний вояк.

«Будь ласка, вона твоя», — зиркнув у відповідь Левожар.

— То ви нічого не бачили? — голос Вогнезора став жорсткішим, Громовий провідник вимагав відповіді.

— Нічого. — Однозір виплюнув це слово, як шматок воронячого їдла. — А тепер забирайтеся з нашої території. Золоніжко, візьми кілька вояків і проведи їх до кордону.

Воєвода жваво кивнула і, махнувши хвостом, покликала Клаптевуха і Бризошуба. Люто зиркаючи, Вітряні вояки рушили до Громового патруля.

Вогнезір кивнув Вітряному провідникові.

— Дякую тобі, Однозоре. Якщо щось дізнаєшся, будь ласка, повідом нам.

Однозір не озвався. Наслідуючи приклад Вогнезора, Левожар намагався триматися гідно, коли його разом з іншими повели вгору схилом лощовини і через загорожу з колючого ялівцю на вересовище.

Жоден з котів Вітряного Клану не промовив ані слова, поки вони вели Громовий патруль назад до кордону. Золоніжка йшла досить швидко, та Левожарові хотілося чимдуж помчати вперед, повернутися в ліс, подалі від холодних очей цих ворожих котів. Проте і в лісі було небезпечно: ніде він не міг сховатися від смерті Золошуба і всього, що вона означала для його Клану.

На схилі пагорба, над струмком, Золоніжка зупинилася.

— Повертайтеся до табору, — наказала вона Бризошубу і Клаптевуху. — Далі я проведу їх сама.

— Чому? — вимогливо запитав Бризошуб.

— Ви потрібні в мисливському патрулі, — відповіла воєвода Вітряного Клану. — Гадаєте, кролі самі прибіжать до табору?

Бризошуб роздратовано зашипів, а Клаптевуха, схоже, це занепокоїло. Коли вони видерлися на пагорб, вітряний вояк на мить озирнувся, а тоді обидва коти рушили в напрямку табору.

Золоніжка мовчки спостерігала за побратимами, доки вони не зникли з поля зору, а тоді, зітхнувши, повернулася до Громового провідника.

— Вогнезоре, я хотіла поговорити з тобою наодинці. Маю тобі дещо сказати.

Левожарові перехопило подих. Золоніжка була тієї ночі біля струмка? Чи може вона назвати ім’я кота, зуби якого обірвали життя Золошуба? Але воєвода Вітряного Клану здавалася надто спокійною, як для кішки, що стала свідком убивства.

— Слухаю, — нявкнув Вогнезір.

— Кілька сходів сонця тому, — продовжила Золоніжка, — я вела досвітній патруль уздовж струмка і помітила Сола. Пригадуєш кота, який на деякий час очолив Тіньовий Клан?

— Сол? — зелені очі Вогнезора широко розплющилися. — Я думав, він залишив озеро.

— Ні, принаймні він був тут кілька світанків тому.

— Тоді чому Однозір не сказав мені про нього? — шок Вогнезора переходив у гнів.

Золоніжка зніяковіло знизала плечима. Левожар знав, що вона була справедливою кішкою. Напруга у стосунках між Кланами Золоніжку не тішила, але вірність Однозору не дозволяла їй говорити відверто.

— Смерть Золошуба — ваша проблема, а не наша, — зауважила вона. — Ти ж не очікував, що Однозір зрадіє, коли ти увірвешся до Вітряного табору, звинувачуючи його котів у вбивстві.

— Ми не… — обурено почав Ожинокіготь, і його бурштинові очі спалахнули.

Вогнезір підняв хвіст, закликаючи до тиші.

— Припинімо це непорозуміння негайно ж, — нявкнув він до Золоніжки. — Ми ні в чому не звинувачуємо Вітряний Клан. Просто хочемо з’ясувати все можливе про смерть Золошуба. А тепер розкажи все, що ти знаєш про Сола. Де ти його бачила? Коли?

— Це було приблизно чверть повні тому, — відповіла Золоніжка. — Він був біля озера, у лісі по ваш бік струмка. Не думаю, що він нас бачив, бо надто захопився поїданням свіжини.

— Украв здобич! — прошипіла Карохвістка.

— Золошуб загинув не в той день, — задумливо пробурмотів Орлякошуб. — Але це недалеко від того місця, де ми знайшли тіло.

— Дуже близько, — погодився Вогнезір. — Дякую тобі, Золоніжко. Це найкорисніше, що ми поки дізналися.

Золоніжка ввічливо кивнула.

— Рада, що стала в пригоді. Добра тобі та твоєму Клану, Вогнезоре.

Левожар побачив співчуття в її очах. «Золоніжка відчуває, що ми в біді, — зрозумів він. — Якби ж вона тільки знала в якій!»

* * *

Коли повернувся патруль Вогнезора, уже минув сонцепік, і довгі чорні тіні розповзалися лощовиною. Королеви та Березопад сонно ділилися язиками біля ясел, а Хмарохвіст, Ясносерда і Ліщинохвоста присіли біля кагату. Лисолап і Криголапка відпрацьовували бойові прийоми неподалік свого кубла. Левожар почув вереск Криголапки:

— Убивце з Вітряного Клану! Я здеру з тебе шкуру!

— Треба це припинити, — зітхнув Вогнезір. — Негайно скличу ще одне віче.

Вуса Ожинокігтя здивовано сіпнулися.

— А чи не слід спершу обговорити це зі старшими вояками?

— Ні, — похитав головою Вогнезір. — До цього причетний увесь Клан. Краще хай дізнаються про Сола зараз, доки деякі з цих гарячих голів не вислизнули, щоб напасти на Вітряний Клан.

Він помчав через галявину до кам’яного розсипу, але не встиг добігти, як Ліщинохвоста помітила патруль і зірвалася на лапи.

— Агов! — зойкнула вона. — Вогнезір повернувся!

З-поміж гілок вояцького кубла вигулькнули голови. Королеви нашорошили вуха, а всі п’ятеро кошенят вивалилися з ясел, перечіпаючись через лапи одне одного. Сойкопер вистромив голову з-за ожинової заслони, тримаючи жмуток трав у зубах. Коли Вогнезір дістався Високого Виступу, Клан уже не треба було скликати — усі зібралися послухати, що ж сказав Вітряний Клан. Левожар з Ожинокігтем і рештою патруля протиснулися в середину натовпу.

— Що ви дізналися? — озвався Шипокіготь, який сидів біля підніжжя кам’яного розсипу. — Коли наступаємо?

— Ніколи, — відповів Вогнезір. — Вітряний Клан не вбивав Золошуба.

Над натовпом прокотилося неспокійне муркотіння, але Вогнезір не став чекати, доки виникне суперечка. Він швидко продовжив:

— Однозір і його вояки не знали про смерть Золошуба, доки я не розповів їм. А Золоніжка повідомила дуже корисну інформацію: вона бачила Сола кілька сходів сонця тому, біля струмка неподалік озера.

Косариконіг зірвався на лапи.

— Там і знайшли тіло Золошуба!

Почувся шокований та сердитий нявкіт. Кілька котів з блиском в очах і настовбурченим хутром аж підстрибнули, наче хотіли негайно напасти на волоцюгу.

— Сол убив Золошуба!

— Підлий убивця!

— Треба знайти його і провчити! Хай знає, що буває, коли волоцюги нападають на вояка!

Вогнезір підняв хвіст, закликаючи до тиші.

— Ми й досі не маємо доказів, — продовжив він, коли пересвідчився, що його слухають. — Але…

— А які ще докази потрібні? — прохрипіла Мишошубка. — Гляньте-но, що він зробив з Тіньовим Кланом!

— Він не вбив жодного кота з Тіньового Клану, — нагадав їй Порохошуб. — Навіщо йому вбивати Золошуба?

Мишошубка зашипіла з відразою.

— Я б не стала довіряти цьому паршивому стервоїду.

— Але ж у нього мала б бути якась причина, — нявкнув Орлякошуб, підтримуючи Порохошуба. — Мало хто вбиває просто так.

Левожар згадав історії, які він чув про Бича, провідника Кривавого Клану, що намагався захопити владу в старому лісі. Схоже, той кіт отримував задоволення від вбивства. Але Левожар не вважав, що Сол такий самий.

— Може, Золошуб спіймав Сола на нашій території, — припустила Ясносерда. — Вони могли побитися…

— Але ж Золошуб не бився, — перебила Піскошторма. — Жодних ран, окрім слідів на горлі, у нього не було. Правда, Листоплесо?

Голови котів повернулися до медикішки, яка сиділа біля свого кубла, подалі від натовпу. Вона коротко кивнула Піскоштормі у відповідь, але промовчала.

— А може, — нявкнув Хмарохвіст, — Сол застав Золошуба зненацька і скористався цим, щоб розсварити Громовий і Вітряний Клани.

— Це схоже на Сола, — погодилася Вивіркострибка, махнувши хвостом. — Нацькувати кота на кота, а тоді втрутитися, щоб захопити владу.

— Гадаю, треба дізнатися більше, — тихо нявкнув Сіросмуг. — Золоніжка помітила Сола, але це ще не означає, що саме Сол вп’явся зубами в шию Золошуба.

— Твоя правда, — Вогнезір кивнув колишньому воєводі. — Хтось може розповісти про Сола більше?

На подив Левожара, Падуболистка несміливо підняла хвіст.

— Я… я бачила його, Вогнезоре. Біля озера, невдовзі після того, як Сола вигнали з Тіньового Клану.

«Вона ніколи не розповідала мені про це!» Від хвилювання у Левожара все стислося всередині. Але й вони із Сойкопером теж не розповіли сестрі про котячу м’яту, яку принесли з території Вітряного Клану. «Коли це в нас з’явилися таємниці одне від одного?»

— Розповідай, що сталося, — попросив Вогнезір.

— Нічого особливого, — відповіла Падуболистка. — Він сказав, що потрібен Кланам, і пообіцяв повернутися.

Хмарохвіст махнув хвостом.

— Це найстрашніша погроза, яку я чув!

— Чому ти не повідомила про це? — запитав Вогнезір Падуболистку.

Чорна воячка схилила голову.

— Я не надала цьому значення, — сказала вона. — Думала, це порожні балачки, бо він сердився через втрату контролю над Тіньовим Кланом. І Сол подався уздовж озера до території Вітряного Клану. Я думала, що він піде геть.

— Ти все одно мала сказати про це, — нявкнув Вогнезір, хоча його голос був м’яким. — Я б наказав патрулям стежити за ним.

Падуболистка опустила погляд на свої лапи.

— Вибач, Вогнезоре.

— Є щось ще, що ми повинні знати? — запитав провідник.

— Я-я не впевнена, — нерішуче нявкнула Падуболистка. — Сол згадував, що він зустрів борсучиху Північ, але я не знаю, як це стосується вбивства Золошуба.

— Це може підказати нам, як його знайти, — зауважив Ожинокіготь. — Якщо Сол знає Північ, то він міг прийти від Сонцеспаду! — очі воєводи світилися від захвату.

Левожар зрозумів, що той згадує свою героїчну подорож зі старого лісу. Тоді коти шукали борсучиху, яка мала сказати Кланам, де їм далі жити.

— То що ж нам робити? — запитав Вогнезір.

— Навіщо таке питати? — загарчав Шипокіготь. — Звісно ж, підемо і розберемося із Солом!

Левожар пригадав, як іще вранці Шипокіготь був упевнений, що саме кіт Вітряного Клану вбив сірого вояка. Небагато ж часу знадобилося, щоб він змінив свою думку. Але принаймні ніхто більше не натякав на те, що вбивця — Громовий кіт.

«Вони раді звинуватити Сола, бо він волоцюга», — здогадався Левожар.

— Ми не можемо бути певні, що Сол убив Золошуба, — нявкнув Вогнезір, перекрикуючи хор голосів. — Але з’ясувати це треба. Відправимо патруль до Сонцеспаду, щоб знайти Сола і привести його сюди. Тоді допитаємо, і якщо він — убивця Золошуба, його буде покарано.

Від думки про зустріч із Солом у Левожара мороз пішов поза шкірою. Він не був певен, чи хоче йти в цей патруль. Сол знав про нього більше, ніж треба, більше, ніж будь-хто інший; можливо, відповіді на Вогнезорові запитання будуть такими, яких жоден кіт не хотів би почути.

— Ожинокігтю, ти знаєш дорогу до Сонцеспаду, — оголосив Вогнезір. — Ти й поведеш патруль. Орлякошуб, Ліщинохвоста і Березопад можуть піти з тобою.

Левожар помітив, як Березопад із жалем подивився на Білокрилу і нахилився, щоб лизнути її вушко. Він здогадався, що коричневий вояк не хотів залишати свою партнерку, коли вона от-от мала народити кошенят.

— Це може бути небезпечно, — нявкнув Ожинокіготь до Вогнезора. — Мабуть, краще взяти ще одного чи двох котів.

— Авжеж. — Провідник роззирнувся. — То ще Левожар і Падуболистка. Удосвіта можете вирушати.

Левожар глянув на сестру: шерсть на карку Падуболистки стояла дибки, а зелені очі блищали — чи то від страху, чи то від хвилювання.

Ліщинохвоста скочила на лапи і підійшла до Падуболистки.

— Хіба не чудово? — нявкнула вона. — Ми таки чимось допоможемо своєму Клану.

Падуболистка прищулила вуха; Левожар не почув, що вона сказала у відповідь. Решта Клану юрмилася навколо обраних вояків, вітаючи їх і даючи поради. Кожен другий кіт, здавалося, понад усе прагнув вистежити і знищити вбивцю, і тільки Левожар не горів бажанням мститися за смерть Золошуба.

Ще кілька митей тому він відчував полегшення, бо підозру відвели від Громового Клану. Але перекладати провину на Сола було не краще. Левожар не хотів, щоб йому нагадували про недовіру кланонароджених котів до чужинців, до тих, хто не належить до Клану.

«А якщо я теж волоцюга? Вони всі постануть проти мене?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Сойкопер сидів непорушно, поки решта котів Клану гасали довкола нього, галасуючи від напруги і хвилювання.

— Мені страшно. — Сойкопер упізнав голос Джмелика зовсім поруч. — А якщо Сол прийде в табір і схопить нас?

Почувши шурхіт язика, медикіт уявив, як Міллі заспокоює сина.

— Сол далеко, маленький, — тихенько промуркотіла вона.

— А тут нас охороняють великі сильні вояки, — додала Маргаритка. — Думаєш, твій батько дозволить якомусь коту хоч кігтем тебе зачепити?

— Сіросмуг найкращий! — пожвавішав Джмелик.

Якби ж Сойкопер міг так легко заспокоїтися, як це кошеня. Він знав, що настають погані часи. Страх, підозра і звинувачення навалилися на нього звідусіль, наче його закидали камінням однокланівці. Йому стало зле, запаморочилося в голові, і він ледь утримався на лапах.

Сойкопер почув, як поруч, різко видихнувши, зірвалася на лапи Мишошубка.

— Якщо вбивця Золошуба прагнув скаламутити воду, то це йому вдалося. Цей кіт встромив носа в осине гніздо, убивши одного з наших вояків.

«І кота буде вжалено». Але Сойкопер не хотів думати про подальшу долю вбивці Золошуба.

Медикіт розпізнав запах Левожара з-поміж котів Громового Клану, але брат не сповільнив кроку, проходячи повз.

— Маєш намір знайти Сола? — звернувся до нього Сойкопер.

Левожар зупинився.

— Так.

Сойкопер щиро прагнув поговорити з братом так, як раніше: легко, без недомовок. Але це було неможливо через таємницю, яку вони приховували з ночі бурі.

Незручну мовчанку порушила Падуболистка, яка підбігла до них.

— Ти взагалі-то не казала нам, що бачила Сола, — нявкнув Сойкопер.

Він уявив, як його сестра знизала плечима.

— Тоді це не мало значення.

— Хай так, але ти мусила щось сказати. — Левожар здавався засмученим. — Ти ж знаєш, що Сол обіцяв допомогти нам з пророцтвом.

— З яким пророцтвом? — гаркнула Падуболистка. — Як нам відомо, ніякого пророцтва не існує.

— Ти не знала цього, коли бачила Сола.

Сойкопер стрепенувся, слухаючи їхню сварку, яка не мала жодного сенсу, а тільки заважала їм обговорити єдине дійсно важливе питання: чи вірить хтось із них, що Сол убив Золошуба?

«Добре, що я не йду, — подумав Сойкопер. — Не хочу слухати це всю дорогу до Сонцеспаду та назад!»

Його думки перервав голос Листоплесої:

— Сойкопере, ось ти де! Ходи допоможи мені заготувати трави для патруля.

— Добре, йду.

Він підвівся і рушив за своєю виховницею назад до кубла медикотів, залишивши Падуболистку та Левожара гризтися між собою. Щойно він минув ожинову заслону, його рот наповнився ароматом подорожніх трав.

— Я все розклала, — сказала йому Листоплеса. — Треба просто зробити з них згортки.

Було приємно на щось відволіктися, але він швидко впорався із завданням і знову вийшов на галявину, затиснувши в зубах згорток для Ожинокігтя. Метушня навколо патруля вже вщухла, і коти поверталися до своїх кубел. Аромат трав заважав уловити запах Ожинокігтя, та зрештою Сойкопер знайшов воєводу з Вивіркострибкою біля кагату.

— Шкода, що ти не йдеш з нами, — нявкнув Ожинокіготь до своєї партнерки, коли підійшов Сойкопер. — У нас стільки гарних спогадів про ту подорож.

Сойкопер уловив тужливу нотку в його голосі. Воєвода ніби озирався на старі добрі часи й шкодував про все, що відтоді пішло не так.

«Цікаво, чи знає він, наскільки все погано?»

— Я б теж хотіла піти, — стримано відповіла Вивіркострибка. — Та, мабуть, я не зовсім здорова для далекої подорожі після того поранення.

— Сама знаєш, нема чого хвилюватися щодо Сола, — заспокоїв її Ожинокіготь. — Я подбаю про твою безпеку.

— Знаю, — зітхнула Вивіркострибка.

Хутро Сойкопера настовбурчилося. Вивіркострибка ніколи не потребувала захисників! Раніше вона вчепилася б у вуха будь-якому коту, який би запропонував це. Та зараз воячка здавалася… пригніченою; від неї йшли такі сильні хвилі провини і печалі, що Сойкопер ледь не пожалів її.

Він пройшов повз Вивіркострибку і поклав згорток трав до лап Ожинокігтя.

— Ось, — пояснив він. — Подорожні трави. З’їж усе і добре відпочинь перед завтрашнім днем.

— Дякую, Сойкопере.

— Ожинокігтю! — з іншого боку галявини долинув голос Сіросмуга. Сойкопер почув кроки, коли той підбігав. — Вогнезір хоче, щоб я став за воєводу, поки тебе не буде. Можна поговорити з тобою про прикордонні патрулі?

— Звісно. — Ожинокіготь швидко ковтнув трави. — Що саме тобі цікаво?

— Ну, думаю, що кілька котів усе ще стривожені через Вітряний Клан…

Їхні голоси стихли, коли обидва коти перетнули галявину. Сойкопер уже повертався до свого кубла, але його перехопила Вивіркострибка.

— Сойкопере, я хочу поговорити з тобою.

— Нема про що говорити, — нявкнув медикіт.

«І я не хочу чути нічого з того, що ти можеш мені сказати». Сойкопер обійшов кішку, яку колись вважав матір’ю, і попрямував до свого кубла. Він почувався спустошеним, наче всередині нього розчахнулася безодня. Сойкопер так довго покладався на пророцтво, яке підказувало йому, хто він і яка його доля. Невже без нього він так і залишиться звичайним медикотом до кінця свого життя? «А де ж та кішка, яка нас народила? Що з нею сталося?»

Сойкопер почувався зле через те, що більше не контролював ситуацію. Засмучений, він врізався в ожинник, який заслоняв кубло медикішки. Його лапи заплуталися в довгих вусиках, колючки вп’ялися в хутро і подерли ніс. Він злякано нявкнув.

— Сойкопере! — Листоплеса миттєво опинилася поруч. — Не рухайся. Я тебе витягну.

— Усе гаразд, — буркнув Сойкопер. Він ніколи не припускався такої помилки, навіть коли був кошеням! Виплутавшись із заростей, медикіт відчув, що вирвав жмут хутра.

— З тобою все добре? — стривожено спитала Листоплеса. — У тебе кров з носа йде. Я принесу павутиння.

— Я сказав, що все гаразд, — відмахнувся від неї Сойкопер, швидко лизнув лапу і провів нею по носі. Подряпина запекла, але він терпіти не міг, коли з ним панькалися.

«Чому вона не може дати мені спокій? — сердито подумав медикіт, прямуючи до розколини за зіллям. — Їй нема чого про мене турбуватися. Ми ж навіть не родичі!»

Роздавши всі подорожні трави, Сойкопер знайшов час, щоб вихопити здобич з кагату. Ковтаючи полівку, він почув підвищений голос Бубконоса неподалік:

— От не довіряю я Тіньовому Клану! Після всіх цих неприємностей із Солом Чорнозір зробить усе, щоб довести, що його Клан досі сильний.

Відразу ж почулося роздратоване шипіння Порохошуба:

— Ти що, мишомізкий? Ти справді припускаєш, що вояки Тіньового Клану пройшли весь шлях через нашу територію, щоб убити Золошуба?

— А чому б і ні? — пробурмотів Бубконіс.

— А чому б їжакам не літати? — в’їдливо відрізав Порохошуб.

Ковтнувши рештки здобичі й облизавшись, Сойкопер повернувся в кубло. «Мене вже нудить від цих балачок про те, хто вбив Золошуба!»

Але несучи пижмо Міллі та Тернинці, які одужували від зеленого кашлюка, Сойкопер не стримався і біля входу в ясла підслухав розмову Хмарохвоста, Ясносердої та Маргаритки.

— Нічого не бійся, Маргаритко, — запевняв Хмарохвіст кремову кицьку. — Декілька вояків ідуть, але нас тут достатньо, щоб захистити тебе і твоїх малюків.

— Сіросмуг сказав, що можна подвоїти охорону табору, — додала Ясносерда.

— Я знаю, що ви всі допомагатимете, — у Маргаритки і досі був стурбований голос. — Але чи правильно це — привести сюди того кота-вбивцю?

Не маючи бажання слухати чергову суперечку про Сола, Сойкопер проліз крізь гілки ожини в ясла. Кошенята там снували туди-сюди, наче мурахи, чиє гніздо потривожили.

— Тепер ти будеш убивцею! — верещала Ружка, ляснувши Цвітку лапою по вушку. — І ми всі ловитимемо тебе!

Цвітка завищала від збудження, а Сойкопер ледь не перечепився через інших кошенят, коли вони навалилися на неї безладною купою.

— Припиніть негайно! — шоковано крикнула Міллі. — Це не розваги. Хоробрий вояк Громового Клану мертвий.

«За життя Золошуб ніколи не був настільки важливим», — подумав Сойкопер.

Коли він поклав пижмо на землю і пішов, кошенята трохи заспокоїлися. Повертаючись до свого кубла, медикіт пройшов повз Вогнезора з Піскоштормою, Сіросмуга та Орлякошуба.

— Не вважаю, що проблему розв’язано, — нявкнула Піскошторма. — На твоєму місці, Вогнезоре, я б попередила всіх котів, окрім патрулів, триматися подалі від кордону з Вітряним Кланом.

— Правильно, — погодився Сіросмуг. — Ми ж не хочемо знайти ще одного вояка мертвим у струмку.

Сойкопер хотів був зітхнути, але стримався. «Який сенс у патрулях і охороні? Вбивця вже тут».

Піднявся нічний вітерець, коли він підійшов до кагату, де Левожар і Падуболистка обідали разом з рештою патруля, який вирушав по Сола. Сойкопер і раніше не знав, що їм сказати, а зараз і поготів.

— Привіт, — нявкнув він. — Готові до завтрашнього дня?

— Готові як ніколи, — відповіла Падуболистка.

— Дивно йти без тебе. — Левожар потерся мордочкою об плече Сойкопера. — Це вперше ми розлучаємося.

Сойкопер кивнув. Він навіть подолав довгий шлях до гірського Племені, але цього разу йому доведеться залишитися. Хоч він і дратувався через брата та сестру, але розумів, що розставатися з ними неправильно. Сойкопер відчував, що вони всі троє пов’язані ниточками таємниці, які не розірве ніяка відстань.

— Ну що ж… мабуть, це прощання, — промуркотів він.

— Мабуть, — нявкнув Левожар.

Сойкопер торкнувся носом братового носа, а потім Падуболистки.

— Бувай, Сойкопере, — промуркотіла вона.

Сойкопер знав, що слід сказати щось іще, але напруга між ними тремтіла, як павутиння на вітрі. Зрештою, він нахилив голову і пробурмотів:

— Нехай Зоряний Клан освітлює ваш шлях! — а тоді попрямував назад до медичного кубла.

* * *

Розплющивши очі, Сойкопер побачив похмурі скелі, що тягнулися обабіч нього, і стрімке провалля прямісінько перед його лапами. З переляку він відскочив назад. Вітер пронісся вершиною гори, розтріпавши йому хутро. Оговтавшись від шоку, Сойкопер упізнав місце, де зустрів борсучиху Північ.

Задерши голову, медикіт побачив зорі, які так швидко кружляли по небу, що перетворилися на розмиті доріжки світла. Він спробував учепитися кігтями в тонкий ґрунт, на якому стояв, щоб не впасти в зяючу порожнечу неба.

А тоді Сойкопер почув скрегіт кігтів по камінню. Відірвавши погляд від виру зірок, він обернувся й побачив громіздке тіло й білу смугасту голову Півночі.

— Чого тобі? — запитав він, намагаючись не видавати свого переляку.

— Сол не вбивав Золошуба, — пробурчала Північ. — Ти й сам знаєш. Ці коти ганяються за тінню. — Вона підійшла ближче до Сойкопера, в її чорних оченятах заблищало зоряне світло. — Правда має вийти назовні.

— Чому? — цього разу Сойкопер не стримав тремтіння в голосі.

Слова Півночі падали, мов камені в глибокий ставок:

— Інакше твій Клан буде знищено назавжди.

— Але… — Сойкопер хотів був заперечити, як раптом здійнявся вітер і підхопив слова Півночі та його власні, а разом з ними і навислу постать борсучихи. А тоді він відчув, що і його, і Північ, і зорі закрутило у величезному вирі.

* * *

Сойкопер ударився об землю, здригнувся й розплющив очі в темряві власного кубла. У повітрі відчувався запах морозу, і медикіт здогадався, що вже сіріє.

Листоплеса метушилася в орляку неподалік свого гнізда.

— Патрулю час вирушати, — нявкнула вона. — Прийдеш попрощатися?

Сойкопер попрощався ще напередодні ввечері, але виліз із гнізда і пішов за виховницею на галявину. Більшість котів, що вирушали по Сола, скупчилися біля входу в терновий тунель. Там також були Вогнезір, Сіросмуг та Вивіркострибка.

За лисячий хвіст від себе Сойкопер помітив Березопада і Білокрилу; їхні змішані запахи підказали йому, що вони притиснулися одне до одного.

— Бережи себе і добре відпочивай, — сказав Березопад своїй партнерці. — Їж побільше свіжини і, коли щось відчуєш, скажи Листоплесій…

— Тс-с-с, — з любов’ю прошепотіла Білокрила. — Зі мною все буде добре. Я ж не перша кішка, яка народжує!

Сойкопер прошмигнув повз них і опинився біля Вивіркострибки, яка прощалася з Ожинокігтем. На відміну від Білокрилої, руда воячка тримала свої емоції під жорстким контролем; Сойкопер не міг визначити, що вона відчуває.

— Обережніше біля Сонцеспаду, — попередила Вивіркострибка воєводу Громового Клану. — Не підходьте надто близько до краю скель. Вони можуть обвалитися знову.

— Знаю. Не хочу ще раз скупатися, — Ожинокіготь намагався говорити бадьоро, але Сойкопер відчував його напругу.

— Ожинокігтю, нагадай мені про мисливські патрулі, — вліз у розмову Сіросмуг. — Найкращі місця — біля старого гнізда Двоногів і біля сухого дерева, так?

— Так, — відповів Ожинокіготь. — І пильнуй, щоб патрулі, які полюють біля сухого дерева, не перетинали кордон Тіньового Клану.

— Ти впораєшся, Сіросмуже, — запевнив Вогнезір сірого вояка. — Ти доволі добре знаєш цю територію.

Коти, що залишалися, відступили, коли патруль зібрався йти. Запанувала врочиста тиша. Сойкопер відчув раптове посилення напруги: ще ніколи вояки не вирушали в подібну виправу.

— Нехай Зоряний Клан освітлює ваш шлях, — нявкнув Вогнезір. — Ви знайдете істину.

«Ні! Істина тут!» — Сойкопер стиснув щелепи, щоб не вигукнути це вголос. Північ сказала йому те, що він і так знав: Сол не вбивав Золошуба. Патруль даремно йшов назустріч небезпеці. Чому його Клан не розумів, що правду треба шукати між собою?

Сойкопер замислився, чи знайдуть вони Сола і що буде, якщо це їм таки вдасться. Його лапи поколювало від думки про те, що може їм розповісти самітник.

«Він знає про пророцтво…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Вкритою памороззю лісовою долівкою патруль Ожинокігтя прямував до озера. Коти мовчки бігли між заростями сріблястого орляка, а довкола їхніх мордочок клубочилась пара. Над головою Падуболистки розвиднювалося небо, набуваючи блакитно-сизого кольору.

Воячка відчувала, як на кожному кроці її лапи примерзають до землі. Здавалося, що в хутро впиналися крижані кігті, а від лютого холоду заніміли кінчики вух. У голові паморочилося — відколи Вивіркострибка розповіла правду, Падуболистка не могла проковтнути навіть найменший шматок свіжини. Її підживлювало лише палке бажання дізнатися, що відомо Солу.

Поруч із нею, незмигно дивлячись уперед, мчав Левожар, похмурий і сильний. Його присутність заспокоювала Падуболистку, але думка про розставання із Сойкопером була болючіша за укол шпичака.

«Може, це й на краще, що він залишився. Принаймні сам він не шукатиме Сола».

Ожинокіготь вивів їх до струмка, і вони рушили вздовж потоку вниз схилом, доки не дісталися до краю озера, де спокійна і неглибока вода була вкрита шаром льоду.

«Ми ж не мишомізкі, що вирушили в далеку мандрівку в гололист?»

Попри холоднечу, поки коти прямували вздовж берега на край території Вітряного Клану, напруження спало. Ліщинохвоста сповільнилася, щоб бігти поруч із Падуболисткою, очі сіро-білої воячки сяяли.

— Хіба не чудово? — вона аж підстрибнула, наче збуджене кошеня. — Ми йдемо туди, де ще не бували коти.

— Власне, бували, — зауважила Падуболистка, не бажаючи слухати патякання Ліщинохвостої. — Ожинокіготь і Вивіркострибка ходили до Сонцеспаду разом з іншими котами, яких обрав Зореклан.

— Це, мабуть, було так захопливо! — зітхнула Ліщинохвоста. — Твої батьки мандрували далі, ніж будь-хто. Вони такі відчайдухи!

«Ні, вони просто брехуни», — з гіркотою подумала Падуболистка.

Обходячи територію, вони не помітили жодних слідів Вітряних котів, але, наближаючись до конярки, Падуболистка відчула стійкий запах Вітряного Клану. Ожинокіготь загальмував і, піднявши хвіст, наказав патрулю зупинитися. Воєвода підвів голову й розтулив щелепи, щоб скуштувати повітря.

Помітивши, як настовбурчилися шубки побратимів, Падуболистка зрозуміла, наскільки всі знервовані. Вони не порушували вояцький правильник, тримаючись ближче до краю озера, але навіть від слабкого запаху Вітряного Клану Громові коти випустили кігті. «Ось що зробила з нами смерть Золошуба».

— У чому проблема? — спантеличено спитала Ліщинохвоста. — Нам же можна ходити біля озера, хіба ні?

Не встигла Падуболистка відповісти, як на верхівці берега з’явилася сіра кішка і попрямувала до патруля.

— Золоніжка! — розслабився Ожинокіготь. — Вітаю!

— Вітаю, Ожинокігтю. — Воєвода Вітряного Клану схилила голову, коли підійшла до Громових котів. — Я саме думала, чи ви підете шукати Сола. Ти ж для цього тут, так?

— Убив він Золошуба чи ні, але до нього є питання, — кивнув Ожинокіготь.

— Тоді я дещо тобі покажу, — нявкнула Золоніжка. — Ходімо за мною.

Вона повела їх краєм озера аж до паркану Двоногів навколо конярки; сітка блищала, як величезна павутина, в яскравому денному світлі.

— Там, — Золоніжка смикнула вухами в бік шорсткого місця на сітці, де зачепилося довге шовковисте пасмо рудого хутра.

Ожинокіготь підбіг і понюхав його, а тоді повернувся до патруля, широко розплющивши бурштинові очі.

— Сол.

Серце Падуболистки закалатало в грудях. Докази присутності Сола повернули їй найяскравіші спогади про нього. Здавалося, він так багато знав, стільки всього пророкував… і все ж виявився зрадником.

— Значить, він проходив тут! — вигукнув Орлякошуб, і очі його заблищали. — Ми на правильному шляху.

— Запах несвіжий, — попередив Ожинокіготь, — але не надто старий. Сол точно проходив тут не дуже давно, не так багато світанків тому.

Золоніжка відступила на свою територію.

— Тоді бувайте, і хай щастить.

— Спасибі, Золоніжко, — відповів Ожинокіготь. — Ти нам дуже допомогла. Чому ти це зробила?

Золоніжка смикнула вухами.

— Я хочу, щоб мій Клан був у безпеці. З Солом треба розібратися, доки він не накоїв іще лиха.

Не чекаючи відповіді, воєвода побігла берегом назад і зникла за пагорбом.

— Або вона хоче, щоб ми перестали звинувачувати Вітряний Клан, — пробурмотів Березопад, щойно кішка зникла з поля зору.

— Можливо, — нявкнув Ожинокіготь. — Але зараз нам не варто про це турбуватися. Ви всі добре понюхайте це хутро і запам’ятайте запах. Тоді вирушимо в дорогу.

Прослизнувши під парканом Двоногів, він повів патруль через поле. Земля була тверда, як камінь, а під лапами хрустіла трава. Шлях привів їх до дерев’яних кінських гнізд. Падуболистка відчула, як шерсть на загривку наїжачилася, воячка вловила запахи Двонога і собаки, але ніщо не ворухнулося й не долинуло жодного звуку.

Вона очікувала, що Ожинокіготь швидко пройде повз, але замість цього він зупинився біля входу в конярку.

— Чому ми зупинилися? — запитала Падуболистка.

— Ми ненадовго, — відповів Ожинокіготь, — тут є коти, з якими я хочу познайомити Ліщинохвосту. — Привіт! — гукнув він крізь отвір.

Ліщинохвоста спантеличено підвела голову, але не встигла нічого сказати, як з тіні з’явилися дві фігури. Попереду йшов м’язистий сіро-білий кіт, а за ним — менша й світліша кішка.

— Ожинокігтю! — голос кота звучав здивовано, але привітно. — Що ти тут робиш, і ще не сам? Сподіваюся, у твоєму Клані все добре.

— Нічого такого, що мало б тебе стурбувати, — відповів Ожинокіготь.

— Хто це? — прошепотіла Падуболистка братові на вухо.

— Поняття не маю, — знизав плечима Левожар.

— Димку, Пушинко, — продовжував Ожинокіготь, — це Ліщинохвоста, дочка Маргаритки. — Він смикнув вухами, щоб привернути увагу Ліщинохвостої. — Ліщинохвосто, це Димок… твій батько.

Очі Ліщинохвостої розширилися від подиву.

— Маргаритка жила тут, коли ми були кошенятами. Тату!

Вона кинулася вперед і потерлася мордочкою об підборіддя Димка. Голосно муркочучи, батько схилив голову і лизнув її за вухами.

— Я скучив за вами всіма, — промурмотів він. Торкнувшись хвостом плеча невеличкої кішки, Димок підштовхнув її наперед.

— Пам’ятаєш Пушинку? — запитав він Ліщинохвосту. — Вона допомагала Маргаритці доглядати за тобою, коли ти тільки-но народилася.

Ліщинохвоста здавалася невпевненою.

— Не пам’ятаю, — нявкнула вона, придивляючись до Пушинки. — Але пригадую, що бачила тебе тут, коли Маргаритка привела нас сюди знову.

— Як там Маргаритка? — запитав Димок Ожинокігтя. — А інші кошенята? Бубко та Мишко?

— З ними все гаразд, — запевнила його Ліщинохвоста, і її очі засяяли. — Вони тепер Бубконіс і Мишовус. Ми всі — вояки Громового Клану. Бубконіс втратив половину хвоста в лисячій пастці…

— Його сильно поранено? — здригнувшись, перервала її Пушинка.

— Не дуже, — відповіла Ліщинохвоста. — Листоплеса, наша медикішка, подбала про нього. Тепер він сильний вояк, і Мишовус теж.

— А Маргаритка? — В очах Димка з’явилася тінь смутку, коли він зиркнув на Ожинокігтя, очікуючи відповіді. — Чи щаслива вона в Клані? Вона була така налякана, коли принесла сюди кошенят після нападу борсуків.

Ожинокіготь кивнув.

— Вона знайшла своє місце. Маргаритка ніколи не стане воячкою, але вона справжня кішка Громового Клану.

— У неї є ще двійко кошенят! — втрутилася Ліщинохвоста. — Ружка і Жабко. Вони такі милі!

— Бачу, справи в неї йдуть добре, — пробурмотів Димко й обтрусився, наче відганяючи спогади. — То ти тепер воячка, — нявкнув він до доньки. — Покажеш, чого навчилася?

— Звісно. — Ліщинохвоста стала в мисливську стійку й почала скрадатися. — Це я переслідую мишу, — пояснила вона. — Треба ступати легко, наче ти хмарка, бо миша відчуває вібрації через землю. Потім, коли готовий… — вона на мить замовкла, похитуючи сідницями. — …стрибай!

Воячка підстрибнула і, приземлившись, схопилася передніми лапами за кінчик хвоста Березопада.

— Гей! Боляче! — підскочив він на хвіст від землі.

Очі Ліщинохвостої заблищали.

— Тепер нападай на мене!

Падуболистка побачила, як Березопад кинувся на Ліщинохвосту; та ухилилася й завдала йому удару по плечу, втягнувши кігті. Березопад крутнувся, з вереском стрибнув на неї зверху, і двійко молодих котів клубком покотилися по землі.

«Колись і ми були такими, — подумала Падуболистка. — Нічим не переймалися».

Побачивши гордість в очах Димка, вона відчула, як її накрила хвиля заздрощів. «Чи пишався б мною мій батько? — замислилася Падуболистка. — Чи знає він взагалі про моє існування?»

— Я вражений, — нявкнув Димок, коли Ліщинохвоста і Березопад розійшлися й сіли, обтрушуючи хутро від грудочок землі та бруду. — Громовий Клан таки вчить котів дбати про себе.

Пушинка ступила крок уперед і несміливо, але привітно запропонувала:

— Залишитеся з нами до кінця дня?

— Чудова ідея, — Димок відступив і махнув хвостом у бік кінського гнізда.

— Тут тепло і багато мишей, якщо ви голодні.

— Дякую, але ні, — відповів Ожинокіготь. — Мусимо йти далі.

— Ми вистежуємо вбивцю! — додала Ліщинохвоста.

Пушинка і Димок стривожено перезирнулися, хутро на загривках у них настовбурчилося.

— Кого… вбили? — знервовано запитала Пушинка.

— Довга історія. — Орлякошуб заспокійливо погладив Димка по плечу кінчиком хвоста. — Вам нема чого боятися. Просто нам треба поговорити з котом, який міг бачити, що сталося.

Димок розслабився, хутро на шиї та карку почало влягатися.

— Що то за кіт? — запитав він.

— Біло-рудий, — відповів Ожинокіготь, — з довгим хутром і світло-жовтими очима.

Пушинці перехопило подих.

— Я бачила такого кота! Він йшов через поле дуже рано, кілька сходів сонця тому.

— Тоді ми дихаємо йому в потилицю, — промуркотів Ожинокіготь. — Ходімо.

Ліщинохвоста підбігла до батька і торкнулася його носом.

— Бувай, — нявкнула вона. — Я навідаю тебе на зворотному шляху.

— Приходь будь-коли, — сказав їй Димок. Падуболистка бачила, як йому шкода так швидко відпускати доньку.

— Обов’язково! — пообіцяла Ліщинохвоста.

Коли вони попрямували через поле, Березопад підбіг до Падуболистки.

— Напевно, дивно бути напівкровкою, — пробурмотів він тихо, щоб Ліщинохвоста не почула. — Уяви лишень, ніколи не бачити своїх родичів.

Падуболистка не відповіла.

«Це краще, ніж бути тим, ким я є, — похмуро подумала вона. — Я взагалі невідомо хто!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Коли патруль минув наступне поле, з неба посипалися м’які пухнасті сніжинки, які танули, ледь торкаючись землі. Одна з них впала Левожарові на ніс, і вояк чихнув.

По той бік поля коти вийшли на широку смугу світлого каменю, вздовж якої вишикувалися величезні червоні гнізда. Щойно патруль наважився ступити на тверду долівку, засніжило ще сильніше, здійнявся вітер і закрутив пластівці снігу в повітрі. Левожар йшов поруч з Падуболисткою, намагаючись захистити її від завірюхи.

Раптом з якогось гнізда почулося голосне фиркання. Левожарові кінцівки скував жах. Він підстрибнув і погнав уперед кам’яною долівкою, змітаючи з неї сніг хутром на животі. Поруч мчала Падуболистка, а з іншого боку — Ліщинохвоста.

Звук повторився, а за ним почувся окрик Орлякошуба:

— Усе гаразд! Це лише коні!

«Лише коні!» Левожар помчав, мов на крилах, коли уявив собі велетенських істот з важезними ногами, здатних одним ударом переламати коту хребет. Зі снігового вихору виринула брама Двоногів; Левожар протиснувся попід нею і напружив м’язи, щоб вистрибнути вперед. Падуболистка і Ліщинохвоста вже наступали йому на п’яти.

— Ні! — закричав Ожинокіготь. — Стій! Громошлях!

Левожар завмер, коли жовті промені пронизали сніговий шквал. Потвора з виряченими очима пронеслася повз, скуйовдивши Левожарове хутро і накривши його лапи хвилею брудного талого снігу. Разом з Падуболисткою та Ліщинохвостою вони відскочили назад; серце Левожара калатало від страху, поки він чекав на Березопада, Орлякошуба та Ожинокігтя.

— Ви називаєте себе вояками? — в’їдливо спитав Ожинокіготь. — Це ж справжня паніка. Коні були в своїх гніздах. І нічого вам не загрожувало, доки ви не вирішили вистрибнути назустріч потворі.

— Вибач, — промуркотів Левожар.

Його охопив нестерпний сором — пекучий, як лісова пожежа. Суворі слова Ожинокігтя жалили ще болючіше, бо Левожар знав, що воєвода казав правду. Вони повелися, як новаки під час першої вилазки з табору.

Ліщинохвоста опустила голову від сорому, а Падуболистка відвернулася і по черзі піднімала лапи, щоб струсити з хутра брудну воду. Левожар знав, як багато значив для сестри вояцький правильник; вона, мабуть, дико розлютилася на себе через те, що так злякалася. «А ти, — докоряв він собі, — найхоробріший вояк Громового Клану, боїшся припнутого коня?»

Ожинокіготь протяжно зітхнув і заспокоївся.

— Гаразд. Подивимося, як тут перебратися.

Левожар почув рев ще однієї потвори, коли воєвода обережно підійшов до краю Громошляху. Блискуче створіння проскочило повз нього спалахом світла; з іншого боку прогуркотіла ще більша потвора з круглими чорними лапами завбільшки з валуни.

«Як ми перейдемо? Нас же розчавлять!»

Ліщинохвоста та Падуболистка досі були налякані: їхнє хутро настовбурчилось, а очі розширилися від тривоги. Левожар був впевнений, що має такий самий вигляд. Він щосили намагався змусити себе перетнути тверду чорну поверхню Громошляху.

— Ходіть сюди, до мене, — спокійно наказав їм Ожинокіготь. — Переходитимемо по одному. Орлякошубе, йди першим, покажеш, як це робиться.

Орлякошуб згідливо смикнув вухами.

— Це не так і кепсько, — лагідно сказав він молодшим воякам. — У старому лісі Громошлях був набагато більшим.

Хутро Березопада настовбурчилося.

— Тоді я радий, що ми там більше не живемо!

Орлякошуб примостився поруч з Ожинокігтем і чекав, коли повз нього пронесеться чергова потвора. Коли її ревіння стихло вдалині, воєвода нявкнув:

— Добре, іди.

Орлякошуб стрибнув уперед, його золотисто-брунатне хутро майже зникло у сніжному вирі. Коли він перебіг на інший бік, було досі тихо.

— Падуболистко, вперед!

Вдихнувши, Падуболистка кинулася через Громошлях. Левожар вп’явся кігтями в землю, намагаючись не тремтіти, а тоді побачив, що сестра безпечно дісталася Орлякошуба.

Крізь снігову завісу почувся гуркіт ще однієї потвори. Коли вона з’явилася перед його очима — величезна й яскрава, — Левожар відсахнувся. А тоді він побачив у її череві кілька Двоногів, і його серце закалатало ще сильніше.

«Вона з’їла їх? І нас з’їсть?»

— Левожаре, тепер ти.

Зібравши всю свою хоробрість, вояк став поруч з Ожинокігтем і побіг уперед. Кілька митей Левожар відчував лише задушливий сморід потвори, яка щойно промчала повз, і чорну долівку під лапами, що дряпала його подушечки. А тоді він опинився на вузькій смужці трави між Громошляхом і колючим живоплотом, поруч з Падуболисткою, яка притискалася до нього своїм хутром.

— Ми це зробили, — прошепотіла вона.

— Знаєш, Березопад має рацію, — прошепотів у відповідь Левожар, коли його серцебиття поступово заспокоїлося. — Якщо старий Громошлях гірший за цей, я б теж не хотів жити поруч з ним!

За мить до них приєдналися Ліщинохвоста і Березопад. А тоді ринув потік потвор, і Ожинокіготь залишився на протилежному боці. Нарешті остання потвора зникла, але Левожар ще довго чув її рев.

Ожинокіготь вискочив на Громошлях і помчав до них. Удалині з’явилася нова потвора.

— Стережися! — гукнув Березопад.

Воєвода не сповільнився. Задовго до того, як потвора промчала повз нього, він благополучно опинився на іншому боці серед своїх однокланівців.

— Бачите, нічого страшного. — Він безтурботно смикнув вухом. — А тепер ходімо далі.

* * *

Левожар притиснувся до землі, пролазячи під гілками живоплоту до сусіднього поля. Хутро вояка обліпило мокре листя і сміття. Щойно він звівся на лапи на протилежному боці, як раптом відчув різкий запах. Той здавався знайомим, але спогад вислизав від Левожара, як невловима здобич.

— Що це таке? — нервово запитала Ліщинохвоста, нашорошивши вуха у бік поля.

Левожар пильно вдивлявся крізь сніжинки. Попереду, збившись у невеликі групи, стояло кілька величезних чорно-білих тварин. Поки він розглядав їх, одна підвела голову й видала низький, жалібний звук.

— Корови! — вигукнула Падуболистка, підійшовши до брата. — Пам’ятаєш, Левожаре? Ми бачили їх дорогою в гори.

— Точно, корови.

Левожар подумки повернувся в той час, коли вони зустріли старого самітника Мурка. Він показав їм корів біля ферми. Левожарова мати — ні, просто Вивіркострибка — сказала, що ці величезні істоти безпечні, треба тільки пильнувати, щоб не наступили на тебе.

— Корови безпечні, — заспокоїв Ліщинохвосту Ожинокіготь, який виліз з-під живоплоту. — Вони на нас не нападуть.

Ліщинохвоста недовірливо глянула на воєводу, і, коли Орлякошуб попрямував прямісінько через поле, Левожар теж розділив її побоювання.

Корови зібралися навколо котів, дивлячись на них величезними вологими очима. Левожар опинився надто близько до їхніх схожих на камені ніг, і йому не подобався вигляд великих вигнутих кігтів, що стирчали з їхніх голів. Бойові прийоми проти тварин такого розміру не мали сенсу. Корови нахилилися й обнюхували хутро котів, проймаючи гарячим вологим диханням. Левожарові здавалося, що він зараз задихнеться від їхнього різкого міцного запаху, а жалібний стогін тварин ледь не оглушив його.

Орлякошуб впевнено вів патруль крізь ліс коров’ячих ніг, та раптом один з довгих хвостів пекуче ляснув Падуболистці по мордочці. Вона відскочила назад, врізавшись у Левожара.

— От лайно лисяче! — вигукнула кішка.

Левожар притримав сестру, доки та не відновила рівновагу.

— Я починаю сумніватися, що ця пригода така чудова, — пробурмотіла вона, поглянувши на Ліщинохвосту, яка енергійно кивнула на знак згоди. — Подорож у гори була набагато легшою, ніж ця, навіть із собаками в хліві.

«І в тій мандрівці був певний сенс, — подумав Левожар. — Ми не шукали кота, який, наскільки мені відомо, не є вбивцею».

Залишивши корів позаду, коти попрямували на інший бік засніженого поля. Левожар скуштував повітря, але не відчув жодного Солового сліду.

«Нічого не чую, крім корів, — подумки пробурчав він. — Я ледве можу вловити запах своїх побратимів!»

На своє полегшення, вояк невдовзі розгледів ще один живопліт, що чорнів на тлі снігового вихору. Патруль добрів до нього й зупинився у прихистку густих шпичастих гілок.

— Ми нізащо тут не пройдемо! — вигукнув Березопад, широко розплющивши очі від жаху. — Ці шпичаки розірвуть нас на шматки.

— Ні, не розірвуть, — нявкнув Ожинокіготь. — Треба тільки знайти місце, де живопліт рідший.

Він повів патруль уздовж живоплоту.

«Сподіваюся, нам не доведеться повертатися назад», — подумки занив Левожар, намагаючись струсити з хутра сніг.

Його серце стислося, коли він знову почув рев Громошляху, десь по той бік живоплоту.

— Тільки не це! — пробурмотів Левожар.

Нарешті Ожинокіготь зупинився.

— Те, що треба.

Він вказав на місце в живоплоті, де між двома вигнутими гілками була крихітна щілина.

— Левожаре, спробуєш?

Вояк кивнув і підійшов, щоб перевірити вусами ширину щілини. Тоді притиснувся до землі й поліз уперед. Колючки впивалися йому в спину й чіплялися за хутро, але зрештою він вибрався на інший бік і звівся на лапи.

— Усе гаразд, — гукнув він.

Поки Падуболистка і Березопад вибиралися його слідами, Левожар роздивлявся безкраїй білий пейзаж. Місцевість схилом спускалася до Громошляху, ревіння якого він чув раніше. Цей Громошлях, обрамлений сліпучими вогнями Двоногів, був ширший за перший, і по ньому в обидва напрямки з гуркотом шастали потвори.

«Нам нізащо не перебратися через нього», — з відчаєм подумав Левожар.

Його відволік переляканий зойк; обернувшись, він побачив Ліщинохвосту, яка вискочила з-під живоплоту і навіжено била лапами по мордочці.

— У мене колючка в носі! — заволала вона.

— Я гляну, — підбігла до неї Падуболистка. — Стій і припини дряпатися.

Ліщинохвоста сіла, її очі наповнилися болем. Колючка була величезна і міцно впилася в ніс, а навколо неї юшила яскрава кров.

Левожар спостерігав, як його сестра застосовує навички медикішки, яких колись давно навчилася у Листоплесої. Падуболистка облизала місце навколо колючки і міцно вчепилася в неї зубами. Сильно смикнувши, вона витягла колючку і виплюнула її на землю. З носа Ліщинохвостої ще більше хлинула кров і бризнула на сніг.

— Ой! — верескнула сіро-біла воячка.

— Нам дуже потрібна вода, щоб змити кров і закрити рану, — нявкнула Падуболистка.

Левожар роззирнувся в пошуках води, але ніде не було ані струмочка…

— Притисни мордочку до снігу, — наказала Падуболистка Ліщинохвостій. — Це зупинить кровотечу.

Ліщинохвоста моргнула й невпевнено опустила голову, зарившись носом у клаптик чистого білого снігу.

— Дуже холодно! — почулося нявкання.

— Потримай ще трохи, — закликала Падуболистка. — Обіцяю, це допоможе.

«Сподіваюся, що допоможе, — подумав Левожар, — інакше Падуболистка просто відморозить Ліщинохвостій ніс». Він бачив, як стурбовано дивиться сестра на подругу.

Ліщинохвоста ще трохи потримала мордочку в снігу, а тоді підвела голову. Грудочки снігу прилипли до її обличчя, і вона немов перетворилася на Хмарохвоста з його довгою сніжно-білою шерстю.

— М-мені вже не-не так бо-боляче, — промовила воячка, цокаючи зубами.

Падуболистка нахилилася, щоб оглянути рану від колючки, й обережно змахнула з носа лапою сніг. Поріз здавався чистим і майже затягнувся.

— Думаю, це допомогло, — нявкнула вона.

— Молодчина, — позаду Падуболистки пролунало муркотіння Ожинокігтя. Левожар побачив у його очах таку ж батьківську гордість, як у Димка, коли той дивився на Ліщинохвосту.

Падуболистка відвернулася; Левожар знав, як сильно вона, мабуть, хоче щось сказати у відповідь, але не може. Колись схвалення Ожинокігтя багато значило для них усіх. Тепер уже ні. «Усі наші вміння не від тебе».

Сніг уже вщухав, але через хмари, що затягли небо, неможливо було сказати, де сонце. «Може, вже сутеніє», — подумав Левожар, тремтячи від холоду. Попереду простягався величезний Громошлях, а далі, скільки сягав зір, — суцільна рівнина, серед якої височів лише невеличкий гайок. За ним, з одного боку, Левожар побачив міріади мерехтливих вогників.

— Що це? — запитав він, вказавши хвостом. — Таке враження, що на землю впало багато зірок.

— Ні, це багато-багато гнізд Двоногів укупі, — пояснив Орлякошуб.

Ліщинохвоста зойкнула.

— Я й не думала, що в усьому світі є стільки Двоногів!

— Сподіваюся, до них не доведеться наближатися, — додав Березопад.

Ліщинохвоста кивнула, а Левожар промуркотів:

— Ми ж не кицюні.

Здавалося, він намагається переконати самого себе.

Ожинокіготь та Орлякошуб спустилися до Громошляху і стали на узбіччі обабіч вояків, що вишукувалися в ряд. Потвори з гарчанням проносилися повз, їхнє яскраве світло відбивалося від мокрої чорної поверхні.

— Цього разу перебіжимо гуртом, щойно з’явиться достатньо великий проміжок між потворами, — вирішив Ожинокіготь. — Коли скажу, біжіть, наче за вами женеться ціле плем’я борсуків.

Левожар намагався приховати страх, чекаючи на знак воєводи. Тут було набагато гірше, ніж на Громошляху, який вони перетнули раніше. Здавалося, потік потвор ніколи не скінчиться!

Поруч дрижала Ліщинохвоста, а Березопад стояв за нею, настовбурчивши хутро так, наче зустрівся зі зграєю ворогів. З іншого боку від Левожара Падуболистка люто впилася кігтями в землю, не зводячи погляду з Ожинокігтя і чекаючи на команду перебігати дорогу.

«Чому я завжди маю бути хоробрим? — жалівся сам собі Левожар. — Я не мушу бути хоробрим, особливо тепер, коли ми знаємо, що пророцтво було не про нас. Хтозна, можливо, ми взагалі кицюні!»

Від цієї думки його охопили жах і сором. Він був настільки наляканий, що ледь не пропустив сигнал Ожинокігтя:

— Уперед!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Падуболистка стрибнула разом з усіма. Сягнувши середини Громошляху, вона почула вдалині гуркіт, що швидко наближався. Ніби нізвідки вискочила величезна потвора, і воячку засліпило яскраве світло. Падуболистка побігла щодуху, відштовхуючись лапами від твердої поверхні, щоб швидше дістатися узбіччя.

Раптом хтось нажахано верескнув. Опинившись у траві, в безпеці, Падуболистка розвернулася і побачила Ліщинохвосту, яка зі страху застигла прямо на шляху потвори.

— Ні! — зойкнула Падуболистка. — Ліщинохвосто, тікай!

Охоплена панікою, Ліщинохвоста не могла поворушитися. Люто загарчавши, Ожинокіготь знову кинувся на Громошлях і схопив її за карк ледь не під лапами потвори, що наближалася.

— Вона уб’є їх обох! — заголосив Березопад.

Палючі промені очей потвори освітили Ожинокігтя, який волочив свою посестру чорною поверхнею. Лапи Ліщинохвостої звисали, наче у мертвої, але за мить вона скочила на рівні й кинулася навтьоки. Ожинокіготь помчав за нею, потвора ледь не вдарила його в бік. Якусь мить Падуболистка була впевнена, що його розчавило в коловороті велетенських лап. Та коли потвора з ревом пронеслася повз, воячка побачила, що Ожинокіготь досі біжить.

Ліщинохвоста впала в траву, а воєвода загальмував біля неї.

— Це приклад того, як не треба переходити Громошлях, — гидливо пирхнув він.

— Вибачте, — Ліщинохвоста нагадувала перелякане кошеня. — Мені дуже прикро!

Громові коти втомлено попадали додолу. Навіть Левожар здавався збентеженим. «Сол, мабуть, хоробріший, ніж ми думали, — замислилася Падуболистка, намагаючись перевести подих. — Він здійснив цю подорож сам!»

Орлякошуб підбіг до Ліщинохвостої та заспокійливо лизнув її.

— Усе гаразд, — прошепотів він. — Усі ми помиляємося.

— Але через мене Ожинокіготь міг загинути! — Очі Ліщинохвостої були широко розплющені від жаху. — Дякую тобі, Ожинокігтю. Ти врятував мені життя!

Лють в очах воєводи згасла, і він підморгнув:

— Тільки подбай про те, щоб мені не довелося робити це знову.

— Обіцяю, не доведеться.

Дозволивши кілька хвилин перепочити, Ожинокіготь знову підняв патруль на лапи.

— Не можна тут залишатися, — нявкнув він. — Ходімо до дерев. Може, знайдемо здобич.

Коти рушили за Ожинокігтем крізь колючу траву. Сніг перестав падати, але все ще лежав густим шаром, набиваючись у лапи Падуболистці. «Моє хутро таке зимне, що, схоже, я перетворююся на крижану кішку», — думала вона, намагаючись струсити з лап білі грудки. Холодний вітер дув у лице, підхоплював пластівці снігу і жбурляв їх у очі.

— Лайно мишаче, як пече! — промурмотіла вона.

Коли патруль наблизився до гаю, Падуболистка побачила, що дерева були нижчі, ніж на території Громового Клану, і покручені в химерні форми. Вони нагадували кущі вересовища на угіддях Вітряного Клану — зігнуті навпіл, наче згорблені Двоноги. Але, скуштувавши повітря, воячка зрозуміла, що вперше, відтоді як вийшла з лісу, відчуває знайомі запахи. Сморід Громошляху вивітрювався, і замість нього Падуболистка вловлювала аромати листя і кори. У неї аж потекла слинка, коли вона впізнала мишу, кролика і білку.

— Зупинимося тут, щоб поїсти і відпочити, — оголосив Ожинокіготь, коли коти дійшли до узлісся. — Кращого місця для ночівлі не знайти.

Березопад нащулив вуха, а Падуболистка обмінялася з Левожаром обнадійливими поглядами, подумки радіючи, що не доведеться продиратися далі крізь сніг.

— Ще ж сонце не сіло, — заперечив Орлякошуб, дивлячись на сірі хмари, які тягнулися небом.

— Ні, але ми всі втомилися й змерзли, — відповів Ожинокіготь. — А коли не видко сонця, ми не можемо бути певні, що йдемо правильним шляхом до Сонцеспаду.

Погодившись, Орлякошуб знизав плечима, і всі шестеро котів попрямували вглиб лісу. Під шатром дерев снігу було не так багато, і Падуболистка відчула, що лапи починають зігріватися. Лісова долівка крутим схилом спускалася до невеличкого струмка, що дзюрчав поміж корінням дерев.

— Зловіть собі здобич, а тоді відпочивайте, — наказав Ожинокіготь. Падуболистка відчула напругу в його голосі; схоже, він не в захваті від того, куди їх веде цей шлях. «Може, він знає, що попереду чатує небезпека?»

Орлякошуб зник у підліску, а Левожар рушив на лови з Березопадом.

— Пополюєш зі мною? — запитала Падуболистка Ліщинохвосту, яка, здавалося, ще не оговталася після паніки на Громошляху.

— Було б чудово! — Ліщинохвоста нашорошила вуха. — Де почнемо?

— Тут не гірше, ніж деінде.

Обидві кицьки скуштували повітря. Падуболистка вловила сильний запах білки, а за мить помітила, як та порпається посеред сміття біля коріння покарлюченої акації. Нашорошивши вуха, воячка вказала на неї Ліщинохвостій. Подруга кивнула, блиснувши очима.

Падуболистка подала Ліщинохвостій знак залишатися на місці, потім припала в мисливську стійку і широким колом обійшла дерево з іншого боку. Вона так часто застосовувала цей мисливський прийом на території Громового Клану, що їй здалося, ніби вона знову вдома. Воячка підкрадалася до білки все ближче і ближче, ковзаючи лапами по жорсткій траві. Наблизившись на достатню відстань, кішка грізно занявчала і стрибнула. Перелякана білка кинулася навтьоки, але потрапила прямісінько в кігті Ліщинохвостої, яка прикінчила її укусом у шию.

— Чудовий улов! — вигукнула Падуболистка.

— Це ти підлаштувала, — вже значно веселіше промурмотіла Ліщинохвоста.

Щойно Падуболистка підбігла до подруги, як з-за ожинового куща вискочив Левожар.

— Ми з Березопадом зловили жирнючого кроля.

За мить з’явився й Березопад, який ледь тягнув передніми лапами кроля. Важко видихнувши, він впустив здобич та впав у низькорослий кущ ліщини. Снігова шапка сповзла з гілок і накрила його з головою. Вояк зашипів, струшуючи з хутра сніг.

Падуболистка не стримала сміху й тихо муркнула.

— Обережно, бо доведеться називати тебе Снігопадом, — заворкотала вона.

Четверо молодих котів перетягли здобич до затишної улоговини біля струмка, де долівка була прикрита кучугурою опалого листя. Незабаром до них приєдналися Орлякошуб із ще однією білкою в зубах та Ожинокіготь з парою мишей. Поки вони їли, тепло їхніх тіл зігріло повітря в улоговині, і, дивлячись на розлогі гілки чагарників над головою, Падуболистка почувалася майже як у кублі.

Сита і задоволена, воячка облизала мордочку.

— Я б проспала цілу повню, — сонно нявкнула вона.

— Чудово, — муркнув Ожинокіготь, — та хтось має стояти на чатах.

— Я перший, — запропонував Левожар.

— Добре, — Ожинокіготь смачно позіхнув. — Розбуди мене, як захочеш спати, я буду на чатах наступним.

Останнє, що побачила Падуболистка перед тим, як заснути, — нашорошені вуха і золотаво-смугаста фігура її брата, який вдивлявся крізь дерева.

* * *

Падуболистка прокинулася від того, що її штовхнула чиясь лапа. Розгублено кліпаючи очима, вона спершу подумала, що спить у вояцькому кублі. «Але де ж мох і орляк? І чому чутно, як тече вода?»

А тоді воячка згадала, що разом з Ожинокігтем та іншими вирушила до Сонцеспаду. Табір Громового Клану був позаду на відстані одного дня, а тут все здавалося новим і незвичним.

Ліщинохвоста дивилася на неї зверху вниз.

— Твоя черга, — нявкнула вона. — Ти остання.

Похитуючись, Падуболистка встала і потягнулася, вигнувши спину. Левожар, Березопад і Орлякошуб лежали, згорнувшись калачиком, поруч.

— А де Ожинокіготь? — позіхнула вона.

— Він прокинувся, коли я була на чатах, — пояснила Ліщинохвоста. — Сказав, що піде у розвідку. — Вона зручно вмостилася серед листя і прикрила носа хвостом. — Я посплю ще трохи, поки є час, — промурмотіла воячка.

Падуболистка вичистила з хутра клаптики сухого листя й підійшла до струмка. Перш ніж схилитися до води, вона окинула поглядом дерева. Воячка ледь розрізняла їхні гілки на тлі неба, яке починало сіріти. Навколо було тихо.

Вона довго пила крижану воду, а тоді, струшуючи краплі з вусів, раптом почула гучний стривожений крик. Падуболистка побачила, як злетів чорний дрізд. За мить з-за дерев з’явився Ожинокіготь із кролем у зубах.

— Гарно тут полювати, — зауважив він, поклавши здобич до лап Падуболистки.

Від сильного аромату свіжини у воячки аж слина потекла.

— Може, зловити ще? — запропонувала вона. — Одного кролика не вистачить для нас шістьох.

— Добре, — відповів Ожинокіготь. — Але не виходь з лісу. Я розбуджу решту. Наступного разу чергуватимеш перша, — додав він. — Та зараз мусимо йти далі.

Падуболистка попрямувала вздовж струмка, перестрибнула невеличкий водоспад і приземлилась прямісінько на полівку, яка не встигла шуснути у свою нору на березі. Запорпавши мертве тільце, кішка видряпалася на берег і нашорошила вуха, винюшуючи здобич. Невдовзі вона помітила мишу, яка гризла зернятка під кущем. Падуболистка нечутно пронеслася над землею і швидким ударом лапи зламала тваринці шию. Потім забрала полівку і повернулася в улоговину з двома шматками свіжини.

Колись вона пишалася б своїми мисливськими навичками, особливо, якщо б випала нагода довести Ожинокігтю, як швидко вона може принести здобич. Тепер Падуболистка навіть не наважилася подивитися в очі воєводі, коли він привітав її. Усі тренування, всі її знання нічого не важили, якщо вона навіть не справжня кішка Клану.

Усі коти попрокидалися. Вони швидко поїли і вирушили слідом за Ожинокігтем до узлісся.

— Ми вже недалеко від дому Півночі, — нявкнув воєвода. — Обережніше, тримайтеся поруч зі мною.

Земля попереду тяглася рівнинною пусткою без жодних прихистків, хіба що де-не-де видніли гнізда Двоногів. Небо було чистим, за винятком кількох кошлатих купчастих хмар, а позаду патруля сяяв молочно-блідий світанок. Холодний і різкий вітер з незнайомим присмаком, схожим на запах застиглої крові, вдарив Падуболистці в обличчя, щойно вона вийшла з прихистку дерев.

— З мене зараз здує хутро! — поскаржився Березопад.

Падуболистці щипало в очах і роті, а хутро стало жорстким. Воячка прижмурилась і пригнула голову, тримаючись поруч з Левожаром. Вони йшли все далі й далі крихкою травою, доки за свистом вітру Падуболистка не вловила глухе ревіння — нічого подібного вона ще ніколи не чула.

Раптом Левожар став як вкопаний. Падуболистка врізалась у нього, не встигнувши вчасно загальмувати. Роздратовано шикнувши, вона захиталася, а ззаду на неї налетіла Ліщинохвоста. Підвівши голову, Падуболистка побачила, що Ожинокіготь і Орлякошуб стоять один біля одного на чолі патруля і щось розглядають. Воячка підбігла до них, а решта котів вишикувалися поруч.

«Святий Зореклане!» Вони досягли самого краю світу! Земля під їхніми лапами провалювалася вниз грудами каміння. Попереду, скільки могла бачити Падуболистка, розкинулася безкрайня гладінь сірої води, що вирувала й ревіла.

— Ласкаво просимо до Сонцеспаду, — нявкнув Ожинокіготь.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Після того як патруль вирушив по Сола, Сойкопер вийшов на галявину й принюхався до запаху снігу в досвітковому вітрі. Він почув шурхіт — це кілька котів продиралися крізь гілки вояцького кубла. У Клані з’явилося дивне відчуття напруги.

— Досвітній патруль, — почувся голос Сіросмуга неподалік. — Піскоштормо, ти очолиш його. Візьми із собою Лисолапа і Вивіркострибку. Будьте обережні на кордоні з Вітряним Кланом.

— А мені обов’язково йти з ними? — Сойкопер почув стривожений голос Лисолапа. — Не подобається мені Вітряний Клан.

— Тс-с-с, — здивувалася Папоротехмарка. — Сам знаєш, тобі більше нічого боятися.

Сойкопер здригнувся, бо це прозвучало так, ніби більшість Клану вважала Сола вбивцею, і вже не було про що хвилюватися. «Але вони помиляються! Вони дуже помиляються!»

— Лисолапе, ти — мій новак, — нявкнула Вивіркострибка з роздратуванням у голосі. — Звісно, що ти підеш зі мною. Хіба, якщо хочеш, можеш оглянути старійшин на кліщів.

— Е-е… ні, мабуть, піду з вами.

— Усе буде гаразд, — запевнив новака Вогнезір. Сойкопер не чув, як той спустився з Високого Виступу. — Сіросмуже, а хто там у мисливському патрулі?

— Я збирався сам повести його, — нявкнув сірий вояк. — Візьму Карохвістку і Мишовуса. — І тихіше додав Вогнезорові: — Якщо ти чи я патрулюватимемо кордон, то всі подумають, що є чого боятися.

— Слушна думка, — погодився Вогнезір.

— Порохошубе, очолиш ще один мисливський патруль, — голосніше продовжив Сіросмуг. — Візьми із собою Хмарохвоста і Ясносерду. Спробуйте пройти повз кордон Тіньового Клану, але пам’ятайте, що говорив Ожинокіготь про обережність, — не перетинайте його.

— Дякую, я не вчора народився, — огризнувся Порохошуб, який аж іскрився роздратуванням.

— Може, візьмемо Криголапку? — запитала Ясносерда. — Вона зараз нечасто виходить з табору, поки Білокрила в яслах.

— Звісно, — нявкнув Сіросмуг. — Криголапко! Годі байдикувати, йди сюди.

Сойкопер почув тупіт лап і схвильоване нявкання новачки, яка підбігла до котів.

— Підеш на полювання з Порохошубом, Хмарохвостом і Ясносердою, — сказав їй Сіросмуг. — Ми сподіваємося, що ви принесете багато свіжини.

— Упевнений, так і буде, — підбадьорив Криголапку Вогнезір. — Ти чудово справуєшся.

Сойкопер відчув, як запишалася щаслива новачка, коли підійшла до старших вояків.

— Невдовзі ми проведемо ще одну вояцьку церемонію, — звернувся Вогнезір до Сіросмуга.

Хоча його слова звучали бадьоро, Сойкопер уловив сумнів, що приховувався в них. Він знав, що провідник думками був з Громовим патрулем, який вирушив на пошуки Сола.

«Чи справді Сол убив Золошуба? Чи правильно я зробив, що відправив стільки вояків на його пошуки? Чи стане Клан вразливим без них?» — Сойкопер почув думки провідника так чітко, наче той вимовив їх уголос. На свій подив, він зрозумів, що Вогнезір все ще почувається ослабленим після зеленого кашлюка, який забрав одне з дев’яти його життів. У підсвідомості провідника зачаївся страх, що хвороба повернеться.

«Може, він має рацію», — подумав Сойкопер. Він чув, як біля ясел сопів Косариконіг, по якому сторчголов перекидалися кошенята.

— Правильно, — нявкнула їхня мама Маргаритка. — Відпрацьовуйте бойові прийоми з батьком. Косариконоже, хіба ти не можеш вдати страшнішого борсука?

— Борсуки… не… — Косариконіг ледь переводив дух, — …хворіють на зелений кашлюк, — зболено закінчив він.

Неподалік Міллі поралася зі своїми трьома кошенятами, час від часу відриваючись, щоб відкашлятися.

— Не залишайся надворі, якщо стане надто холодно, — попередив Сіросмуг, підбігши до неї. — А ви, кошенята, грайтеся з мамою трохи ніжніше.

— Добре, — почув Сойкопер тоненький нявкіт Цвітки.

— Гаразд, патрулі можуть вирушати, — оголосив Сіросмуг, коли повернувся на місце. — Пильнуйте та повідомляйте про все, що здасться вам дивним.

Патрулі нарешті вийшли з кам’яної лощовини, і навколо запанувала тиша. Вояки, які зосталися, повернулися до своїх кубел, щоб сховатися від холоду. Маргаритка та Міллі зібрали всіх кошенят докупи.

— Час трохи побігати, — нявкнула Маргаритка. — Біг вас зігріє. Хто принесе мені гілочку з тернини й повернеться сюди першим?

— Я! — дружно заволали всі кошенята й побігли через галявину. Сойкопер відскочив, щоб його не збили з лап, і сховався у своє кубло.

Тільки-но він просунув лапу за ожинову заслону, як йому в ніс вдарила пилюга зі збитого моху та орляка.

— Що тут коїться? — запитав він, ледь стримавшись, щоб не чхнути.

— Я міняю підстилку, — пояснила Листоплеса. — Будь ласка, допоможи згорнути цей мох.

Сойкопер підійшов, і його лапи занурилися в купу моху та орляка, яку Листоплеса вже встигла згребти кігтями.

— Я думаю, що скоро сніжитиме, — зауважив він. — Свіжа підстілка буде мокра.

— То відіжмемо воду, — відповіла Листоплеса. — Ця стара підстилка огидна. Як можна пропонувати хворим котам спати на ній?

«Я краще спатиму на ній, — подумав Сойкопер, — ніж вийду в ліс, щоб змерзнути і змокнути».

Він почав був зсувати все докупи, наполовину зарившись у засохле листя папороті та шматки моху, коли почув, як хтось прошмигнув повз ожинник. Поміж смороду запилюженої підстилки медикіт уловив запах Вогнезора.

— Листоплесо, як справи? — нявкнув провідник.

— Добре, дякую, — Листоплеса пожвавішала, але й далі продовжувала вигрібати рештки підстилки.

— Хочу тебе дещо запитати… — голос Вогнезора обірвався, і Сойкопер відчув хвилі сильної тривоги, які йшли від провідника. Медикіт присів серед папороті, знову намагаючись не чхнути і сподіваючись, що Вогнезір не наполягатиме на тому, щоб поговорити з Листоплесою віч-на-віч.

— Ну і… — заохотила провідника Листоплеса.

— Просто… — Вогнезір знову затнувся.

«Та кажи вже!» — подумки підганяв його Сойкопер.

— Знаю, не мені вказувати медикішці, як розмовляти із Зорекланом, — нявкнув Вогнезір, який все більше ніяковів з кожним словом. — Але мені цікаво… ти не замислювалася про те, щоб знайти Золошуба в Зореклані та запитати, хто його вбив?

Що? Сойкопер ледь не вдавився клаптиком моху.

Листоплеса довго мовчала, а коли нарешті заговорила, її голос був крижаний, як сніг у гололист.

— Не я обираю, кого зустріну в Зореклані. Наші предки самі приходять до мене, я не можу шукати їх. Якщо Золошуб прийде до мене і захоче говорити, я вислухаю.

Сойкопер відчув не тільки шок і гнів у її відповіді Вогнезорові. За цим приховувалося щось іще: можливо… страх?

— Вибач, — нявкнув Вогнезір. — Я не подумав…

— Я зроблю все можливе, обіцяю, — вже лагідніше додала Листоплеса. — Я не менше за тебе хочу знати, хто вбив Золошуба.

«То чому ж я не можу їй повірити?» — замислився Сойкопер.

Пізніше того ж дня, прибравши усю стару підстилку і роздавши пижмо котам, які все ще страждали від ускладнень зеленого кашлюка, Сойкопер підійшов до кагату й вибрав собі полівку. Раніше галявиною пронісся густий сніговий вихор, але тепер Сойкоперове хутро зігрівав слабкий промінчик сонця.

Він ще не доїв, коли відчув запах Листоплесої, яка виходила з кубла старійшин. За нею йшли Мишошубка і Довгохвіст.

— Сойкопере? — гукнула його медикішка. — Коли закінчиш, треба прогулятися з Мишошубкою і Довгохвостом. Це вперше вони вийдуть за межі табору після зеленого кашлюка.

Сойкопер проковтнув кусень полівки, що був у роті.

— Добре.

— Ми ж не кошенята, — буркнула Мишошубка. — Нам можна довірити дійти до озера і назад без допомоги іншого кота.

— Знаю, — терпляче відповіла Листоплеса. — Але я хочу, щоб Сойкопер пошукав трави. Пижмо закінчується. Не завадили б нам і кервель, і деревій. Може, під деревами біля озера росте ще щось.

Мишошубка лише голосно зітхнула. Сойкопер уявив, як кощава коричнева старійшина закотила очі.

Листоплеса наблизилася до Сойкопера, майже торкнувшись його хутра.

— Особливо подбай про Мишошубку, — прошепотіла вона. — Прослідкуй, щоб вона не зайшла надто далеко, і перевіряй її дихання. — І вже голосніше медикішка додала: — Мишошубко, може, ви з Довгохвостом допоможете Сойкоперові принести трави, які він знайде?

— Гадаю, ми з цим якось упораємося, — пробурмотіла Мишошубка.

Сойкопер проковтнув останній шмат полівки й попрямував через галявину та терновий тунель. За ним ішла Мишошубка, ведучи за собою Довгохвоста. З дерев опало майже все листя, тому ліс здавався дуже тихим. Сойкоперові доводилося продиратися крізь кучугури опалого листя на долівці й пильнувати, щоб не втрапити у снігові замети, які все ще залишалися під деревами. У повітрі пощипував мороз.

Запах води привів його до озера. Одним вухом він слідкував за Мишошубкою та Довгохвостом, які йшли поруч, і відчув, що на їхньому шляху лежала гілка.

— Сюди, — нявкнув він Довгохвосту і поклав хвіст на сліпого смуганя, щоб провести його в обхід перешкоди. — Все гаразд, не перечепишся.

— Схоже, ти бачиш краще за нас, — Мишошубка бурчала вже не так, як зазвичай, здавалося, вона майже вражена.

«Якби ж то, — подумав Сойкопер. — Зараз я бачу не так далеко». Він хотів знати, що сталося з пророцтвом і чи відомо щось Скелі про розкриту Вивіркострибкою таємницю. А найбільше прагнув довідатися, хто його справжні батьки.

Дерева порідшали, і, коли троє котів наблизилися до озера, Сойкоперу в обличчя подув холодний вітер.

— Ти йди і роби, що маєш, — нявкнула Мишошубка. — А ми з Довгохвостом знайдемо гарну сонячну місцину і подрімаємо.

— Так, тут, певне, багато зілля…

— Слухай, — перебила його коричнева старійшина, — я знаю, що Листоплеса відправила тебе з нами, лишень щоб ти переконався, що ми дійдемо до озера, не відкинувши лапи. Пощастить, якщо в гололист ти знайдеш достатньо трав, щоб набити собі рота!

— Це не так… — почав був заперечувати Сойкопер.

— Іди, ми впораємося, — наполягав Довгохвіст.

— А якщо знадобиться наша допомога, то тільки поклич, — додала Мишошубка. — Я, може, і хитаюся трохи на лапах, але зі слухом у мене все гаразд.

— Чудово.

Почуваючись вільним від обов’язків, Сойкопер помчав берегом озера, доки не дістався до покрученого коріння дерева, де він залишив свою палицю. Холодний вітер з озера куйовдив його хутро. Сойкопер витягнув палицю і поволік її під кущ бузини. А тоді ліг і поклав лапи на зарубки.

«Ну ж бо, Скеле. Мені треба з тобою поговорити».

Від думки, що він може знову опинитися з Древнім Кланом, спиною пробіг мороз. Щось у душі тягнуло його назад — бажання побачити друзів, яких він там знайшов, прагнення дізнатися, як вони впоралися з мандрівкою в гори, — але Сойкопер мусив боротися з цим. Він знав, що гострокігті Древнього Клану йому зараз не допоможуть.

Сойкопер щосили зосередився, намагаючись уявити підземну печеру, де на нього чекав Скеля, але все одно відчував траву під животом і гілочку, що лоскотала його вухо.

— У цьому немає необхідності, — пролунав голос позаду нього. — Палиця не дасть тобі відповіді на всі запитання.

Очі Сойкопера розплющилися, і він зрозумів, що може бачити. Медикіт і досі був під кущем бузини. Повернувшись, він побачив, що позаду нього стоїть Скеля, майже прозорий на тлі трави і дерев. Скеля проліз під кущем, щоб приєднатися до Сойкопера, його безшерсте тіло пахло камінням і нескінченною темрявою тунелів.

Сойкопер ледь не затремтів.

— Увесь цей час ти знав, що Вивіркострибка брехала нам? — спитав він.

Вибалушені невидющі очі Скелі повернулися до нього.

— Відповіді — у твоєму Клані, — обізвався древній кіт, — якщо зможеш їх відшукати.

— Це не відповідь, — роздратовано нявкнув Сойкопер. — Мені потрібна твоя допомога!

— Я не можу дати тобі те, що ти хочеш, — попередив його Скеля.

— А що ж тоді з пророцтвом? Якщо ми не з роду Вогнезора…

— Сойкопере, твори своє майбутнє сам, — перебив його кіт. — Не чекай, що воно впаде тобі до лап, як шматок свіжини.

Сойкоперове хутро стало дибки від роздратування. Як він мав будувати своє майбутнє, якщо жоден кіт нічого йому не каже? Він уп’явся кігтями в землю.

— Сойкопере! — почувся голос Мишошубки з краю озера. — Сойкопере!

Сойкопера знову поглинула темрява. Запах Скелі зник.

— Сойкопере, де ти?

Медикіт виповз з-під куща бузини, накривши палицю опалим листям і сміттям. Пізніше він повернеться і заховає її як слід.

— Що ти там робиш? — запитала Мишошубка, наближаючись до нього. — Ми вже готові повертатися. Хотіли запитати, чи є якісь трави і для нас.

— Е-е… ні, я нічого не знайшов, — затнувся Сойкопер.

— Може, ти не там шукаєш? — зітхнула Мишошубка. — Я чула, що під кущами бузини трави не ростуть. Там, за тобою, величезний кущ пижма, — додала вона.

Сойкопер спалахнув від сорому. Йому слід було не поспішати, а зірвати трохи зілля, перш ніж спробувати поговорити зі Скелею. Він так захопився пошуками древнього кота, що навіть не помітив гострого аромату пижма.

— Дякую, — пробурмотів він.

Збираючи зі старійшиною трави, Сойкопер помітив, що Мишошубка роздратована. Йому й самому не було чого нести, і він не відчув жодного запаху інших трав дорогою до табору.

— Це все? — запитала Листоплеса. Медикішка чекала біля кубла, коли Сойкопер прийшов з пижмом. — А де ж деревій і кервель, про які я просила?

— Я так і не знайшов їх, — пробурмотів Сойкопер, тримаючи жмуток стебел.

— Мабуть, і не шукав, — пирхнула Листоплеса. — Сойкопере, я послала тебе не просто згаяти час. Ти маєш виконувати свої обов’язки! — Її голос перейшов у гарчання. — Якби всі коти так чинили, проблем не було б узагалі.

«Які мурахи її покусали?» — застановився Сойкопер. Не в дусі Листоплесої бути такою запальною. Цього разу він не мав бажання сперечатися з нею, тому просто попрямував до кубла покласти пижмо.

Листоплеса прошмигнула повз нього.

— Облиш. Сама покладу.

Охоплена люттю, медикішка майже вирвала трави з його щелеп і понесла їх у печеру.

Сойкопер попрямував до кагату. Але він поїв раніше, тому навіть щойно спіймана миша не спокусила його. Живіт скрутило від болю, гострішого за голод: він скучив за Левожаром і Падуболисткою більше, ніж міг уявити. Ще ніколи вони так надовго не розлучалися.

Уві сні Північ повідала йому, що патруль ганяється за тінню, а Скеля сказав, що відповіді криються у Громовому Клані. Але Сойкопер не знав, як самому віднайти їх. Хіба це сила — заходити у сни інших котів, але прокидатися сліпим? Він ніяк не зможе щось дізнатися, якщо на кожному кроці на нього чигає темрява.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Левожар затамував подих, вдивляючись у безкраїй сірий водний простір. Пронизливий холодний вітер куйовдив хутро вояка — здавалося, будь-якої миті сильний подув може збити його з лап і жбурнути з обриву на скелі далеко внизу.

— Сюди, — наказав Ожинокіготь.

Він повів патруль уздовж краю урвища до вузької улоговини, зарослої колючою травою. Левожар з полегшенням зітхнув, коли сховався від вітру.

— Борсучиха Північ живе неподалік, — повідомив Ожинокіготь, коли патруль зібрався біля нього на дні улоговини.

— Звідки ви знали, де її шукати? — зацікавлено спитала Падуболистка.

— Ми не знали, — зізнався воєвода. — Ми навіть не знали, що шукаємо борсучиху. — Він смикнув кінчиком хвоста. — Я знайшов кубло Півночі, коли впав у нього.

— Ти поранився? — очі Ліщинохвостої широко розплющилися.

— Ти не злякався Півночі? — встряв Березопад.

Ожинокіготь запряв вухом, ніби хотів позбутися мухи.

— Зараз не час для історій. Треба йти далі.

Воєвода повів патруль через улоговину, час від часу піднімаючись на схил, щоб подивитися, чи далеко вони відійшли від урвища. Левожар і решта ховалися в заглибині, прислухаючись до поривів вітру над головами.

Нарешті Ожинокіготь помахом хвоста покликав їх нагору.

— Ми майже на місці, — сказав він. — Не відставайте.

Коти попритискалися животами до короткої колючої трави, пробираючись за Ожинокігтем до краю урвища.

«Він хоче перестрибнути?» — дивувався Левожар, з кожним кроком наближаючись до краю прірви.

Але за мить до того, як земля зникла з-під їхніх лап, Ожинокіготь стрибнув у значно глибше й вужче урвище, що стрімко проходило крізь розколину в скелі. Орлякошуб та решта кинулися за ним, Левожар біг останнім. Гостре каміння, що встеляло дно урвища, то впивалося йому в подушечки, то вислизало з-під них, і він ледь тримався на лапах. Березопад послизнувся, врізавшись у Ліщинохвосту, і Орлякошуб устиг стримати двох молодших котів, щоб ті не покотилися ще далі.

— Дякую! — засапано нявкнув Березопад.

— Дивись під лапи, — відповів Орлякошуб.

Коти спустилися до скелястого берега, на якому пісок майже повністю вкривала рінь. Левожар і раніше бачив баранці на озері, коли дув сильний вітер, але ці хвилі були набагато більші, й вони розбивалися об каміння бризками піни. Ліщинохвоста дивилася на них великими очима, не в змозі від жаху поворушити лапами.

— Яка гидота, — пробурмотіла Падуболистка, відступаючи до схилу скелі. — Моя шерсть намокла і злиплася. — Вона повернула голову, щоб лизнути своє плече. — Фу!

Левожар відчув, що його хутро теж липке, і зморщив ніс від незнайомого присмаку в повітрі. «Це не місце для котів», — сказав він собі.

Змахнувши хвостом, Ожинокіготь стрибнув на кам’янистий виступ і миттєво зник під краєм урвища.

— Куди ж він подівся? — здивувався Березопад.

Левожар помітив бурштинові очі воєводи, що світилися у сутіні біля підніжжя скелі.

— За мною! — покликав Ожинокіготь.

Решта патруля неохоче пішла за ним під зубастою скелею до печери з низьким склепінням. Левожар оглянув бліді піщані стіни і долівку, вкриту великим гладким камінням. Високо над ними з невеликого отвору в стелі лилося сіре світло.

— Це сюди ти провалився? — спитав Левожар, згадавши розповідь Ожинокігтя про те, як він уперше натрапив на Північ.

Ожинокіготь кивнув.

— Печера була повна води, і я ледь не втопився. Твоя мати врятувала мені життя.

Левожара пронизав крижаний біль, такий же різкий, як і шум води ззовні. «Вона мені не мати», — ці слова ледь не вирвалися в нього, та він вчасно прикусив язика. Якщо Ожинокіготь не знав про це, то тут не те місце, де він мав дізнатися правду.

Падуболистка не чула розмови Левожара та Ожинокігтя. Вона з цікавістю обнюхувала печеру, пробираючись у її кінець, туди, де долівка поступово піднімалася вгору, ставала м’якою і піщаною. Зверху лежало кілька гілок.

— А це що таке? — запитала Падуболистка.

— Це кубло Півночі, — пояснив Ожинокіготь.

Левожар тільки зараз відчув борсучий сморід, що пробивався крізь запах води. Шерсть в нього наїжачилася, але він примусив себе розслабитися. Запах був старий, до того ж Ожинокіготь сказав їм, що Північ дружелюбна щодо котів.

— Вона прийде і знайде нас? — нервово нявкнула Ліщинохвоста.

— Сподіваюся на це, — відповіла Падуболистка. — Сойкопер нам все про неї розповів. Вона стільки усього знає.

Зелені очі сестри блиснули на Левожара з сутіні. «Невже вона справді цього хоче? — замислився він. — Невже вона думає, що Північ розповість нам, хто наші батьки?»

— Півночі тут немає, — розчаровано нявкнув Ожинокіготь. — І запах її старий, тож чекати немає сенсу. Її тут не було вже кілька днів. Краще повертаймося.

Коли вони вийшли з печери, вода ще більше піднялася берегом. Хвилі розбивалися об скелі, лизали каміння. Левожар відскочив, коли вода закрутилася навколо його лап, а потім з грізним сплеском відступила.

— До урвища, швидко, — наказав Ожинокіготь.

Він повів патруль назад, і коти видряпувалися за ним через каміння. Левожар захитався, коли вода зашумувала біля самісінького живота, але втримався на лапах і дістався безпечного місця на крутому схилі урвища, де вже сховалися Ожинокіготь і Ліщинохвоста. Падуболистка плелася за ним, від бризок її чорне хутро намокло і прилипло до боків.

— Ненавиджу це місце! — плювалася вона, намагаючись обтруситися. — Північ, мабуть, мишомізка, якщо живе тут.

Раптом почувся різкий тривожний вигук. Березопад намагався стрибнути в урвище, коли його накрила величезна хвиля. Падуболистка простягнула лапу, але не встигла схопити побратима — хвиля віднесла його за межі досяжності. Левожар побачив, як Березопад заборсався, волаючи від жаху, а тоді голова вояка зникла у каламутній воді.

— Він тоне! — закричала Падуболистка. Тієї ж миті над головою Левожара промигнула темна тінь: Ожинокіготь стрибнув у воду і швидко поплив туди, де зник Березопад. Орлякошуб, все ще непевно балансуючи на камінні внизу, кинувся слідом за воєводою.

Левожар напружив м’язи, готуючись стрибнути за ними, але Падуболистка заступила йому шлях.

— Ти не можеш, — прошипіла вона. — Ще більше котів загине!

— Ми мусимо хоч щось зробити, — відчайдушно нявкнув Левожар.

Озирнувшись, він побачив, що між скелями, за кілька хвостів над ними, росте розлогий кущ.

— Ліщинохвосто, — гукнув Левожар. — Зможеш відламати гілку з того куща?

Юна воячка, застигнувши від жаху, спостерігала, як її побратими борсаються у хвилях Сонцеспаду. Почувши голос Левожара, вона здригнулася, а тоді повернулась і почала смикати за найдовшу гілку.

Левожар видерся нагору, щоб допомогти їй. На щастя, кущ був сухий; гілка відчахнулася від стовбура, і вони з Ліщинохвостою змогли відірвати її кігтями і потягнути вниз до води. Левожар полегшено видихнув, побачивши, що Березопад виринув на поверхню. Ожинокіготь учепився зубами в хутро на загривку молодшого вояка, а Орлякошуб плив з іншого боку, намагаючись підштовхнути його до скель.

Опустивши гілку, Левожар покликав сестру хвостом. — Хапайся за кінець, — наказав він. — Впийся зубами та кігтями і не відпускай.

Падуболистка послухалася і штовхнула гілку так, щоб вона якнайдалі стирчала у воді. Левожар і Ліщинохвоста присіли поруч, і всі троє котів учепилися за гілку, намагаючись утримати її серед хвиль, що розбивалися об берег. А вода все прибувала, вируючи навколо них.

«Довго ми так не витримаємо, — похмуро подумав Левожар. — Нас теж змиє».

Він примружився, вдивляючись у бурхливі води, аж раптом помітив, що його побратими зринули над поверхнею і хвиля погнала їх до берега. Короткий день гололисту добігав кінця, призахідне сонце залило поверхню води багрянцем, і, здавалося, голови котів були лише тінями, що погойдувалися в морі крові.

Хвиля піднесла їх ще ближче. Орлякошуб потягнувся і встиг учепитися кігтями в кінець гілки.

— Хапайся! — гукнув він Березопаду.

Юний вояк застиг від страху й дивився відсутнім поглядом, та щойно Ожинокіготь відпустив його карк, Березопад учепився в гілку і поліз нею, доки не вибрався на каміння. Левожар відпустив свій кінець гілки, щоб відтягти знесиленого товариша вище. З Березопадового хутра струменіла вода, і він виблював багато рідини.

Орлякошуб видряпався гілкою до безпечного місця і стояв, струшуючи воду з рудого хутра.

— Ожинокігтю! — зойкнув він. — Ожинокігтю, де ти?

Левожара пройняло холодним жахом, коли він зрозумів, що воєвода зник. «Не міг же він втонути. Що нам робити без нього?»

І тут він побачив, як за кілька лисячих хвостів від кінця гілки на поверхню виринула темна голова Ожинокігтя. Воєвода намагався пливти, але сили вже полишали його.

Хвилі накочувалися на Падуболистку і Ліщинохвосту, які тримали гілку. Хвіст Падуболистки вже занурився у воду.

— Відійди назад, але не відпускай! — наказав Левожар, його серце гупало так само гучно, як і хвилі на березі. — Ожинокігтю! Сюди! — загукав він.

Воєвода почув голос Левожара, і в нього, схоже, відкрилося друге дихання. Щосили намагаючись утриматися на плаву, він дозволив черговій хвилі піднести його до гілки, а тоді кинувся вперед. Ожинокіготь вчасно зміг учепитися кігтями в кінець гілки і видряпатися нею, інакше його б змило назад відпливною хвилею.

— Лайно лисяче! — сплюнув він, стоячи на камінні. Біля його лап вирувала вода. — Я думав, що вже напевне відправлюся до Зореклану.

Коти рушили геть від голодної води. Ожинокіготь видерся вгору до Березопада, який все ще лежав на камінні, заплющивши очі. Лише груди, що здіймалися й опускалися, свідчили, що він живий.

Ожинокіготь штовхнув його лапою.

— Березопаде?

Очі молодого смуганя розплющилися, і він, здригнувшись, видихнув.

— Я міг потонути, — його голос тремтів від страху. — І вже ніколи не побачив би Білокрилу… і наших кошенят!

— Але зараз з тобою все гаразд, — хрипло нявкнув Ожинокіготь. Від гіркої води йому дерло у горлі. — Час рушати.

Громовий воєвода не дозволяв патрулю відпочити, доки вони не дісталися неглибокої улоговини, що проходила вздовж вершини скелі. Сховавшись від вітру і прислухаючись до хвиль, що розбивалися внизу об скелі, коти безсило впали й почали вилизувати воду з хутра. Левожар здригнувся від гіркого присмаку солі й побачив, що його однокланівці теж кривляться вилизуючись.

— Ожинокігтю, Орлякошубе, дякую вам, — пробурмотів Березопад. — Ви врятували мені життя.

Орлякошуб торкнувся його плеча кінчиком хвоста.

— Усе скінчилося, і, дякувати Зореклану, ніхто не загинув. Ожинокігтю, як думаєш, що нам робити далі, адже Півночі тут немає?

Ожинокіготь підтримав ввічливу спробу побратима змінити тему і смикнув вухами.

— Продовжимо шукати Сола. На території Двоногів знайдуться коти, які його бачили.

Хутро на шиї Орлякошуба стало дибки на згадці про Сола.

— Так, він чимось нагадував кицюню.

«Цей кіт — не кицюня», — Левожар не наважився вимовити це вголос. Раптом хтось запитає, звідки він стільки знає про Сола? Вояк обмінявся поглядами з Падуболисткою. Він не був упевнений, що хоче відвідати місце, де живуть Двоноги, і схоже, сестра відчувала те саме. Ліщинохвоста теж здавалася знервованою, і тільки Березопад озвучив те, про що вони всі думали:

— Чи обов’язково підходити так близько до Двоногів? Це не надто добре для котів Клану.

— У нас немає вибору, — прогарчав Ожинокіготь. — Ми не повернемося до Громового Клану без Сола!

«Цікаво, чи став би він так завзято вистежувати вбивцю Золошуба, якби знав, що сірий вояк намагався знищити Вивіркострибку? — замислився Левожар. — Але ж Ожинокіготь не знав і того, що Вивіркострибка брехала йому. Вона дозволила йому вірити, що він наш батько. Чи був би він такий вірний їй, якби дізнався правду?»

Левожар потрусив головою, намагаючись очистити її від усієї цієї брехні. Він мав зосередитися на єдиному, що міг контролювати: бути для Громового Клану найкращим вояком. «Я знаю, що все ще можу битися і залишатися неушкодженим. Просто потрібна нагода довести це…»

— Що таке? — прошепотіла йому на вухо Падуболистка. — Ти щось почув?

Її чорне хутро нагороїжилося.

Левожар тільки зараз помітив, що вп’явся кігтями в землю, ніби наготувався атакувати.

— Ні, все гаразд, — відповів він, змушуючи себе розслабитися. — Просто замислився про Сола.

Ожинокіготь не чув їхньої розмови.

— Ось як ми вчинимо, — оголосив воєвода. — На краю скелі котам ніде жити і ловити здобич. Тож доведеться вирушити до кордонів території Двоногів і пошукати котів, які могли бачити Сола.

— За умови, що ми залишимося біля кордону, — пробурмотіла Падуболистка.

Патруль обережно перебрався через край улоговини і попрямував до червоної плями — Двоножачих гнізд на дальньому боці відкритої ділянки скелі. Хоча Левожарові й досі дошкуляв вітер, він радів тому, що за його спиною стихав шум хвиль.

Сонце зникло, поглинуте Сонцеспадом, і на траві простяглися довгі тіні. У Левожара забурчало в животі. Він згадав, що від ранку навіть не нюхав свіжини.

— Пошукаємо здобич, щойно дістанемося до Двоногів, — пообіцяв Орлякошуб, почувши буркіт Левожарового живота.

«І яку ж здобич ми там знайдемо? — застановився Левожар. — Я не їстиму їжу кицюнь!»

Що ближче вони підходили до гнізд Двоногів, то більше панікував Левожар. Судячи з насторожених поглядів і наїжачених шубок, його побратими і посестри відчували те саме. Раптом із пронизливим стрекотом на них налетіло щось чорне. Левожар припав до землі, перекотився, вишкірив зуби і випустив пазурі, а тоді помітив кажана, який спурхнув і зник у темряві.

Березопад притлумив глузливий нявкіт.

— Шкода, що ти не спіймав його, — промуркотів він. — Ми б усі перекусили.

— Надто мала здобич для нас шістьох, — пробурчав Левожар.

У гніздах Двоногів почали з’являтися вогники, а в небі над ними спалахнуло моторошне помаранчеве сяйво. Левожар зморщив ніс від дивних запахів і відчув, як хутро на шиї настовбурчилося від різких незнайомих звуків.

Поруч світилися очі Падуболистки, її хвіст розпушився і здавався вдвічі більшим, ніж зазвичай. Навіть Ожинокіготь і Орлякошуб рухалися обережніше, бо попереду видніли кубла Двоногів.

— Не думаю, що Сол живе з Двоногами, — нявкнув Ожинокіготь, — тож ми радше знайдемо його — чи котів, які його бачили — тут, на околицях території Двоногів.

Воєвода провів їх через ділянку м’якої трави і зупинився перед високим парканом з пласких дерев’яних смужок. Левожар принюхався: серед багатьох незнайомих ароматів він уловив запахи Двонога і собаки.

— За кожним Двоножачим гніздом закріплено невеликий шматок території, — пояснив Ожинокіготь. — Він огороджений парканом з дерева або червоного каміння. Думаю, саме так Двоноги позначають свої кордони.

— Звідки він стільки про це знає? — недовірливо пробурмотіла Падуболистка.

— У старому лісі жили Двоноги, — сказав їй Орлякошуб. — Якраз навпроти нашої території. Пригадуєш історію про те, як Вогнезір утік від своїх Двоногів і зустрів у лісі Сіросмуга?

— Здається, так, пригадую, — знизала плечима Падуболистка.

Ожинокіготь повів їх уздовж паркану до щілини, залитої помаранчевим світлом. Вони ще не встигли до неї дістатися, як з іншого боку пролунав гучний гавкіт. Левожар аж підстрибнув, коли два собаки вдарилися тілами об хлипку деревину. Він стривожено поглянув на Падуболистку. «А якщо паркан не витримає?»

— Біжімо! — заволав Ожинокіготь.

Коти промчали вздовж паркану і пірнули в щілину. Тільки-но Левожар ступив лапою на твердий чорний камінь з того боку огорожі, як його засліпило яскраве світло. Просто на них мчала потвора!

Хтось нажахано зойкнув. Левожар побачив обриси однокланівців на тлі сліпучого світла очей потвори, а за мить він уже зіскочив з Громошляху, приземлившись у колючі зарості.

Коли вояк наважився підвести голову, потвора вже сповільнилася і звертала у просвіт за одним із гнізд Двоногів. З високих кам’яних дерев, що вишикувались обабіч Громошляху, лилося сліпуче оранжеве світло. Просто попереду Левожар помітив Березопада — той розпластався під парканом, на якому, вигнувши спину і задерши настовбурчений хвіст, балансував Орлякошуб. З густих тіней під деревом пліч-о-пліч вийшли Падуболистка й Ожинокіготь.

— Березопаде? — тихо покликав Левожар. — З тобою все гаразд?

На його полегшення, юний смугань звівся на лапи й затрусив вусами.

— У мене в голові промайнули всі вояки Зореклану, — нявкнув Березопад. — Ото потвора була!

Терновий кущ, на який приземлився Левожар, ріс поряд зі щілиною в паркані. Коли вояк зазирнув у неї і помітив ще одну потвору перед кублом Двоногів, у нього аж живіт звело. Та щойно він зрозумів, що ця потвора спить, його серцебиття сповільнилося і дихання стало рівним.

По той бік щілини лежала перевернута блискуча річ Двоногів, а навколо неї — купа сміття. Левожар скривив ніс від запаху воронячого їдла. Раптом купа заворушилася, і звідти виринула Ліщинохвоста, обтрушуючи хутро.

— Я перекинула цю штуку, — поскаржилася вона, — і тепер уся в якійсь бридоті.

Левожар поспішив допомогти воячці. До неї прилипли клапті чогось, що пахло травами, але холодними і слизькими, наче їх зірвали і залишили гнити під дощем. Він обережно простягнув лапу, щоб зняти їх. Падуболистка та Ожинокіготь теж підбігли на допомогу.

— Смак гидотний. — Ліщинохвоста лизнула плече і провела язиком по губах, ніби намагаючись позбутися огидного смаку. — Краще вже їсти лисяче лайно.

Орлякошуб став на краю Громошляху, пильнуючи, чи не з’являться нові потвори. Його хутро ще не вляглося. Левожар помітив, що й Ожинокіготь, який допомагав Ліщинохвостій чистити хутро, так само нагороїжений.

Побачивши, як похитнулася впевненість старших вояків, Левожар почувався трохи сміливішим.

— На території Двоногів біля старого лісу, мабуть, не було собак, — прошепотів він до Падуболистки. — Навіть Ожинокіготь здивувався.

— Цікаво, що ще нас здивує? — нявкнула Падуболистка.

Тим часом Березопад перетнув Громошлях і нишпорив у купі сміття Двоногів.

— Погляньте-но! — нявкнув він. — Ожинокігтю, а можна це з’їсти?

Левожар не відразу зрозумів, що це тягне зі сміття його побратим. Щось гладеньке й бліде, воно трохи пахло свіжиною, але вояк ніколи не бачив такої здобичі. Від неї тхнуло Двоногами. Левожар не хотів цього їсти, але його живіт забурчав лишень від думки про їжу.

Ожинокіготь уважно все обнюхав і трохи відкусив з одного боку.

— На смак трохи нагадує дрозда, — повідомив він за мить. — Думаю, не зашкодить, якщо ми це з’їмо, нам потрібно підкріпитися.

— Він же не сподівається, що ми зловимо тут багато здобичі? — прошепотіла Падуболистка на вухо Левожарові.

Ожинокіготь порівну розділив здобич Двоногів на всіх котів. Березопад ще раз переглянув сміття, але більше нічого не знайшов.

— Непогано, — з набитим ротом пробурмотів Левожар до Падуболистки, — якщо не зважати на запах Двоногів.

Падуболистка схилилася над своєю порцією, акуратно відкушуючи маленькі шматочки.

— Ех, а мені б зараз смачну жирненьку полівку.

Вгамувавши голод, Левожар відчув себе сильнішим. Та коли Ожинокіготь повів їх углиб території Двоногів, у нього виникло відчуття, ніби вони потрапили в пастку. Обабіч них здіймалися гнізда з червоного каменю — ближче, ніж стіни лощовини у таборі, вище, ніж дерева в лісі. Подушечки на лапах боліли від ходіння по твердому камінню. «Як тут взагалі можуть жити коти?»

У помаранчевому світлі кам’яних дерев на паркані поруч утворювалися величезні тремтливі тіні котів, що прокрадалися вздовж узбіччя Громошляху. Раптом Падуболистка насторожилася і торкнулася хвостом Ожинокігтевого плеча.

— Попереду щось є! — прошипіла вона.

Воєвода помахом хвоста наказав патрулю зупинитися. Левожар застиг, очікуючи почути рев потвори, але тишу порушував лише тупіт лап — хтось наближався.

Ліщинохвоста притиснулась до Левожара, і він відчув, як вона тремтить.

— А якщо це собака? — прошепотіла воячка.

— Тоді ми з ним битимемося, — випустив кігті Левожар.

Та коли з-за найближчого рогу з’явився маленький чорно-білий кіт, золотавий вояк видихнув і розслабився. Незнайомець зупинився і з жахом витріщився на патруль, вигнувши спину та настовбурчивши кожну волосинку своєї шубки. Він миттю позадкував, не зводячи переляканого погляду з лісових котів, і вже був наготувався втекти, аж тут Ожинокіготь ступив на крок уперед.

— Ми не заподіємо тобі шкоди, — звернувся воєвода, підвівши передню лапу і показуючи, що вона без кігтів. — Просто хочемо поговорити з тобою.

— Він теж так казав! — здавалося, котик від страху от-от вистрибне з хутра. — І дивіться, що з того вийшло!

Не встиг Ожинокіготь запитати, що це означає, як чорно-білий кіт розвернувся і кинувся навтьоки за ріг, звідки прийшов. Воєвода метнувся навздогін, а за ним і весь патруль, але, коли вони завернули за ріг, Громошлях був порожній. Ніщо не ворушилося під яскравим помаранчевим світлом.

— Лайно мишаче! — просичав Ожинокіготь крізь зуби.

— Про що, заради Зореклану, він говорив? — запитав спантеличений Орлякошуб.

Левожар обмінявся поглядами з Падуболисткою і зрозумів, що вони із сестрою подумали про те саме: «Сол!»

— Цікаво, хто ж це «він»? — розмірковував уголос Ожинокіготь, посмикуючи вухами й оглядаючи притихлий Громошлях. — Може, це Сол, як гадаєте?

— Закладаюся на повню досвітніх патрулів, що це він! — збуджено нявкнув Березопад.

— Ми зовсім не схожі на Сола, — задумливо продовжував Ожинокіготь. — Але, мабуть, для того кота ми чужинці, як і Сол.

— І що ж сталося? — затремтіла Ліщинохвоста. — З того, як поводився той кіт, це щось погане.

Ніхто не відповів. У Левожара всередині все аж стиснулося. Його побратими дивилися насторожено, з широко розплющеними від страху очима, наче очікували, що Сол може ховатися під найближчим опалим листком.

Зрештою мовчанку порушив Ожинокіготь:

— Надто пізно, щоб продовжувати пошуки. Трохи відпочиньмо, а вранці шукатимемо як слід.

Він повів їх назад за ріг і вздовж Громошляху, повз паркан, за яким на котів намагалися напасти собаки. Тепер усе було тихо, хоча й досі відчувався собачий сморід. Левожар випустив кігті, готовий порвати хутро злих тварюк, але з-за паркану не долинало жодного звуку. Нарешті вони дісталися порослої деревами та вкритої м’якою травою ділянки, яку перетинали дорогою до Двоножачих гнізд.

Левожар і Падуболистка вмостилися в імпровізованому кублі серед коріння одного з дерев, решта котів влаштувалися неподалік.

— Я так втомилася, що лапи відвалюються, — пробурмотіла Падуболистка, широко позіхаючи.

— І в мене, — нявкнув Левожар.

Він боявся, що через усі ці хвилювання і незвичне середовище не зможе заснути, але, щойно згорнувся калачиком серед сухого листя, відчув, як на нього навалилося сильне виснаження. Занурюючись у сон, вояк усе ще чув далекий шум Сонцеспаду.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Сойкопера розбудив холодний вітерець, який куйовдив його хутро.

— Треба більше підстілки, — пробурмотів він сам до себе, вилазячи з неутепленого гнізда. — Тут такі протяги, наче спиш на вершині пагорба на території Вітряного Клану!

Медикіт підвів голову, принюхуючись до світанкових запахів: у повітрі стояв насичений аромат трав. Схилившись, щоб швидко прилизати хутро, Сойкопер відчув, що Листоплеса стоїть біля розколини зі сховком. Вона саме робила згортки з пижма, а біля неї лежала свіжа суміш ягід ялівцю і листя ромену для Мишошубки від болю в суглобах.

— Давай я віднесу, — запропонував Сойкопер, підійшовши до виховниці ззаду.

Листоплеса аж підстрибнула.

— Не підкрадайся так! Ти мене до смерті налякав. — Вона дбайливо згорнула трави докупи, а тоді додала: — Ні, я впораюся. Краще піди в ясла і перевір усіх котів та підстилки на наявність бліх. Учора я помітила, як Тернинка чухалася.

Сойкопер відвернувся, скипаючи від обурення.

— Я медикіт чи новак? — пробурмотів він доволі голосно, щоб почула Листоплеса, але медикішка не відповіла.

Пролізши крізь ожинник до ясел, Сойкопер привітався з усіма і взявся перевіряти, чи немає бліх.

— О, дякую, Сойкопере! — нявкнула Міллі. — Упевнена, що в моєму хутрі є кілька бліх. Було б чудово позбутися їх.

— Тобі треба змінити підстилку, — сказав Сойкопер, коли вистежив у хутрі на шиї Тернинки блоху і проткнув її кігтем. — Попрошу Лисолапа і Криголапку взятися за це. Хіба що Листоплеса очікує, що я і це робитиму, — пробурчав він собі під ніс. — Гаразд, з тобою розібрався, — нявкнув Сойкопер Тернинці. — Цвітко, я…

Медикіт перелякано зойкнув, зупинившись на півслові, коли в його хвіст уп’ялися чиїсь кігті. Визволившись, він покрутився довкола себе і відчув запах Жабка.

— Я вдавав, що твій хвіст — миша, — гордо сказав йому котик. — І спіймав її!

— Тільки тримай свої кігті при собі! — вишкірився Сойкопер.

— Не перебільшуй, — заперечила Маргаритка. — Він просто грався.

Сойкопер прикусив язика і пішов перевіряти Цвітку та Джмелика на бліх. Жабко викрутився від Маргаритки і підскочив до нього, з цікавістю спостерігаючи, як Сойкопер розгортає хутро Цвітки.

— Ти можеш їсти бліх? — нявкнув він. — Вони гидкі на смак?

— Спробуй, то й дізнаєшся, — запропонував Сойкопер.

— Ти будеш блохою, а я тебе з’їм! — Цвітка пискнула, вирвалася від Сойкопера і вистрибнула на Жабка.

Сойкопер похитнувся, коли на нього навалилося двійко кошенят.

— Припиніть! — гаркнув він. — Цвітко, ти хочеш вивести бліх чи ні?

Маленька черепахова кішечка миттєво припинила жартівливу бійку і знову спокійно стала перед медикотом. Жабко присунувся до них впритул; Сойкопер відчув дихання кошеняти у своєму вусі.

— Тобі подобається бути медикотом? — запитав Жабко. — Я б не хотів ним стати, якщо доведеться тільки шукати бліх.

«Зореклане, дай мені терпіння!»

— Медикоти роблять не тільки це, — відповів крізь стиснуті зуби Сойкопер. — Ми повинні знати про трави і…

— Як гадаєш, з мене вийшов би гарний медикіт? — наполягав Жабко. — Я добре вмію знаходити трави. Я можу винюхувати все, що завгодно. Я зможу бути медикотом? Зможу?

— Ти й вояком навряд чи станеш, якщо не припнеш язика, — пробурмотів Сойкопер.

— Маргаритко! — вигукнув Жабко, пробираючись до мами крізь орляк, що встеляв долівку. — Маргаритко, Сойкопер нагрубіянив мені!

— Знаєш, Сойкопере! — з іншого боку кубла пролунав роздратований голос Маргаритки. — Здається, тебе сьогодні вранці мурахи покусали. Прийдеш пізніше, коли станеш приязнішим.

Проігнорувавши слова королеви, Сойкопер мовчки продовжив шукати бліх. Він хотів, щоб Падуболистка і Левожар повернулися. Їхня трійця має бути разом — особливо тепер, коли вони не мали уявлення, де народилися, хто їхні батьки і чому Вивіркострибка так довго їм брехала.

* * *

Сойкопер нарешті вийшов з ясел і на мить зупинився. Він глибоко зітхнув, відчувши, як слабкі сонячні промені гололисту просочуються крізь його хутро. Позаду почулися кроки — медикіт обернувся, впізнавши запах провідника.

— Сойкопере, доброго ранку, — нявкнув Вогнезір. У його голосі відчувалася стурбованість. — Усе добре? Ти чимось схвильований?

— Усе добре, — ніяково опустив голову Сойкопер. Він не хотів говорити провідникові, що причина всіх його проблем в однокланівцях. Адже, наскільки він знав, Вогнезір ніколи не брехав йому.

Сойкопер відчув щемкий жаль, що у них з провідником не спільна кров. Його повага до полум’яного кота не мала нічого спільного з пророцтвом. Він поважав Вогнезора за те, як той вів свій Клан і навіть пожертвував заради них життям під час епідемії зеленого кашлюка.

— Чудово, — пробурмотів Вогнезір. Сойкопер відчув, що провідник не зовсім йому вірить. — Знаєш, якщо тебе щось турбує, завжди можеш сказати мені.

— Ага… Добре, — Сойкопер ще більше зніяковів. «Вогнезоре, ти не захочеш знати те, що я міг би тобі розповісти!»

На його полегшення, Вогнезір попрямував до кагату. Залишившись сам, Сойкопер принюхався до запахів на галявині. Мишошубка і Довгохвіст ділилися язиками біля свого кубла, і медикіт почув, як худа коричнева старійшина скаржиться:

— У старому лісі ніколи не було так холодно, як тепер.

Біля кубла новаків Лисолап і Криголапка відпрацьовували новий бойовий прийом. Сойкопер згадав, що треба сказати їм про підстилку для ясел. Хмарохвіст і Ясносерда йшли до тернового тунелю.

— Гадаю, слід пошукати здобич біля старого гнізда Двоногів, — запропонував Хмарохвіст.

— Дурний ти клубок хутра! — голос Ясносердої був сповнений ніжності. — Ми ж розлякали всю здобич, коли поселили там котів із зеленим кашлюком.

— Здобич мала б уже повернутися…

Дружня суперечка стихла, коли вояки покинули табір.

І хоча вже пригрівало сонце, Сойкопера наскрізь пронизував холод. Він ще ніколи не почувався таким самотнім. Скеля сказав йому шукати відповіді в Клані. «А що, як у мене немає Клану?»

* * *

— Чому я мушу це робити? — опирався Сойкопер, виходячи з-за дерев на імшану галявину, де тренувалися новаки. — Це марнування часу, а нам треба шукати трави.

— Трави нікуди не втечуть, — в’їдливо відповіла Листоплеса. — Ти не гірше за мене знаєш, що кожен кіт проходить бойову підготовку, навіть медикоти.

Сойкопер прикусив язика, щоб не скаржитися. Він ненавидів вчитися битися, бо знав, що ніколи не стане вправним бійцем. Але сперечатися з Листоплесою марно, останнім часом вона завжди в поганому настрої.

— Гаразд, — нявкнула медикішка, вийшовши в центр галявини. — Почнімо із захисних рухів. Я нападатиму, а ти маєш ухилитися і завдати удару, коли я проходитиму повз.

— Добре, — пробурмотів Сойкопер. — Що швидше почнемо, то… Ой!

Поки він говорив, Листоплеса проскочила повз нього і вдарила по вуху так, що те аж запекло.

— Я ж не очікував! — зойкнув Сойкопер.

— Думаєш, вояки Тіньового Клану тебе попередять? Сойкопере, ти маєш бути завжди насторожі.

Листоплеса знову кинулася на нього. Цього разу Сойкопер виявився підготовленішим, він відскочив убік і замахнувся на те місце, де, як йому здалося, була виховниця, але ледь зачепив її хутро лапою.

— Краще, — визнала Листоплеса. — Але недостатньо. Спробуй ще раз.

Сойкоперові вдалося вдарити кілька разів, але лапи були важкі та незграбні, а чуття не такі гострі, як зазвичай. Хоча його виховниця завдавала легких ударів і не випускала кігті, він почувався побитим і виснаженим. Нарешті, відстрибнувши, він втратив рівновагу на нерівному клаптику землі й упав, мотляючи лапами і навіть не зачепивши Листоплесу.

— Я тут, Сойкопере, — голос медикішки пролунав з протилежного боку галявини. — Чесно кажучи, у тебе бойового духу не більше, ніж у кроленяти! Не схоже, що ти взагалі стараєшся.

— Я стараюся! — зашипів Сойкопер.

— Знаєш, у чому твоя проблема? — холодно мовила кішка. — Ти чекаєш, що Левожар і Падуболистка захистять тебе, тому й не спромігся навчитися захищатися сам.

— Це неправда!

— Думаю, правда. Але Левожар і Падуболистка не завжди будуть поруч. І зараз їх тут немає. Треба вміти про себе подбати.

Сойкопер мовчки підвівся, намагаючись струсити з хутра мох. «Вона не розуміє, — подумки обурювався він. — У неї з Вивіркострибкою все по-іншому. Були б вони такі близькі, вона б знала, що Вивіркострибка збрехала і ми не її кошенята. Листоплеса ніколи не дозволила б їй так вчинити. Цікаво, що б вона зробила, дізнавшись правду про свою сестру?»

Оточений вологими запахами сутінок, Сойкопер пошкутильгав до кубла медикотів. Ноги боліли, а в голові гупало, бо він забився, втелющившись у дерево. Але медикіт був надто змучений, щоб шукати якісь трави для самолікування.

— Сподіваюся, Листоплеса щаслива, — пробурмотів він, скрутившись клубочком у своєму гнізді. — Завтра я, напевно, не зможу навіть поворухнутися, не те щоб щось робити.

Сойкопер заплющив очі, а за мить розплющив їх у густому лісі, де на мереживі листя танцювало зоряне світло. Біль та ломота зникли. Теплий, наповнений ароматами вітерець пригладжував Сойкоперове хутро, і гололист у реальному лісі залишився лише віддаленим спогадом.

Попереду крізь папоротевий тунель вилася вузька стежина. Сойкопер рушив нею, нашорошивши вуха та роззираючись навколо, чи не з’являться знайомі коти. Обабіч стежки щось шурхотіло у підліску, і медикіт бачив мигцем пухнасті хутра, наче довкола були коти, але жоден з них не вийшов привітатися з ним.

— Хто там? — вигукнув він. — Жовтоікло? Синьозірко? Мене чує хоч хтось?

Ніхто не відповів. Розчаровуючись із кожним кроком, Сойкопер брів стежиною, доки не вийшов на порослу м’якою травою галявину. У її центрі він побачив невеликий ставок, у якому відбивалися зорі, але навколо й досі не було ні душі.

— Де ви?! — гукнув Сойкопер, вийшовши на відкритий простір. — Чому не хочете говорити зі мною?

На протилежному боці галявини зашелестіло листя, і з кущів орляка з’явилася Плямолистка. Полегшення, яке відчув Сойкопер, одразу ж зникло, щойно він побачив, як насторожено вона дивиться на нього, високо задерши хвіст.

— Плямолистко… — нявкнув він.

— Ми не можемо дати тобі відповіді, які ти шукаєш, — перебила його черепахова кішка. — Повертайся у свій Клан. Саме там ховається істина.

— Але… ви повинні розповісти мені більше! — благав Сойкопер. — Увесь цей час Зореклан знав, що Вивіркострибка та Ожинокіготь не наші батьки?

У бурштинових очах Плямолистки спалахнув гнів.

— Коли ти нарешті зрозумієш, що Зореклану не все відомо? — гаркнула вона, хльоснувши хвостом. — Іноді й у нас виникають питання! Іноді ми такі ж коти, як і ти!

Не давши Сойкоперові шансу відповісти, вона крутнулася і зникла в кущах папороті.

Сойкопер кинувся за нею навздогін, але відчув, що земля йде у нього з-під лап. Він прокинувся у власному кублі й розплющив очі в темряву. Медикіт широко роззявив рота, ледь стримавшись, щоб не завити, як покинуте матір’ю кошеня.

«Усі залишили мене: Падуболистка і Левожар, побратими, а тепер ще й Зореклан. Я зовсім сам-один».

Навіть його віра в пророцтво, яке колись дарувало великі сподівання, побудована на брехні.

«З таким самим успіхом можна й уві сні залишатися сліпим. І що мені тепер робити?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Падуболистка неспокійно крутилася в імпровізованому гнізді під корінням дерева. Поруч з нею Левожар так смикав вухами і хвостом, наче йому снилися жахіття. Воячка не розуміла, як братові взагалі вдається тут спати. Навіть серед ночі лунало гарчання потвор, крики Двоногів, гавкіт собак.

«Ніколи ще не була в такому гамірному місці, — подумала вона, намагаючись вмоститися серед сухого листя. — Як це витримують кицюні?»

Щойно під ранок Падуболистка поринула в міцний сон, як її розбудив Левожар, який вилазив з гнізда. Широко позіхнувши, воячка пішла за ним.

Помаранчева заграва змінилася блідим ранковим світлом, на тлі неба чорніли обриси дахів кубел Двоногів. Дув холодний вітер, і кожну травинку облямував іній. Ожинокіготь та решта Громового патруля стояли і дивилися понад травою на кубла Двоногів удалечині.

— Треба повернутися до Двоногів, — почав Ожинокіготь, — і розшукати того кота, якого ми зустріли вчора ввечері. Він мусить пояснити, що мав на увазі.

Ліщинохвоста нервово посіпувала вусиками.

— Тут явно не люблять чужинців.

Березопад торкнувся носом її вуха.

— Нас достатньо, щоб впоратися з кількома нервовими кицюнями!

Падуболистка перезирнулася з братом.

— Здається, ми натрапили на слід Сола, — пробурмотів Левожар, шматуючи кігтями траву. — Закладаюся на найжирнішу полівку кагату, що саме через нього той чорно-білий кіт так нас злякався.

Падуболистка кивнула. Цікавість додала їй впевненості, і вона пішла за Ожинокігтем травою назад, у прогалину між гніздами Двоногів. Побачивши, як блищать очі котів, як настовбурчились їхні хвости, воячка зрозуміла, що вони відчувають те саме. «Ми — вояки! — нагадала вона собі. — Нам нічого боятися».

Вітерець переріс у лютий холодний вітер і помчав світом твердого червоного каменю, поки патруль просувався вглиб території Двоногів. Світла ледь вистачало, щоб розгледіти правильний напрямок, і бракувало сонячного тепла, щоб розтопити лід, який вкривав калюжі біля Громошляху.

— Я так хочу пити! — заскиглила Падуболистка. — Язик задубів, наче мишача шкура.

Коли Ожинокіготь зупинився покуштувати повітря, вона присіла біля однієї з калюж і торкнулася язиком льоду, відчувши приємну прохолоду і поколювання.

— Ходімо, — нявкнув воєвода. — Сюди.

Падуболистка хотіла підстрибнути, але різко зупинилася, ледь стримавши крик. Язик примерз до льоду, і коли воячка спробувала вивільнитися, її пронизав гострий біль.

— Що сталося? — спитав Левожар.

— Язик… — Падуболистка ледве змогла вимовити слово. — Пфи-лип!

Левожар пирхнув, стримуючи сміх. Березопад нахилився, опинившись носом до носа з Падуболисткою. Побачивши веселі бісики в його очах, воячка ледь не захлинулася від роздратування.

— Не сміфно! — пробурмотіла вона так чітко, як тільки могла, з прилиплим до льоду язиком.

— Відійди, — пролунав з-за спини Падуболистки спокійний голос Орлякошуба. — Я гляну. — Він схилився біля Березопада, обережно відштовхнувши плечем молодшого кота з дороги. — А ти таки влипла, — нявкнув Орлякошуб. Падуболистка відчула, що він теж ледь стримує сміх. — Гадаю, можна відколоти лід. Тоді доведеться тобі нести його, доки не розтане.

— Ого, ти вигадав новий спосіб діставати воду для старійшин! — втрутилася Ліщинохвоста.

Охоплена відчаєм, Падуболистка ще раз спробувала висмикнути язика, але її знову пронизав біль.

— Боляце! Зфобіть сось!

Вона уявила, як сидить на твердій землі з витягнутим язиком, і раптом відчула, як у ній бурлить сміх. «Мабуть, я справді маю доволі кумедний вигляд». Падуболистка не могла згадати, коли востаннє сміялася.

— Падуболистко, — до неї підійшов Ожинокіготь. Бурштинові очі воєводи поблискували, але, коли він торкнувся носом її вуха, голос був ніжним. — Видихни на повні груди. Теплий подих повинен розтопити лід.

Він присів поруч з нею і дихнув на шматок льоду, де вона прилипла. Падуболистка відчула теплий подув, було приємно, що про неї дбають. Але тепле відчуття знову перетворилося на кригу, коли Ожинокіготь додав:

— Знаєш, ти така ж, як твоя мама. Вона теж постійно у щось устряє.

«Вона мені не мати!»

Падуболистка з люттю видихнула, знову смикнула язик і, зойкнувши, нарешті вивільнилася. У замерзлій калюжі, у тому місці, де дихав Ожинокіготь, виблискувала тала вода. Та воячка не збиралася йому дякувати.

— Гаразд, — нявкнула вона, випростуючись. — Зі мною все добре. А тепер…

Падуболистка замовкла, почувши позаду низьке гарчання, і разом з усіма обернулася. За кілька лисячих кроків, по той бік Громошляху, дорогу їм заступила зграя собак. Їх було п’ятеро, всі різні: від маленького коричнево-білого кудланя до величезного чорно-брунатного монстра. У їхніх очах світилася люта ненависть. Падуболистка почула шепіт Ліщинохвостої:

— О ні…

— Назад, — голос Ожинокігтя був тихий, але твердий. — Не розвертайтеся і не тікайте.

Страх приморозив лапи Падуболистки до землі сильніше, ніж лід скував язик. Вона не могла поворухнутися, вже уявляючи, як собачі зуби вгризаються в її хутро, як ллється кров…

Воячка похитнулася, коли її штовхнув Левожар.

— Давай! — прошипів він.

Раптом Падуболистка відчула, що знову може рухатися. Усі її інстинкти кричали про те, що треба розвертатися і втікати, але вона змусила себе відступати крок за кроком. Шеренга собак просувалася вперед, зберігаючи однакову відстань між ними і котами. Великий чорно-брунатний пес роззявив пащу, з якої скрапувала слина, і загарчав.

«Уже недалеко, — заспокоювала себе Падуболистка. — Щойно відійдемо подалі з території Двоногів, видряпаємося на дерева».

А тоді вона почула гарчання позаду, і кожна волосинка її хутра стала дибки. Озирнувшись через плече, воячка побачила ще двох собак, які відрізали їм шлях до втечі. Вони мали такий само зловісний вигляд, як і ті п’ятеро: роззявлені пащеки та висолоплені язики.

— Ми — здобич, — пробурмотів Березопад.

Тієї ж миті перша зграя собак кинулася вперед.

— Біжіть! — наказав Ожинокіготь.

Він позадкував до вузької щілини, з одного боку якої були гнізда Двоногів, а з іншого — високий дерев’яний паркан. Громові коти побігли за ним, а собаки з гавкотом наступали їм на п’яти. Падуболистка ніколи в житті ще не була така налякана, навіть тоді, коли Золошуб загородив їм шлях на палаючій вершині скелі. Вона очікувала, що будь-якої миті їй у бік увіп’ються гострі жовті зуби. Лапи палали від бігу по твердому камінню, і їй бракувало повітря.

Поруч мчав Левожар, його шерсть здибилася, і він здавався вдвічі більшим, ніж зазвичай. Падуболистка зрозуміла, що брат хоче розвернутися і протистояти собакам. «Ні! Вони розірвуть тебе на шматки!»

— Не залишай мене! — мовила вона.

Попереду, у вузькому провулку, з’явилося ще більше собак. Ожинокіготь шмигнув крізь наступну щілину на стежку між густим живоплотом, його побратими не збавляли темпу, але зграя наздоганяла їх.

Падуболистка зрозуміла, що собаки біжать не напружуючись, бо чекають, коли коти стомляться та їх можна буде легко схопити. «Саме так Воронокрил вчив Бризолапа ловити кролів, коли ми мандрували горами, — згадала вона. — Але тепер здобич — це ми!»

Раптом Ожинокіготь зупинився і протиснувся у вузьку щілину біля підніжжя живоплоту, з усіх сил проштовхуючи тіло задніми лапами.

— Сюди! — гукнув він. — Тут вони не зможуть нас дістати!

Орлякошуб проштовхнув Ліщинохвосту, потім Березопада.

— Падуболистко, швидше! — нявкнув він.

Падуболистка не хотіла залишати брата, але часу сперечатися не було. Вона пролізла крізь колючі кущі, Орлякошуб наступний, а за ним продерся Левожар, та так швидко, що залишив на шпичаках клапті золотавого хутра.

— Шолудиві стервоїди! — гукнув він через живопліт.

Важко дихаючи, Падуболистка роззирнулася. Вона стояла на рівній ділянці яскраво-зеленої трави, облямованій низькорослими кущами. З одного боку височіло кубло Двоногів, але всі двері й вікна були зачинені й навколо нікого не було.

— Може, тепер зможемо… — почав був Ожинокіготь, але раптом замовк.

Падуболистка із жахом побачила, що живопліт закінчувався біля стіни кубла Двоногів, а далі була лише низька дерев’яна огорожа. Собаки легко перестрибнули через цю огорожу і побігли до патруля. Голодні очі псів глумливо поблискували, а гарчання змінилося радісним гавкотом.

«Їм це подобається!» — збагнула Падуболистка, розвертаючись, щоб утікати.

Раптом двері кубла розчинилися. Звідти з криками вискочив Двоніг, погрожуючи собакам довгою палицею. Слідом за ним, репетуючи, вибіг ще один, який тримав у руках щось блискуче. Він змахнув ним у бік зграї, і на них каскадом полилася вода, але собаки просто струсили її із себе.

Дальня частина території Двоногів також була загороджена дерев’яним парканом. Ожинокіготь кинувся до нього, махнувши котам хвостом, щоб прямували за ним. Засапавшись, вони видряпалися на слизьку деревину. Ліщинохвоста почала сповзати назад, але Орлякошуб підштовхнув її, а Ожинокіготь схопив за карк і витягнув нагору. Діставшись безпечного місця, Падуболистка помітила, що її лапи залишили на дереві криваві плями.

Якийсь час собаки штовхалися біля підніжжя паркану, скавуліли і дряпалися, намагаючись дістатися до котів. Ожинокіготь дивився на них згори, вигнувши спину і настовбурчивши хутро від жаху та злості.

— Дайте нам спокій, мішки з блохами! — прошипів він.

Раптом величезний чорно-брунатний пес знову побіг травою до низької частини паркану біля кубла. Зграя помчала за ним і, перестрибнувши огорожу, повернулася назад у провулок.

— Вони йдуть за нами! — Березопадові перехопило подих.

— Тут не можна залишатися, — схвильовано нявкнув Ожинокіготь. — За мною!

Щойно перший пес з’явився з-за рогу, воєвода зістрибнув і побіг провулком так, що його хвіст аж тріпотів на вітрі, а хутро на животі черкало по камінню. Патруль з усіх лап кинувся за ним.

«Ми так довго не витримаємо!» — подумала Падуболистка.

Ожинокіготь завернув у чергову щілину й одразу ж зупинився. Громові коти збилися докупи в нього за спиною. Падуболистка подивилася вперед, і її охопив жах. Цей провулок був глухим. Прямісінько перед ними постав мур, збудований з того ж червоного каменю, що й гнізда Двоногих, і майже такий же височенний. «Ми нізащо на нього не виліземо!»

Ожинокіготь стрибнув на мур, але впав назад, його натруджені лапи так і не дісталися вершини. Падуболистка знала, що Ліщинохвостій це ніколи не вдасться. А живопліт з обох боків видавався надто густим, щоб пролізти крізь нього.

— Ти йди, — хоробро нявкнула Ліщинохвоста, хоч і тремтіла від страху. — Про мене не хвилюйся.

Орлякошуб торкнувся її плеча кінчиком хвоста.

— Ми не можемо більше втікати, — пробурмотів він. — Ми надто виснажені, й нам нікуди сховатись.

— А що там? — Падуболистка помітила в кутку кілька високих блискучих предметів, схожих на гладенькі валуни. Довкола тхнуло сміттям Двоногів. Воячка вказала на предмети хвостом. — Там можна сховатися.

Орлякошуб озирнувся, шукаючи іншого укриття, але його не було.

— Уперед! — швидко кивнув він.

Ожинокіготь скерував Ліщинохвосту в укриття, і заштовхав за нею Березопада у вузький простір біля блискучих валунів. Падуболистка і Левожар протиснулися слідом, а Орлякошуб з воєводою зачаїлися біля отвору, нашорошивши вуха і вуса та чекаючи на появу собак.

Падуболистка притулилася до Ліщинохвостої і відчула, як тремтить її подруга, як вона намагається притлумити крик.

— Знаю, я ніколи не побачу своїх кошенят, — прошепотів Березопад. — Сподіваюся, що з Білокрилою все буде гаразд.

Тупіт лап і гучний гавкіт сповістили про те, що собаки вже добігли до провулку. Падуболистка відчула їхній сморід, що пробивався навіть через запах сміття Двоногів. «Це означає, що і вони нас занюшать».

Левожар підвівся і проштовхнувся повз неї до отвору, де зачаїлися Орлякошуб і Ожинокіготь. Падуболистку наче крижаною водою облили — вона зрозуміла, що брат збирається битися з собаками.

— Ні! Ти не можеш! — прошипіла вона.

— Можу! — наполіг Левожар, його бурштинові очі палали. — Я не постраждаю, ти ж знаєш, що не постраждаю.

Він проштовхався до краю срібного валуна і протиснувся повз Ожинокігтя та Орлякошуба, проігнорувавши воєводу, який спитав, що, заради Зореклану, Левожар надумав робити.

— Левожаре, ні! — закричала Падуболистка. — Зупинися!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Левожар чув перелякані крики сестри, але не звертав на них уваги. Його всього, до останньої шерстинки хутра, переповнювала впевненість, що він таки дасть відсіч псам. Відчувши, як розливаються по жилах жар і лють, вояк наготувався застосувати всі свої бойові навички.

Здавалося, що собаки наближалися дуже повільно, і Левожар навіть встиг розгледіти, як з їхніх пащек скрапує слина, а лапи б’ють по землі. Його погляд метався від одного до іншого.

«Спершу я приб’ю отого чорно-брунатного. Коли він впаде, зіб’ю з лап худого сірого, а якщо пощастить, то й білого. Тоді я візьмуся за те мале дзявкотливе жахіття з чорними лапами…»

Левожар краєм вуха чув, що за спиною кричать його однокланівці, але ніяк не відреагував. «Це моя битва. Я єдиний можу врятувати їх!»

Вояк приготувався до стрибка і встиг помітити здивування в жовтих очах пса-лідера.

— Не очікував, що кіт розвернеться і битиметься! — під’юдив його Левожар. — Що ж, маєш шанс повчитися!

Його останні слова потонули в оглушливому гуркоті. Вояк озирнувся і побачив, що один зі срібних валунів перекинувся, з нього злетів срібний диск, закружляв по землі й покотився на зграю. Собаки відскочили в різні боки, і їхній стрімкий напад було зупинено.

А тоді з-за валуна, що впав, несподівано вистрибнула темно-коричнева смугаста кішка. Вона стояла трохи ближче до паркану, ніж перелякані Громові коти.

— Швидко! — нявкнула смуганька. — Допоможіть перекинути цю штуку.

Вона випросталася і вперлася передніми лапами в бік сусіднього блискучого валуна. До неї підскочив Ожинокіготь, і вони разом штовхнули його. Срібний диск відлетів убік, а валун перевернувся, як і попередній, і з нього висипалося сміття Двоногів.

Собаки розчаровано дзявкотіли, дряпалися на валуни, намагалися обійти їх і вчепитися щелепами в здобич.

— Біжімо! — наказала незнайома кішка. — Це надовго їх не затримає.

Вона пірнула у вузьку, приховану за сріблястими валунами щілину під парканом, і патруль щодуху помчав за нею широкою смугою блідо-сірого каменю.

Почувши позаду гавкіт, Левожар на бігу озирнувся через плече. Малий коричнево-білий та худий сірий пси протиснулися крізь щілину і вже бігли кам’яною долівкою.

— Вони наздоганяють! — засапано вигукнув він.

— За мною! — коротко муркнула кішка. Вона провела їх вузькою стежкою між двома високими парканами і зупинилася біля невеликого отвору з нерівними краями. — Сюди.

Березопад проліз першим, за ним — Ліщинохвоста і Падуболистка, а за воячками протиснувся Левожар. Він перелякано зойкнув, коли беркицнувся в суху траву. Відчуваючи легке запаморочення, вояк звівся на тремтливі лапи і побачив поруч Ожинокігтя, а крізь отвір протискалася незнайома кішка.

— Орлякошубе? — занепокоївся він.

У відповідь почувся крик, і попід огорожею проліз золотисто-карий кіт, який махав лапами і смикав себе за хвіст.

— От лайно лисяче! — відсапуючись, він упав на траву. — Ця блохаста звірюка вкусила мене!

Ожинокіготь швидко обнюхав хвіст побратима. Левожар побачив, що Орлякошуб втратив клапоть хутра, але крові, схоже, не було.

— Житимеш, — виснував воєвода. — Куди тепер?

Відповідь кішки заглушив голосний гавкіт. Паркан заскрипів і прогнувся, коли на нього стрибнули собаки.

У темних отворах на гніздах Двоногів спалахнули вогники. Левожар почув, як Двоніг щось сердито крикнув, але собаки продовжували гавкати та стрибати на огорожу. У вояка скрутило живіт, коли він побачив, що малий коричнево-білий пес просунув голову в щілину, і деревина навколо почала тріщати.

Темна смугаста кішка кинулася вперед і вчепилася кігтями в ніс собаки, так що той аж заскавчав і втік.

— Буде тобі наука, — задоволено нявкнула вона й обернулася до Громових котів: — Хутко, за мною!

Вони помчали за незнайомкою до входу в гніздо Двоногів, але раптом Ожинокіготь зупинився.

— Нам туди не можна! — запротестував він. — Це гніздо Двоногів.

— Чудово! — огризнулася смугаста кицька. — Залишайтеся тут, хай вас з’їдять.

Вона протиснулася крізь вузьку щілину під пласким шматком дерева, що затуляв отвір, і зникла всередині гнізда.

Ожинокіготь і решта патруля розгублено перезиралися, зрештою воєвода знизав плечима і, піднявши хвіст, наказав іти за ним. Левожар на мить зупинився, озирнувся через моріжок і побачив малого цюцька, який протискувався крізь шпарину. Собаці вдалося просунути крізь отвір плечі та лапу.

Левожар відчув, як хутро стає дибки, а всім тілом розливається жар, наче перед битвою. Він майже відчував смак крові та чув нажахане скавуління ворога, у шкіру якого вп’ялися його кігті.

А тоді почувся грюкіт, а за ним — крик Двонога, який уже підійшов значно ближче. Лютий гавкіт собак змінився переляканим скавчанням. Малий пес щосили тужився вибратися зі шпарини в паркані, а тоді зник.

Коли галас затих, хутро Левожара знову вляглося. Він вже був засмутився, що не зміг випробувати свої бойові навички проти собак, але враз підскочив, коли його штовхнув Орлякошуб.

— Ходімо, — нявкнув старший вояк, нашорошивши вуха в бік входу в гніздо. — Чого чекаєш?

Левожар протиснувся крізь щілину, а за ним — Орлякошуб. У невеликому прямокутному кублі вже скупчилися їхні побратими і нервово роззиралися довкола. Левожар скуштував повітря: тут був сильний запах котів, а от Двоногів — дуже слабкий і старий.

— Дивно, — промуркотів він. — Чому…?

Його перебила коричнева смуганька.

— Сюди, — жваво нявкнула вона. — Якщо ви вже тут, знайомтеся з рештою котів.

Вона провела їх попід аркою до більшого кубла. Світло проникало туди з довгої шпарини у стіні. Коли Левожар нерішуче ступив уперед, то відчув сильний запах котів, немов він повернувся у табір після патрулювання в лісі. Падуболистка йшла поруч, торкаючись його хутром, а Ожинокіготь і Орлякошуб трималися осторонь. Левожар знав, що вони готові захистити молодших котів, якщо знадобиться. «Я теж. Якщо доведеться пробиватися назовні з боєм, я готовий».

Ожинокіготь подав патрулю знак зупинитися в центрі кубла. На неглибокому виступі трохи нижче шпарки в стіні сидів широкоплечий сірий кіт, а плямиста коричнева кішка згорнулася калачиком на чомусь схожому на м’який валун з яскравим забарвленням, яке так полюбляють Двоноги. Її смоктало четверо кошенят. З іншого боку кубла з-під якоїсь дерев’яної штукенції Двоногів ледь помітно визирав ще один кіт.

Левожарові перехопило подих, коли він помітив чорно-білого кота на вершечку ще одного м’якого валуна. Це був той незнайомець, якого вони зустріли напередодні ввечері і який утік від них.

— Я Джинґо, — оголосила кішка, перш ніж Левожар встиг щось сказати. — Он там Гусар, — вона махнула хвостом на сірого кота, що сидів на виступі, — а королева з кошенятами — Пляминка.

— Привіт, — нявкнув Гусар, ліниво махнувши хвостом.

Пляминка тільки смикнула вухами і насторожено зиркнула, ніби боялася, що чужинці можуть зашкодити її котеняткам.

— Он там — Стручок, — продовжила смуганька. Кіт під дерев’яною конструкцією підморгнув їм. — Виходь, Стручку, ніхто тебе не скривдить. І, думаю, з Фріцом ви вже зустрічалися.

Вона стрибнула на м’який валун поруч з чорно-білим котом, який мовчки витріщався на Громових вояків.

Ожинокіготь ступив крок уперед.

— З ким ти нас переплутав? — запитав він Фріца, але той не відповів, і воєвода звернувся до Джинґо: — Коли ми зустріли його вчора ввечері, Фріц, схоже, подумав, що ми якось пов’язані з котом, який теж розмовляв з вами і завдав вам клопотів. Знаєш, хто це був?

— Ми більше не довіряємо чужинцям, — відрубала Джинґо. — Після Сола.

Левожарові стиснуло живіт. «Ми мали рацію! Сол був тут!»

— Сол? — в Орлякошуба аж хутро здибилося на карку. — То ти його знаєш?

Джинґо кивнула.

— Він прийшов сюди ще минулого гололисту, але ніхто не знає, звідки саме. Якийсь час він жив на кордоні з Двоногами, а коли похолоднішало, перебрався в це покинуте гніздо і запросив інших котів, які не мали своїх домашніх, приєднатися до нього.

— Я був одним з перших, — з-під дерев’яної штукенції виліз Стручок, худорлявий бурий кіт з посивілою мордою. — Зі мною пішли Пляминка і Фріц.

— А ми з Гусаром приєдналися пізніше, — вела далі Джинґо. — Я почула про котів, які облаштували собі спільний дім, і мені ця ідея сподобалась.

— Сол був вашим провідником? — запитав Левожар.

Плямистий самітник вже намагався керувати Тіньовим Кланом, тож, можливо, це не перша його спроба підкорити собі котів.

— Він переконував вас повірити у щось? — додала Падуболистка.

— Не зовсім, — розгублено пробурмотіла Джинґо. — Тільки в те, що ми можемо жити так, як хочемо, бо заслуговуємо цього. Життя прекрасне, казав він…

— Життя не було прекрасним! — випалив Стручок. Він сів і почухав за вухом задньою лапою. — Ми мали робити все, що казав нам Сол, наприклад, приносити йому їжу і пір’я для гнізда. А ще він лякав кошенят, кажучи, що без нього вони згинуть.

— Усе було не так вже й погано! — запротестувала Джинґо. — Ти просто згадуєш те, що сталося потім.

— А що, не мав би? — Стручок припинив чухатися і глянув на неї. — Цей мишомізкий ледь не повбивав нас усіх!

Фріц енергійно кивнув, нервово посмикуючи вусами, але й досі мовчав.

Левожар перевів погляд на Падуболистку: сестра була така ж шокована, як і він, її очі блищали, а кігті вп’ялися у тверду долівку гнізда Двоногів. «Коли Сол жив у лісі, він не бажав гибелі котів, — подумав вояк. — Невже Падуболистка вважає, що він дійсно міг вбити Золошуба?»

Левожара відволікли від думок четверо кошенят, які відірвалися від мами і злізли з м’якого валуна. Пляминка насторожено спостерігала за тим, як найбільше кошеня з таким самим коричневим хутром, як у неї, підстрибнуло до Ожинокігтя.

— Я — Пустун, — виголосив котик. — А тебе як звати? Ти житимеш тут?

Ожинокіготь похитав головою.

— Ми просто проходили неподалік. Я — Ожинокіготь, — додав він, звертаючись до всіх котів, а тоді представив решту патруля і схилив голову перед Джинґо: — Спасибі, що допомогла нам. Якби не ти, собаки розірвали б нас на шматки.

— Ми готові допомогти будь-якому коту, якщо йому загрожує небезпека від цих псів, — відповіла Джинґо. — До речі, можете залишатися в нас скільки завгодно.

— Дякую, — знову схилив перед нею голову Ожинокіготь. — А тепер розказуйте, що ж накоїв Сол?

Джинґо вмостилася на м’якому валуні, підібгавши лапи під груди. Гусар легко зістрибнув з виступу і примостився поруч зі Стручком.

Левожар уперше помітив на боці молодого кота довгий шрам. Озирнувшись, він побачив бойові поранення і в решти місцевих котів: у Фріца було розірване вухо, морду Стручка вкривали подряпини, а Джинґо бракувало кінчика хвоста.

— Ці коти добряче б’ються, — пробурмотів він до Падуболистки.

Левожар сів на жорстку долівку, тужачи за лісовою травою і м’якеньким мохом свого гнізда у вояцькому кублі. Поруч, випускаючи та втягуючи кігті, сиділа знервована Падуболистка, а навколо скупчилися їхні однокланівці.

— Спочатку Сол не завдавав ніякого клопоту, — нявкнула Джинґо. — Він тримався осторонь і не ліз на територію кицюнь.

— Сол знайшов це покинуте кубло Двоногів, — додав Гусар. — І спершу запрошував до себе котів-самітників.

— Казав, що дбає про нашу безпеку, — нявкнула Пляминка, підповзаючи трохи ближче до краю м’якого валуна.

— Він радше хотів, щоб ми робили все замість нього, — пирхнув Стручок. — От ледар. Його тутешнє життя було легким.

— Це нечесно! — запротестувала Пляминка. — Тут безпечніше, ніж блукати просто неба і спати під кущами.

— І що ж далі? — встряв Ожинокіготь, щоб Стручок не встиг підтримати суперечку.

— До нього приєднувалося все більше і більше котів, — продовжила розповідь Джинґо. — Я тоді жила зі своїми домашніми, але мені сподобалася ідея Сола, і я вирішила спробувати.

— Я приєднався невдовзі після неї, — додав Гусар. — Мені сподобалася свобода. Я міг приходити і йти, не чекаючи, доки мої Двоноги впустять чи випустять мене.

— І ловити здобич самій краще, ніж їсти той сухий корм Двоногів, — нявкнула Джинґо.

— Але чому Двоноги дозволили вам тут залишитися? — зацікавлено спитав Орлякошуб. — Їм не потрібне це гніздо?

— Вочевидь, ні, — відповів Гусар, знизавши плечима.

— Кошенята Двоногів іноді приходили сюди, — пояснила Джинґо. — Вони ніколи не проганяли нас, а зараз і зовсім не з’являються.

— Сол розповів нам, що робити, якщо прийде дорослий Двоніг, — пояснила Пляминка. — Зверху на гнізді є темна місцина під гострим дахом. Сол казав нам ховатися там.

— Двоноги приходили раз чи двічі, — вперше заговорив Фріц. — Але ми всі сховалися.

— Нас так і не знайшли, — гордо додала Пляминка.

Левожар мав вагомі причини не довіряти Солові, але мусив визнати: той зробив усе правильно. У тутешніх котів був прихисток, вони піклувалися одне про одного. Він не розумів, чому кицюні захотіли прийти сюди, та для самітників це, безумовно, було краще, ніж виживати просто неба посеред суворого гололисту. Це нагадувало Клан, але на території Двоногів.

— То що ж пішло не так? — нявкнув він.

— Не здогадуєшся? — понуро озвалася Джинґо. — Нас знайшли собаки. Сюди вони не дісталися, бо більшість з них занадто великі, щоб протиснутися в ту вузьку щілину біля входу.

— Якось мале щеня пролізло таки всередину, — Гусар випустив кігті, стримуючи у горлі гарчання. — Вдруге не наважилося.

— Але вони підстерігали нас щоразу на виході, — здригнувшись, продовжив Фріц. — А потім гналися за нами.

— Вайлуваті, пришелепуваті дикуни! — у Стручка смикнувся кінчик хвоста.

— Якщо нам таки вдавалося полювати, вони забирали нашу здобич, — вела далі Джинґо. — І вони вбили Квітку. — В її очах з’явився сум. — То була гарна молода кішка, яка жила у кублі по сусідству з моїм, і то я вмовила її прийти сюди.

Джинґо схилила голову, і Фріц легко підштовхнув її плече.

— А як на це відреагував Сол? — запитав Орлякошуб після шанобливого мовчання.

— Сказав, треба показати собакам, що ми маємо право тут жити, — підхопив розповідь Гусар. — У нього був план. Він знайшов невеличке порожнє кубло поруч з тим кам’яним муром, де сплять потвори, і запропонував заманити туди собак. Казав, що вони не зможуть втекти звідти, поки ми битимемося з ними.

Фріц здригнувся, перелякано нявкнув і впився кігтями в м’який валун. Джинґо заспокійливо притиснулася до товариша.

— Не вийшло? — здогадався Ожинокіготь, хоча Левожар уже знав відповідь на це питання.

— А сам як думаєш? — Стручок сплюнув.

— Сол учив нас битися, — продовжувала Джинґо. — Ми стільки часу витрачали на тренування…

— А це означало, що бракувало часу на полювання, — втрутився Стручок. — Мій живіт думав, що мені перегризли горло.

Джинґо, не звертаючи уваги на старого кота, вела далі:

— Нарешті Сол сказав, що ми готові. Він вибрав кота Перчика, щоб той спіймав здобич, а потім змусив собак загнати його в те кубло. Ми всі зачаїлися, готові погнатися за собаками і битися з ними. Сол був з нами, і коли…

— Чому ти згадуєш цей шматок лисячого лайна? — за-за спини Левожара почувся новий голос. Вояк озирнувся і побачив біля входу в кубло чорного кота, який метляв хвостом з боку в бік. Через наїжачене хутро він здавався вдвічі більшим.

М’язи Левожара напружилися, здавалося, що новоприбулий от-от на когось нападе. А тоді вояк зрозумів, що злість чорного кота спрямована не на нього і його однокланівців.

— Чорнявцю, все добре, — озвалася Джинґо. — Ці коти розпитували…

— Ні, не добре, — прошипів Чорнявець. — І ніколи не буде. Я не хочу більше згадувати того кота!

Усе ще наїжачений, він розвернувся і пішов геть.

— Прикро, якщо ми його засмутили… — нявкнула Ліщинохвоста, проводжаючи блискучо-чорного кота поглядом.

— Ви не винні, — запевнила її Джинґо. — Перчик був його братом, і тепер він не терпить, коли згадують ім’я Сола.

— Перчик загинув? — запитала Падуболистка.

Гусар похмуро кивнув.

— Ми навіть не встигли потрапити до кубла. Ховалися на даху іншого кубла і побачили, як Перчик біжить через кам’яне поле з собаками на хвості. Я ніколи не чув такого ґвалту! А тоді пролунав жахливий пронизливий крик…

Левожарові аж закололо в лапах, коли знадвору почувся крик, що його наче прикликали слова Гусара. А за мить котів оглушив гавкіт псів, які стрімко наближалися. Перелякані Громові вояки припали до долівки і дряпали кігтями її тверду поверхню. Стручок знову шмигнув під свій дерев’яний сховок, а Пляминка швидко замахала хвостом.

— Кошенята, хутко сюди!

Четверо малюків заскочили на м’який валун, і королева огорнула їх лапами та хвостом.

Лише Джинґо й Гусар видавалися спокійними.

— Вони сюди не зайдуть, — нявкнула Джинґо.

Левожар аж підскочив, почувши шкряботіння перед кублом. Гусар схопився на лапи, та за мить заспокоївся, побачивши рудо-білу кішку, яка протискалася крізь щілину. В зубах кицька тримала мишу, а з-за її плеча визирав юний сірий смугань.

— А, це ти, Веселунка. — Гусар вигнув спину, потягнувся і знову сів. — І Щебетун. Ходіть познайомтеся з новими котами.

Веселунка зайшла в кубло, глипаючи своїми зеленими очима то на одного Громового кота, то на іншого. Тоді похитала головою, промуркотіла щось невиразне через повний рот здобичі та пішла геть. Левожар чув, як стихає звук її кроків.

Щебетун залишився в кублі, але сів біля входу і весь час нервово озирався через плече.

— Ми всі надто знервовані після бійки з собаками, — зауважив Гусар.

— І хіба можна нас звинувачувати? — поруч знову виник Стручок. Він трохи прилизав хутро на грудях, ніби намагався вдавати, що не так швидко кинувся до сховку.

— Розкажіть, що ж сталося, — попросив Левожар. — Після того, як ви почули крик…

— Ми всі побігли до кубла, — продовжувала Джинґо, вп’явшись кігтями в м’який валун. — Перчик був уже мертвий. Собаки шматували його тіло. Ми напали, але їх було надміру багато, і вони були занадто великі й люті. Кожен з нас постраждав. Морозця собаки порвали на шмаття, а Балагура так сильно поранили, що, коли ми притягли його сюди, він помер.

Левожара ледь не знудило. Сол припустився страшної помилки. У тій битві могли загинути всі коти, а собаки все одно й досі завдають їм клопоту.

— Спитай мене, чи Сол брав участь у бійці, — прохрипів Стручок.

— Ну? — нашорошив вуха Ожинокіготь.

— Сол і кігтем не поворушив, щоб допомогти нам, — прогарчав старий кіт. — Він навіть не спостерігав! Просто зайшов сюди, коли ми зализували рани.

— Що ж сталося потім? — запитав Орлякошуб.

Джинґо смикнула вухами.

— Якби він визнав, що помилився, все могло би бути інакше. Але Сол наполягав, що то ми вирішили воювати, і він не винен у нашій поразці. Потім він сів, почав вмиватися і попросив Чорнявця принести йому поїсти.

— Якби я не стримав Чорнявця, він розірвав би Сола на шматки, — додав Гусар.

Березопад смикнув вусами:

— Якби ж то він так і зробив!

Джинґо здивувалася, але не стала перепитувати молодого вояка, що він мав на увазі.

— Тому ми попросили Сола піти, — нявкнула вона. — Ми б вигнали його, якби довелося, та він просто сказав, що ми припускаємося помилки, і пішов без бою. — Кішка зітхнула. — Можливо, він мав рацію. Я вже й не знаю.

— Ні, це вона мала рацію, — пробурмотів Березопад Левожарові на вухо. — І їм краще без Сола, і нам!

Джинґо підвелася і, позіхнувши, потягнулася, а тоді знову сіла.

— Це все, що ми можемо розповісти. А тепер розказуйте, що відомо вам.

Ожинокіготь перезирнувся з Орлякошубом.

— Сол прийшов до лісу, де ми живемо, — почав свою розповідь Орлякошуб. — Мабуть, то після того, як він покинув вас. Він пішов до Тіньового Клану — котів, які живуть неподалік нас — і переконав їх, що не варто вірити у вояцький правильник і в духів їхніх предків-вояків.

Коти з території Двоногів перезирнулися між собою. Напевне, вони ніколи не чули ні про Зореклан, ні про вояцький правильник.

— Сол може бути дуже переконливим, якщо захоче, — промуркотіла Джинґо.

Левожар зиркнув на Падуболистку. Вони краще за будь-кого знали, яким переконливим може бути цей самітник. «А якщо Сол мав рацію? — засумнівався Левожар, хоча його й жахало те, що накоїли собаки. — Може, цим котам не варто звинувачувати Сола в тому, що вони програли битву. — Вояк випустив кігті, уявляючи, що б він зробив, якби опинився віч-на-віч зі псом. — Може, їм слід було тренуватися старанніше».

— То ви шукаєте Сола через те, що він накоїв у… Тіньовому Клані? — запитала Джинґо.

— Ні, просто інший вояк… — нетерпляче почав Березопад.

У Левожара звело живіт від думки, що доведеться обговорювати вбивство Золошуба.

Ожинокіготь підняв хвіст, даючи знак молодшому воякові помовчати.

— Нам просто треба поговорити з Солом про нещодавній випадок, — спокійно заявив він. — Ви його бачили?

— Ні, і не хочемо, — гаркнув Стручок.

Гусар згідливо муркнув, а от Пляминка промовчала. Королева мала такий замріяний вигляд, наче у неї залишилися кращі спогади про Сола.

— Я не бачив Сола, — несподівано для Левожара озвався Щебетун, який до цього мовчки сидів біля виходу. — Але чув, що він повернувся.

— Він не насмілиться! — різко шкрябнув кігтями по долівці Гусар.

— Не сюди, — пояснив Щебетун, — а по інший бік території Двоногів. Там, де жив Мурко.

— Ми знаємо Мурка! — вигукнув Левожар, згадавши старого самітника, який колись провадив їх на шляху в гори.

— Дякуємо, ви дуже нам допомогли, — нявкнув Ожинокіготь. — Підемо і пошукаємо його там.

— Зараз уже пізно йти. — Джинґо підвелася і, легко зістрибнувши з м’якого валуна, опинилася поруч з Гусаром. — Залишайтеся тут на ніч.

— Дякуємо, — схилив голову Ожинокіготь.

— Можете поїсти з нами, — запропонувала Джинґо. — Гусаре, допоможи мені принести здобич.

Вони обоє пішли, та за мить повернулися зі свіжиною, яку розділили між усіма котами. Пляминка зістрибнула з валуна і приєдналася до них, а за нею побігли й кошенята. Вона вибрала для них мишу, і малюки радісно схопилися за неї.

— Сол би їх такого не вчив, — промуркотів Левожар до Падуболистки, нахилившись, щоб посмакувати дроздом. — Пам’ятаєш, як він казав Тіньовому Клану, що кожен кіт має сам себе годувати? Він вважав ознакою слабкості, коли один кіт залежить від іншого.

— У цих котів, очевидно, десь є кагат, — кивнула Падуболистка, — і вони допомагають тим, хто не може полювати сам. Вони майже як Клан.

— Схоже, без Сола їм краще.

Левожар знав, що не всі з цим погодяться. Він і на собі відчув вплив чарів Сола, його мовчазного авторитету й впевненості у правильності своїх вчинків. Джинґо та решта, мабуть, теж це відчували і сумували за самітником, коли той пішов. Левожар задумливо їв дрозда. Птах був вгодований, соковитий, але з присмаком Громошляху, і якби вояк не був страшенно голодний, то не зміг би проковтнути і шматочка.

Поївши, кошенята Пляминки почали з вереском ганяти листя, весело перекидаючись одне через одного. Пустун, найбільший і найзухваліший з чотирьох, направив листок у бік Левожара.

Левожарова напруга частково розвіялася, коли він відкинув їм листок назад. Це нагадало йому ігри кошенят у кам’яній лощовині. Виводок Пляминки був великий і сильний, майже готовий до новацтва.

«Невдовзі їм треба навчитися битися і полювати, — подумав він. — Чи вміють ці коти належно навчати?»

Падуболистка теж долучилася до гри, ганяла за листком і нападала на нього, доки всі четверо кошенят не впали, засапані, поруч з мамою.

— Чудові малята, — важко дихаючи, Левожар опустився на долівку біля Пляминки. — Вони стануть сильними котами.

— Сподіваюся, — промуркотіла Пляминка. Вона нахилилася над Пустуном і почала прилизувати його прим’яте хутро, а тоді знову підвела очі. — Що б ти не думав про скоєне Солом, ти помиляєшся.

У Левожара перехопило подих, коли він глянув на сестру: зелені очі Падуболистки розширилися від тривоги. «Як багато знає ця кішка?»

Він був надто приголомшений, щоб відповісти. За якусь мить Пляминка спокійно продовжила:

— Сол ніколи не бруднить власні лапи. Якщо щось сталося, то це скоїв інший кіт — може, за наказом Сола, а може, й ні. Ви ніколи не зможете звинуватити його в чомусь.

У її голосі бринів сум, ніби вона й розуміла, якої шкоди завдав їм Сол, але все одно хотіла, щоб він повернувся.

— Сол — батько твоїх кошенят? — запитала Падуболистка, лагідно торкаючись боку коричневої королеви своїм хвостом.

Пляминка похитала головою.

— Їхній батько пішов, коли собаки стали завдавати клопоту. — Вона завагалася, а тоді майже з викликом додала: — Я б хотіла, щоб вони були Солові. Знаю, інші кажуть, що він нас зрадив, але то ми самі вирішили боротися з собаками. Сол нас ні до чого не змушував.

«Ні, він просто зробив так, щоб ви думали, ніби іншого виходу не існує». Левожар не міг сказати цього вголос, адже очевидно, що Пляминка й досі закохана в самітника.

Він знову поглянув на Падуболистку. Вони не згадували про Золошуба, але Левожар знав, що сестрі так само, як і йому, не дають спокою думки про смерть сірого вояка.

Пляминка нахилила голову і продовжила вилизувати Пустуна.

— Якщо Сол повернеться, — нявкнула вона, — я буду щаслива його бачити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Сойкопер крутився на голій землі. Як можна спати без нормального гнізда? Напередодні Листоплеса стільки всього доручила йому, що часу шукати свіжий мох просто не було.

— Не завадило б провітрити кубло, — нявкнула медикішка.

«Гм!» Сойкопер скрутився, відчуваючи, як холодний світанковий вітер розтріпує його хутро, і знову заснув.

Почувши, як хтось прошмигнув крізь ожинову заслону, медикіт остаточно прокинувся. Він уловив запах Листоплесої та моху, який вона несла в зубах. «Нарешті! Але чому вона не попросила мене допомогти?» Сойкоперові лапи аж свербіли від роздратування: схоже, виховниця вирішила навіть у найпростіших справах обходитися без нього. «Невже вона вважає мене таким безпомічним, що я й моху принести не можу?»

Та сперечатися не мало сенсу. Сойкопер виліз із заглибини, де мало б бути його гніздо, і допоміг Листоплесій розкласти мох біля струмочка, поруч з яким спали хворі коти.

— Принести ще? — запропонував він.

Його виховниця у відповідь буркнула щось нерозбірливе. Сойкопер хотів запитати, що ж її так мучить, але знав, що Листоплеса нічого не скаже. «Вона відгризе мені вуха тільки за те, що запитав, — пробурмотів він сам до себе. — Єдиний спосіб отримати відповіді — про своє минуле і те, що відбувається з Листоплесою, — шукати їх самому».

Акуратно встеляючи гніздо мохом, Сойкопер повернувся думками до своїх найперших дитячих спогадів. Відсутність брата та сестри вколола його, наче кігтем. «Ми могли б дізнатися набагато більше, якби розповіли одне одному все, що пам’ятаємо!»

Медикіт згадав довгу холодну подорож, як, ідучи за маминим запахом, він загрузав у снігу, що сягав йому аж до живота.

«Ні! За запахом Вивіркострибки!» Завмерши з мохом у лапі, він намагався подумки повернутися в той засніжений ліс. Намагався розрізнити кожен окремий запах: свій, Левожара, Падуболистки, Вивіркострибки… і тут з’явився ще один! Дорослий кіт, теплий і чималий. Сойкопер ніколи раніше не пригадував цього, але інший кіт точно був там, він йшов просто попереду Вивіркострибки, прокладаючи шлях крізь сніг…

«Хто ж це був? — задумався Сойкопер. — Невже до лощовини нас вели двоє котів?»

Треба розпитати когось, хто був у Громовому Клані, коли Вивіркострибка привела кошенят у лощовину. Але це мав бути той, хто нічого не запідозрить і не розкаже решті Клану.

«Гаразд, є одна кішка, яка не пліткує…»

— Піду принесу ще моху, — нявкнув він, швидко заштовхуючи останній шматочок на місце.

Листоплеса не встигла заперечити, як він уже проскочив крізь ожинову заслону й вийшов на галявину. Та замість того, щоб попрямувати до тернового тунелю, Сойкопер побіг до кубла старійшин під кущем ліщини.

— Мишошубко! — гукнув він, пригнувшись під гілкою.

Біля стовбура ліщини згорнулася худорлява коричнева старійшина.

— У тебе хвіст горить або лисиці увірвалися в табір? — прохрипіла вона, стримуючи позіхання. — Чи в тебе є інша поважна причина розбудити мене?

— Вибач, — пробубнів Сойкопер.

«От лайно мишаче! Чудовий початок…»

— Не хвилюйся, — доброзичливо нявкнув Довгохвіст, який сидів поруч з Мишошубкою. Сойкопер чув, як сліпий старійшина шурхотить язиком, ретельно вмиваючись. — Мишошубка спить уже цілу вічність. Час і прокинутися.

Мишошубка роздратовано шикнула:

— Ну, чого тобі?

— Прийшов перевірити тебе, — швидко пояснив Сойкопер. — Один з новаків приніс кілька бліх з патрулювання.

Він сподівався, що жоден зі старійшин не згадає про цю брехню перед рештою Клану.

— Я не чухаюся, — нявкнула Мишошубка. — Але все одно можеш оглянути хутро. — Вона вмостилася зручніше, підібгавши під себе лапи. — Обережніше, нічого не пропусти, — додала вона, коли Сойкопер почав обмацувати її густе, недоглянуте хутро. — Ти надто довго новакуєш у Листоплесої.

Сойкопер роздратовано прикусив язика, бо зрозумів, що це може стати початком розмови, якої він так прагнув.

— Це правда, — нявкнув він. — Я ж народився під час минулого гололисту, правда?

— Найхолоднішого гололисту, за моєї пам’яті, — погодився Довгохвіст. — Тоді так сніжило. Весь Клан був ошелешений, коли Вивіркострибка прийшла в лощовину з трьома малятами! Сказала, що вони народилися раніше терміну й вона не встигла повернутися до ясел. Хай так, але що це за королева, яка планує мати кошенят серед такого лютого гололисту?

— Дякувати Зореклану, що з нею була Листоплеса, — додала Мишошубка, посмикуючи вухами, коли Сойкопер розсунув хутро на її голові. — Інакше неприємностей вона б не уникла.

«Листоплеса!» — Сойкопер перестав водити кігтями по Мишошубчиному хутрі. Отже, Листоплеса була другою кішкою, яку він не зміг упізнати. Вона ніколи не розповідала йому, що була з Вивіркострибкою під час його народження…

Знайшовши за спиною Мишошубки на землі гілочку, медикіт схопив її та розламав зубами.

— Ось і блоха, про яку можеш не турбуватися, — нявкнув він, а тоді невимушено додав: — Пригадуєш ще щось про те, як Вивіркострибка привела нас додому?

— Небагато, — відповіла старійшина. — Було так холодно і сніжно, що того гололисту ми майже постійно спали. Пригадую, як усі дивувалися, що Вивіркострибка пішла з табору — ніби не знала, як швидко з’являються на світ кошенята. Але ж вона завжди була розсіяною, ще з дитинства.

— Ти не помітила нічого… дивного в той час? — запитав Сойкопер, знову ламаючи гілку. Він сподівався, що Мишошубка не подумає, ніби в неї купа бліх.

— Дивного? — форкнула старійшина — Як на мене, все, що робить Клан останнім часом, дивне.

— Я пам’ятаю, — встряв Довгохвіст. — Десь тоді ж Листоплеса нагодувала тебе тим зіллям з дивним присмаком.

Сойкопер нашорошив вуха.

— Яким дивним зіллям?

— А мені звідки знати? — пробурмотіла Мишошубка. — Листоплеса, як завжди, принесла мені пижмо. Мабуть, сподівається, що я буду жити на ньому кожного гололисту. А туди домішалося те дивне на смак зілля.

Поколювання в лапах підказало Сойкоперові, що дивне зілля має важливе значення.

— Листоплеса не казала, що це таке?

Мишошубка потягнулася, обтрушуючи хутро.

— Ні, я ніколи її не питала. Коли я поскаржилася на смак, вона просто забрала решту. Сказала, що це все одно не для мене.

— На що воно було схоже? — наполягав Сойкопер, переходячи до Довгохвоста, щоб перевірити і його хутро.

— Дивний смак, але не огидний, — нявкнула Мишошубка. — Я б Листоплесій вуха відірвала, якби вона нагодувала мене чимось огидним! Воно було прохолодне, як іній на хутрі, і свіже, як трава, хоч і сухе та з пилюкою. Мабуть, прямісінько із дальнього закутка Листоплесової комори.

— Дивно, — Сойкопер знову надломив гілочку. — Не схоже, щоб Листоплеса плуталася в травах.

— Вона була така заклопотана, намагаючись допомогти Вивіркострибці доглядати за вами, кошенятками! — пирхнула Мишошубка. — Так метушилася, що можна було подумати, ніби Вивіркострибка — перша королева, яка народила!

— Ага… — пробурмотів Сойкопер.

Швидко закінчивши огляд Довгохвоста і виявивши справжню блоху, яку він розчавив між зубами, медикіт попрощався зі старійшинами і попрямував до лісу по мох. Набираючи його повний рот, Сойкопер міркував, що ж то за таємниче зілля спробувала Мишошубка. Дивно, чому Листоплеса не сказала їй, що це за трава і кому призначалася? А ще дивніше, що медикішка, завжди така обережна, помилилася.

«Мушу дізнатися, що це за трава», — подумав Сойкопер, збираючи мох, щоб віднести у табір.

Повернувшись у кубло медикотів, Сойкопер побачив, що Листоплеса, поки він розмовляв зі старійшинами, зібрала ще підстилок.

— Ти ходив до Річкового Клану по мох? — запитала вона. — Чи знову тинявся лісом?

— Е-е… ні. — Сойкопер кинув свій згорток і почав розкладати його у власному гнізді. — Я вирішив спершу навідати старійшин. — Листоплеса нічого не відповіла, тож він додав: — Мишошубка розповіла мені химерну історію. Каже, що якось ти дала їй дивну на смак траву, переплутавши з пижмом.

— Щось не пригадую. Коли це було? — стривожилася медикішка.

— О, дуже давно. — Щось підказувало Сойкоперові, що не варто уточнювати. Не треба їй знати, що він розпитував про власне народження. — Знаєш, що це було?

— Звідки мені знати? — роздратовано зашипіла Листоплеса. — Заради Зореклану, ти думаєш, у мене немає важливіших справ?

— Я просто…

— Якщо тобі так нудно, що починаєш розпитувати про те, що сталося минулого гололисту, я швидко знайду тобі заняття. У нас досі не вистачає моху, так що берися за це.

— Гаразд.

Сойкопер радів можливості піти з кубла. «Я ж не згадував про минулий гололист, — думав медикіт, крокуючи галявиною. Він відчув страх своєї виховниці. — Листоплеса збрехала. Вона знає, що то за трава, і знає, що це важливо. Схоже, істина близько, але Листоплеса не хоче, щоб я її знайшов».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Падуболистка здивовано закліпала, прокинувшись серед кам’яних стін кубла Двоногів, а не під гілками вояцького кубла в таборі Громового Клану. Тоді вона згадала про пошуки Сола і те, як Джинґо привела їх у це покинуте кубло, рятуючи від собак.

Воячка сіла, поруч позіхнув і потягнувся її брат.

— Не подобається мені це місце, — пробурмотів він. — Час забиратися звідси.

Падуболистка згідливо промурмотіла. Хоч тут і немає Двоногів, воякам не можна бути серед усіх цих Двоножачих речей.

Крізь щілину в стіні кубла пробивалося бліде світанкове проміння. Роззирнувшись, Падуболистка побачила, що Березопад і Ліщинохвоста ще сплять. Орлякошуб вмостився на виступі під щілиною, де попереднього вечора сидів Гусар. Ожинокігтя не було, але вже за мить він протиснувся знадвору крізь щілину й сів поруч з Орлякошубом.

— Усе тихо, — доповів він. — Але сильно тхне собаками.

Падуболистка смикнула вусами, вона і тут відчувала той сморід.

— Треба поспішати, — нявкнув Орлякошуб. — Ти не бачив Джинґо?

Ожинокіготь похитав головою. Пляминка з кошенятами згорнулися пухнастою купкою на одному з м’яких валунів, а на іншому спали Фріц і Стручок. Решти місцевих котів ніде не було видно.

— Вона десь тут, — зістрибнув Ожинокіготь. — Думаю, їй можна довіряти.

Він підійшов розбудити Березопада та Ліщинохвосту. Поки двоє молодших вояків кліпали спросоння, через вхід до кубла пролізла Джинґо.

— Чудово, ви готові, — кивнула вона вітаючись. — Ходімо.

Брунатна кішка повела їх на територію Двоногів через щілину в стіні.

— Цього разу подорож буде незвичною, — попередила вона Громових котів, коли всі вийшли на вологе повітря гололистового ранку. — Ми взагалі не торкнемося лапами землі, доки не дійдемо до потрібного місця.

Падуболистка перелякано зиркнула на однокланівців і побачила, що всі вони теж здивовані. Як можна кудись дістатися, не торкаючись лапами землі? Невже Джинґо сподівалася, що вони полетять?

— Після тієї битви з собаками ходити по землі стало небезпечно, — пояснила Джинґо. — Вони чигають на нас і полюють, мов на здобич.

Здригнувшись, Падуболистка нахилилася ближче до Левожара і прошепотіла:

— Як на нас учора.

Брат кивнув; його бурштинові очі блищали, а кігті були випущені, ніби він наготувався пошматувати пса, що насмілився напасти на нього чи його побратимів.

«Краще триматися від них подалі», — подумала Падуболистка.

— Отже, ми знайшли інший спосіб пересування територією, — продовжила Джинґо і граційно застрибнула на верхівку паркану. — Готові? — покликала вона, озирнувшись на Громових котів.

Ожинокіготь швидко вистрибнув поруч, а за ним — і решта патруля. Джинґо рушила, легко балансуючи вузькою огорожею, а тоді звернула за ріг, щоб проскочити повз кілька гнізд Двоногів неподалік невеликого Громошляху.

Падуболистка заклякла, коли двері одного з гнізд відчинилися і звідти, пронизливо гавкаючи, вискочив маленький білий пес.

— Усе гаразд, — заспокоїла вояків Джинґо. — Це домашній пес. Він дурний, як і решта, але не такий небезпечний, як дикі собаки.

Падуболистці довелося повірити їй на слово, але, дивлячись на пса, що бігав попід парканом і копирсався в землі під кущем, вона була рада, що він не може дістати її. Воячка сильніше встромила кігті у вузьку дерев’яну планку під лапами і зосередилася на кінчику хвоста Левожара.

Паркан закінчувався біля ряду невеликих кубел з пласкими дахами.

— Це гнізда потвор, — сказала Джинґо, вистрибуючи на найближчий дах.

— Потвори мають гнізда?! — вигукнула Ліщинохвоста.

— Звісно. — Джинґо махнула хвостом туди, де до краю Громошляху наближався Двоніг. — Дивіться.

Громові коти вискочили на дах поруч з нею і спостерігали, як Двоніг відчинив двері гнізда і зник усередині. За мить вони почули гарчання потвори. Вона вилізла з кубла і з Двоногом у череві попрямувала Громошляхом.

— Святий Зореклане, ось де вони сплять! — хутро на загривку Березопада настовбурчилося.

— Так, але сюди вони не залізуть, — нявкнула Джинґо. — Ходімо далі.

Патруль легко пересувався пласкими дахами, доки коти не дійшли до іншого паркану і нових гнізд Двоногів. Уже розвиднілося, але здійнявся сильний вітер; Падуболистка чіплялася кігтями щокроку, боячись, що її здує з тоненької жердини. То ось що мала на увазі Джинґо, коли казала «не торкаючись лапами землі». Йшлося не про політ, а про те, що вони лишатимуться високо вгорі, не досяжні для диких псів. Воячка спробувала уявити, якби їй довелося жити так у лісі: не наважуватися опустити лапи на землю і стрибати з дерева на дерево, щоб уникнути погоні та смерті.

«Жоден кіт не заслуговує на таке життя».

За наступним поворотом паркан змінився муром з червоного каменю, зверху він був ширший, і по ньому було легше рухатися. Громошлях тут теж був ширший, ним гасали потвори, а обабіч росли кам’яні дерева. Час від часу кам’яний мур перемежовувався ділянками низької дерев’яної загорожі; Джинґо спускалася на них, швидко перебігала і знову вистрибувала на мур. Громові коти бігли за нею. Падуболистка затремтіла, згадавши, як напередодні зграя псів перестрибнула через низьку огорожу, але собак не було, і всі безпечно подолали дерев’яні ділянки.

Пройшовши муром далі, Джинґо зупинилася; зазирнувши за неї, Падуболистка побачила, що одна з дерев’яних секцій була відхилена вбік і між їхньою ділянкою муру та наступною утворилася щілина. Немов за сигналом, десь позаду почувся дзвінкий гавкіт, а подув вітру приніс запах собак.

— Треба стрибати, — вирішила Джинґо. — Трохи відійдіть, мені потрібне місце розбігтися.

Щойно вояки відступили, Джинґо побігла муром і, сильно відштовхнувшись, стрибнула із самого краю та акуратно приземлилася з іншого боку. Громові коти перезирнулися, і Падуболистка помітила, що Ліщинохвоста та Березопад дуже нервуються.

— Я наступна, — нявкнула вона, вирішивши, що краще покінчити з цим, ніж дивитися, як її випереджають однокланівці. Воячка побігла вздовж муру і злетіла в повітря, перш ніж встигла подумати про велику відстань і собак неподалік.

Падуболистчині лапи торкнулися червоного каменя муру, і Джинґо стрибнула вперед, щоб втримати її.

— Молодчина, — нявкнула брунатна смуганька. — Відійди, щоб дати іншим місце.

Падуболистка протиснулася повз неї і вчасно обернулася, щоб побачити, як легко перестрибнув через прогалину Орлякошуб. Наступним був Березопад; передні лапи молодого вояка приземлилися на мур, але задні повисли в повітрі. Його очі розширилися від страху, коли гавкіт став голоснішим і з-за рогу вибігли двоє собак. Орлякошуб миттю схопив побратима за карк і витягнув його. Хвіст Березопада саме вчасно здійнявся вгору, уникнувши зубів пса-лідера.

— Дякую, Орлякошубе, — Березопад аж дрижав. — Я вже думав, що мене з’їдять.

По той бік прогалини тремтіла Ліщинохвоста, з жахом дивлячись униз, на собак, що заливалися гавкотом і, звівшись на задні лапи, шкрябали мур.

— Я не можу, Ожинокігтю, — прошепотіла вона. — Я просто не можу. Я знаю, що впаду.

— Ні, не впадеш, — запевнив її воєвода. — Ти добре стрибаєш. У тебе все вийде.

— Якщо ти впадеш, я теж зістрибну й битимуся із собаками, — пообіцяв Левожар.

З відчаєм глянувши на них обох, Ліщинохвоста відійшла на кілька лисячих кроків і побігла до краю стіни. Собаки кинулися на неї, коли вона стрибнула, але кішка подолала відстань із запасом на цілий хвіст. На іншому боці посестру привітав Березопад, швидко лизнувши її вушко.

За нею один за одним стрибнули Левожар з Ожинокігтем, і коти знову рушили вперед. На відстані лисячого хвоста внизу їх супроводжували собаки, які скавчали і гавкали від розчарування, що не можуть дотягнутися до здобичі. Падуболистка замислилася, чи можна якось позбутися їх. Територія Двоногів не безкінечна. Рано чи пізно їм доведеться спуститися на землю, і тоді їх розірвуть на шматки.

— Куди це ви зібралися? — почувся незнайомий голос попереду.

Падуболистка помітила величезного кота з блакитнуватим хутром, який стояв ніс до носа з Джинґо. Він мав вигляд пещеного, вгодованого кицюні, але хутро на шиї наїжачилося, а погляд блакитних очей був явно недоброзичливий.

— Просто проходимо повз, — спокійно відповіла Джинґо.

— То рухайтеся швидше, — гаркнув кицюня. — Я йду додому, трохи посплю. Не хочу слухати цей галас увесь день. Цих собак тут не було б, якби ви не привели їх.

Левожарові очі запалали злістю, і він почав проштовхуватися краєм муру, щоб стати поруч із Джинґо. Хутро Падуболистки настовбурчилося. Якщо зараз почнеться бійка, то обидва коти напевне зваляться з муру просто в пащі собак, які чигають на них унизу.

Ожинокіготь підняв хвіст, щоб зупинити Левожара.

— Не лізь, якщо кицюня не атакуватиме, — наказав він. — Хай Джинґо розбереться з цим.

Левожар послухався, але не зводив з кицюні лютого погляду.

— Сам нас затримуєш, — відповіла Джинґо, зберігаючи спокій. — Не стирчав би у нас на шляху, ми б уже давно пішли.

Кіт сердито пирхнув, але змовчав. Він стрибнув у двір Двоногів, помчав до гнізда і зник у невеликому отворі у дверях.

Падуболистка заспокоїлася. Зрештою в них є важливіші справи, ніж вчити манер кицюню. Вони попрямували далі вздовж стіни до іншого рогу, а собаки не відставали ні на крок.

— Тут ми і позбудемося псів, — сказала Джинґо. Повернувши за ріг, вона повела котів уздовж вузької дерев’яної огорожі між двома гніздами Двоногів. Собаки намагалися протиснутися в щілину під парканом, але їм це не вдалося. Наближаючись до гнізда, коти чули позаду розпачливе скавуління.

— Сюди. І дивіться, куди ставите лапи. — Джинґо вискочила на вузький плаский майданчик над входом до гнізда Двоногів, а потім видряпалася ліаною, що росла поруч, аж на край даху. — Це зовсім не важко! — покликала вона котів, махаючи хвостом.

— Ага, а їжаки літають, — нявкнув Березопад.

Коли настала черга Падуболистки лізти, вона зрозуміла, що Джинґо казала правду. За товсті покручені стебла ліани можна добре зачепитися, і вона була досить міцною, щоб витримати навіть вагу Ожинокігтя та Левожара. Але край даху здавався ненадійним, і Падуболистка марно намагалася міцніше вчепитися кігтями, боячись, що її здує вітром.

— Куди тепер? — нявкнув засапаний Ожинокіготь, видряпавшись на дах, де стояла Джинґо.

Замість того, щоб відповісти, брунатна смуганька почала лізти вгору крутим схилом даху.

— Можемо добряче зрізати, — нявкнула вона.

— Нам туди не вибратися! — зойкнула Ліщинохвоста. — Ми впадемо!

— Якщо Джинґо може, то і ми подужаємо, — твердо заявив Орлякошуб. — Ліщинохвосто, піднімайся. Я — за тобою.

Ковзаючись і чіпляючись кігтями, Громові коти нарешті видерлися нагору, де на самісінькому вершечку даху поруч з кількома кам’яними пеньками, обгорнувши лапи хвостом, сиділа Джинґо.

— Тут так гарно, — нявкнула вона, коли Падуболистка подолала останній лисячий хвіст відстані, щоб приєднатися до неї. — Іноді я приходжу сюди просто подивитися.

«Ти піднімаєшся сюди, навіть якщо не мусиш?»

Падуболистці здавалося, наче після цього жахливого підйому вона постирала всі кігті. Уздовж верхівки даху в обидва боки розтягнувся гострий гребінь — такий вузький, що, схоже, на ньому взагалі неможливо було втриматися. Вітер куйовдив Падуболистчине хутро і притискав вуса до мордочки.

Намагаючись не виказувати Джинґо, як їй лячно, Падуболистка змусила себе відірвати погляд від своїх чіпких кігтів. Умить вона забула про страх. На це можна було дивитися цілу вічність! За похиленими дахами гнізд Двоногів рівна смуга жорсткої трави вела до скель перед Сонцеспадом. А далі — сірі бурхливі хвилі аж до самого обрію.

— Гляньте-но! — зойкнув Левожар, намагаючись втримати рівновагу на гребені біля Падуболистки. — Онде гори!

Падуболистка розвернулася і подивилася в протилежний бік. За узліссям на виднокраї гори здавалися розмитими хмарами. Вона розгледіла сірі схили, урвища і навіть снігові вершини, що здіймалися в небо.

— Як думаєш, ми зараз так само високо, як були в горах? — зацікавлено запитала вона.

— Звісно, що ні, — підсміюючись, відповів Левожар. — Ми цілу вічність піднімалися до водоспаду.

Падуболистка розуміла, що він має рацію, і все ж гори були такими близькими. Здавалося, варто зістрибнути з даху — і приземлишся за водоспадом на виступ, який веде до печери, де живе Плем’я Стрімкої Води.

— Цікаво, що вони зараз роблять, — прошепотіла вона. — Чи побачимо ми колись знову Бурешуба і Студню?

Їй ніхто так і не відповів. Щойно решта котів вибралися на гребінь даху, Джинґо підвелася.

— Тепер будьте дуже обережні, — попередила вона. — Спускатися набагато важче, ніж підніматися. Якщо оступитеся… та краще не оступіться, і все.

Обережно, на напівзігнутих лапах, Джинґо першою спустилася на інший бік даху. Лапи Падуболистки ковзали гладким камінням, не було за що вчепитися, а за краєм, здавалося, розчахнулася порожнеча. На півдорозі повз неї з пронизливим криком, голосно лопочучи крилами, шугнула велика біла птаха. Падуболистка, гарячково чіпляючись кігтями за дах, застигла на місці, доки та не полетіла геть.

— Я такого більше ніколи не робитиму! — прошипів Березопад за її спиною.

Коли вони дісталися краю даху й сіли у вузьку канавку, засипану листям та сміттям, Падуболистка вся тремтіла. За кілька лисячих хвостів униз був плаский дах, а просто під нею — вузький Громошлях.

— Це ще одне гніздо потвори? — спитала Ліщинохвоста.

Джинґо кивнула.

— Тут доведеться спуститися на землю, — нявкнула кішка. — Маємо перетнути цей Громошлях. Але гадаю, тепер ми в безпеці. Дикі собаки нечасто заходять так далеко.

Дійшовши до смуги трави біля Громошляху, Падуболистка скуштувала повітря. Вона вловила змішані запахи кількох собак, але жодного поблизу. Джинґо прислухалася, а тоді махнула хвостом Громовим котам, щоб переходили, — потвор не було. Опинившись на протилежному боці, Джинґо вискочила на мур із сірого каменю. Застрибнувши за нею, Падуболистка побачила, що гнізда Двоногів тут менші, а за ними тягнуться вузькі смужки території, вкритої травою. На одному з моріжків гралася пара крихітних Двоноженят, але коти пробігли повз непоміченими.

— Далеко ще до гнізда Мурка? — запитав Орлякошуб. — Здається, всі вже потомилися і зголодніли.

Падуболистка згідливо муркнула. Усі її м’язи боліли, і в животі було порожньо, як у бездонній ямі. Небо затягнули хмари, але воячка відчувала, що сонцепік давно минув, а вони ще нічого не їли, окрім тієї свіжини в покинутому гнізді Двоногів напередодні ввечері.

— Уже недалеко, — відповіла Джинґо. — Ми можемо…

Вона затнулася, бо раптовий подув вітру приніс із собою хльосткий крижаний дощ. Березопад тривожно зойкнув. Падуболистка притиснулася до муру, боячись, що її здує.

— Сюди! — наказала Джинґо.

Вона побігла муром до паркану, що розділяв території Двоногів. Біля муру росла пишна сосна; Джинґо вистрибнула на найближчу гілку і пролізла між голками. Визирнувши назовні, вона гукнула:

— Ходімо! Треба сховатися.

Втрачаючи рівновагу під натиском вітру, Громові коти проповзли по муру та вибралися на дерево. Падуболистка дісталася сосни вже наскрізь промоклою. Хвоїнки скородили її хутро, коли вона пробиралася крізь гілки, чіпляючись лапами, щоб вилізти вище.

— За кого вона нас має, за вивірок? — Левожар засапався, намагаючись видертися вгору. Гілки вгиналися і погойдувалися під його вагою, а Падуболистка враз відчула, що дерево закрутилося навколо неї. Вона вп’ялася кігтями в гілку й заплющила очі, доки не минуло відчуття запаморочення.

— Я думала, ви з лісу, — нявкнула Джинґо, вона була на хвіст вище від гілки, за яку чіплялася Падуболистка. — Ви що, не лазите по деревах?

— Не так часто, — відповів Ожинокіготь, який зупинився нижче, саме над тим місцем, де сосна нависала над стіною. — Якщо в лісі нас застане дощ, ми краще сховаємося між корінням дерева або під кущем.

— Вік живи — вік учись, — весело промуркотіла Джинґо.

Коли злива вщухла, Падуболистка помітила, що вже сутеніє. «Сподіваюся, ми дійдемо до кубла Мурка до того, як стемніє. Не хочу блукати територією Двоногів у темряві». Злізши з дерева слідом за однокланівцями, вона спробувала вичистити свою брудну і скуйовджену шубку від хвоїнок. «Я теж могла б зійти за волоцюгу, — сердито подумала воячка. — Зовсім не схожа на кішку з Клану. — А тоді її немов шпичаком кольнуло. — Хоча, можливо, так і є».

Патруль прямував за Джинґо вздовж стін, парканів і над дахами ще кількох гнізд потвор, доки з тіней не почали спускатися на землю сутінки. Зрештою Джинґо зупинилася біля рогу стіни.

— Бачите той кущ падуба? — спитала вона, махнувши хвостом на темні густі зарості, що стирчали над парканом по той бік невеликого Громошляху. — Кубло Мурка просто за ним.

— Дякую, Джинґо, — нявкнув Ожинокіготь. — Без тебе ми б ніколи його не знайшли.

— Прошу, — відповіла кішка. — Там можна і пополювати, і переночувати. Але будьте обережні, — вже серйозніше додала вона. — Сол вміє змусити повірити в нього. Я знаю, бо й сама в нього повірила. Настільки, що покинула домівку, де була щаслива.

Навіть у густих сутінках було видно, що її очі наповнилися сумом.

— Чому ж не повернешся до своїх Двоногів? — запитав Березопад.

— Бо я потрібна тим котам, — відповіла Джинґо. — Кожному коту потрібен провідник — той, за ким він піде, і той, хто приймає важкі рішення. Ось чому ми слухали Сола. А тепер це мій обов’язок. Я не можу залишити їх.

У її голосі бриніла самотність, і Падуболистка щиро співчувала сміливій кішці. Провідника обирали за вояцьким правильником, і він отримував від Зореклану дев’ять життів. Це була велика честь, провідник мав підтримку воєводи, медикотів і старших вояків. А в Джинґо не було нікого.

Смугаста кішка обтрусилася, ніби намагаючись позбутися смутку, а тоді поноськалася з усіма Громовими котами.

— Щасливої дороги, — нявкнула вона. — Заходьте, якщо проходитимете повз наше гніздо.

— Обов’язково, — запевнив її Орлякошуб. — До побачення, і тобі щасливо дістатися.

Джинґо схилила голову, поки інші коти прощалися, а тоді обернулася і побігла назад уздовж муру, високо задерши голову та хвіст.

— Бувай, Джинґозірко, — прошепотів Ожинокіготь так тихо, що кішка, яка віддалялася, вже не могла його почути. — Нехай Зореклан освітлює твій шлях.

* * *

Падуболистка зачаїлася одразу за Ожинокігтем у тінях куща падуба. Кубло Двоногів неподалік здавалося ще занедбанішим, ніж те, де жили Джинґо і решта. На стінах і даху зяяли темні дірки.

— Пам’ятаєш, як ми зустріли Мурка по дорозі в гори? — прошепотів Левожар на вухо сестрі. — Він казав, що його Прямоходець помер.

— То, може, Мурка взагалі тут не буде? — припустила Падуболистка. Вона не знала, зрадіє чи шкодуватиме через це. Кішка з нетерпінням чекала зустрічі з примхливим старим котом, але боялася й уявити, що може принести зустріч із Солом.

— Існує лише один спосіб дізнатися, — нявкнув Ожинокіготь. Він почав продиратися крізь хащі, що оточували гніздо. Падуболистка роззявила рота, вловивши сильний запах миші.

— Здобич! — почувся різкий голос голодної Ліщинохвостої. — Ожинокігтю, можна нам пополювати?

Воєвода на мить завагався.

— Гаразд, — нявкнув він. — Але швидко. І не відходьте далеко.

Патруль розбігся по кущах. Падуболистка незабаром вистежила мишу, що копирсалася в опалому листі, і вбила її швидким ударом.

— Дякую, Зореклане, — промуркотіла воячка, пережовуючи перший ласий шматочок. Здавалося, вона не їла цілю повню. Падуболистка тільки-но заковтнула свіжину, як почула, що їх кличе Ожинокіготь. Вона вже пробиралася крізь кущі, коли раптом ще одна миша вибігла прямісінько їй в лапи. Падуболистка перегризла їй горло і, схопивши в зуби її тільце, побігла до однокланівців.

Патруль уже чекав на неї. Левожар ковтав останній шматок здобичі, а Березопад задоволено облизувався.

— Усі наїлися? — запитав Ожинокіготь. — Падуболистко, ти це їстимеш?

Воячка похитала головою.

— Я вже поїла, — пояснила вона. — Подумала, що цю мишу можна віддати Муркові.

— Хороша ідея, — схвально кивнув Ожинокіготь. — То ходімо.

Обережно, зупиняючись через кожні кілька кроків, щоб прислухатися та скуштувати повітря, він попрямував до гнізда Двоногів і зник у темному отворі. Потрапивши до гнізда, Падуболистка затремтіла. Тут було ще холодніше. Крізь щілини в стінах проріс ожинник, наче навколишня територія намагалася захопити гніздо. Тхнуло воронячим їдлом, згнилим листям і пліснявою. Але все це перебивав сильніший і свіжіший запах котів.

— Мурко? — покликав Ожинокіготь.

Відповіді не було. Воєвода ступив уперед, а його вояки скупчилися позаду нього. Шкірою Падуболистки пробіг мороз. Щось дивне було в цьому місці, щось холодне і непривітне.

І тут позаду них почувся голос:

— Мене шукаєте?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Падуболистка обернулася. У дверному отворі на тлі сутінків чітко вирізнялася фігура високого дужого кота зі сліпучо-білими плямами на хутрі.

— Сол?! — здивовано і злякано водночас зойкнула Ліщинохвоста.

«Вона справді має Сола за вбивцю!» — подумала Падуболистка.

Воячка помітила, як настовбурчилися шубки і напружилися м’язи в її однокланівців. Та зазирнувши в сяйливі бурштинові очі Сола, Падуболистка розслабилася. Як можна було забути, який він мудрий, який спокійний і впевнений у завтрашньому дні? Ніщо не тривожило його, він ж бо знав, чого чекати.

— Вітаю, Соле, — виступив уперед Ожинокіготь. — Так, ми шукаємо тебе. Ти мусиш повернутися до Громового Клану.

Сол по черзі глянув у вічі кожному з котів і муркнув:

— Щось сталося.

Падуболистка відчула спазм болю, наче хтось поцілив їй каменем у живіт. «Що йому відомо про Золошуба?»

— Маєш піти з нами, — нявкнув Ожинокіготь. — Вогнезір хоче поговорити з тобою.

Сол примружився.

— Те, що сталося, на вашу думку, стосується мене. Це щось погане. Ви ж пройшли весь цей шлях не для того, щоб подякувати мені. — Він замовк, замислившись на мить. — Помер кіт…

Березопадові, який стояв за Падуболисткою, перехопило подих.

— Ні, — виправився Сол. — Кота вбили. І ви вважаєте, що то справа моїх лап.

Кінчик його хвоста сіпнувся, але більше Сол нічим не виказав своїх емоцій.

«Я б злякалася, якби звинуватили мене», — подумала Падуболистка, дряпаючи кігтями холодне каміння. Але Сол лише спокійно поглядав на патруль і чекав, що вони скажуть.

— Він точно винен! — прошепотіла Ліщинохвоста Падуболистці. — Навіть не спитав, хто загинув!

— Сол? Це ти? — тишу порушив скреготливий голос, і на порозі з’явився Мурко, тягнучи за собою хирлявого кролика. Кіт був ще худіший, відколи Падуболистка бачила його востаннє, і смугасте хутро, здавалося, стало ще неохайнішим.

— Диви, що я впіймав! — Мурко поклав здобич і підвів голову. Він здивовано закліпав, упізнавши Громових котів. — Та це ж Ожинокіготь! — вигукнув старий кіт. — А це Падуболапка та Леволап! Сподіваюся, молодь, ви чемно поводитеся.

— Так, чемно, — відповів Левожар, нахилившись, щоб поноськатися з самітником. — Та ми тепер вояки — Левожар і Падуболистка.

— І хто б міг подумати? — очі Мурка заблищали. — Молодці, малята.

На мить Падуболистка знову відчула себе новачкою. Вона мала б образитися, що Мурко досі вважає її та брата юними котиками, які вічно потрапляють у халепу. Натомість вона засумувала за тими днями, коли все здавалося таким простим, а єдиним її важливим завданням було стати найкращою воячкою.

— Як ся має твій брат? — запитав Мурко.

— У нього тепер нове ім’я — Сойкопер, — відповіла Падуболистка. — Він справжній медикіт.

Мурко знову похитав головою.

— І хто б міг подумати? — повторив він.

Ожинокіготь схилив голову перед старим самітником.

— Вітаю, Мурку. Радий зустріти тебе знову. Познайомся з рештою моїх однокланівців. Це Березопад, а це Ліщинохвоста й Орлякошуб.

— Приємно познайомитися, — нявкнув Мурко, який, здавалося, трохи збентежився серед такої кількості незнайомців.

— Вибач, Мурку, — Сол ступив наперед, щоб стати перед старим котом. — Мушу йти.

Мурко здивовано моргнув.

— Що? Чому? — Коли Сол не відповів, він додав: — Я знаю, що ти тут лише кілька днів, але я вважав, що ми добре ладнаємо. Це старе гніздо не здається таким порожнім, коли ти поруч. І поглянь… — Кіт махнув хвостом у бік кролика, якого приволік. — Я знайшов нам здобич. Цей кріль трохи старий і худий, але з нього може вийти непогана їжа. — Його голос стих, і він трохи згорбився.

— Посмакуєш кроликом сам, Мурку, — лагідно нявкнув Сол, і його бурштинові очі засяяли. — Здається, коти Громового Клану хочуть вирушити негайно.

— Що за поспіх? — звернувся до Ожинокігтя Мурко. — Навіщо Солу йти з вами просто зараз? Хіба ви не можете залишитися надовше? Вам завжди тут раді.

«Хай би Сол залишився тут, — Падуболистка хотіла б вимовити це вголос. — Не треба забирати його. Він потрібен Муркові більше, ніж нам». Але вона знала, що це неможливо.

— Ми залишимося на ніч, — вирішив Ожинокіготь. — Але на світанку мусимо йти.

— Чудово! — Мурко нагострив вуха. — Скуштуйте цього кролика, — гордо запропонував він.

— Дякую, — лагідно відповів Ожинокіготь, — але ми самі щось зловимо, щоб додати свіжини до твого кагату.

— Я принесла тобі мишу, — додала Падуболистка, схопила здобич і кинула її Муркові в лапи.

Очі старого кота засяяли.

— Як мило з твого боку, — він сів і схилився над здобиччю.

Громові коти попрямували до виходу. Орлякошуб озирнувся на Сола, який усе ще стояв посеред кубла.

— Не хвилюйтеся, — нявкнув Сол. — Я буду тут, коли ви повернетеся.

Орлякошуба його слова, схоже, не заспокоїли. Коли вони виходили надвір, Ожинокіготь заступив йому дорогу і прошепотів на вухо:

— Побудь на чатах. Але не потрапляй Солові на очі.

Орлякошуб з полегшенням кивнув і прокрався під низькорослі гілки сусіднього куща, де зачаївся, не зводячи погляду з кубла.

Надворі вже споночіло. Різке помаранчеве світло Двоногів залило небо, затьмаривши зорі. Падуболистці дуже хотілося б зараз побачити предків-вояків і впевнитися, що вони все ще наглядають за нею.

Воячка попрямувала до кущів з блискучим зеленим листям, у яких до того спіймала мишей. Ліщинохвоста подріботіла за нею.

— Я така рада, що ми знайшли Сола, — промурмотіла вона. — Тепер можна повертатися додому.

Падуболистка кивнула.

— Шкода тільки, що ми забираємо Сола від Мурка, — зізналася вона.

— Але ж Сол — убивця! — застигла Ліщинохвоста, широко розплющивши очі від шоку. — А якщо він і Мурка вб’є?

— Він цього не зробить, — відповіла Падуболистка.

— Звідки знаєш? — наполягала на своєму Ліщинохвоста. — Треба швидко відвести його в табір, доки він не заподіяв ще якоїсь шкоди. Вогнезір знатиме, що з ним робити.

Падуболистка розпачливо похитала головою. Вона не могла відповісти на запитання Ліщинохвостої. До того ж, якщо Сол не повернеться з ними до Громового Клану, полювання на вбивцю Золошуба продовжиться. Що, як Вогнезорові доведеться пильніше придивитися до свого Клану? У Падуболистки похололо в животі від думки про звинувачення, які посиплються на Громовий Клан.

Воячка побігла полювати в зарості, та цього разу здобич не так легко йшла їй у лапи. Зрештою, їй довелося задовольнитися лишень однією землерийкою. Засоромлена, вона повернулася до кубла Мурка, але й у решти патруля улов був мізерний.

— Здобичі тут доволі мало, — зізнався Мурко, коли вони вмостилися поїсти. — Але я ловлю достатньо, щоб прогодувати себе і Сола впродовж гололисту. Я ще ніколи не голодував!

«Він, мабуть, дуже самотній, якщо готовий поділитися такою дрібною здобиччю з чужинцем», — сумно подумала Падуболистка, проковтнувши свою порцію землерийки.

Наївшись, вона вляглася спати. Кам’яна долівка кубла була сира та холодна, а крізь шпарини в стінах свистів вітер. Притулившись до Левожара, щоб зігрітися, Падуболистка мріяла про густий мох і орляк у своєму гнізді та про гілки, що вкривали вояцьке кубло в таборі.

* * *

Прокинувшись після неспокійного сну, Падуболистка побачила, що долівкою вже розливається холодне вранішнє світло. Ожинокіготь та Орлякошуб були на лапах, Ліщинохвоста та Березопад сонно потягувалися, а в протилежному кутку, скрутившись безладною купкою, спав Мурко.

Сол згорнувся калачиком у прихованій ніші в одній із внутрішніх стін кубла, з якої колись випало кілька каменів. Ожинокіготь підійшов до нього і штовхнув.

— Пора йти, — нявкнув воєвода.

Сол підняв голову, закліпав бурштиновими очима і підвівся на лапи.

— Як скажеш.

— Він мене лякає, — прошепотів хтось Падуболистці на вухо.

Воячка здригнулася й, повернувшись, побачила Березопада.

— Не підкрадайся так до мене! — буркнула вона, розізлившись сама на себе, бо Сол лякав і її. — Він просто кіт.

Тим часом Сол прошмигнув повз неї до виходу з кубла.

— Я ж казав, що повернуся, — пробурмотів він так тихо, щоб вона єдина його почула.

Намагаючись позбутися відчуття тривоги, Падуболистка розбудила Левожара, а від галасу прокинувся і Мурко. Шпортаючись, старий самітник підійшов до решток кроля.

— Вам тре’поїсти перед тим, як підете, — нявкнув він.

— Тобі це потрібно більше, ніж нам, — заперечив Орлякошуб.

— Я ще одного зловлю, — відповів Мурко, і хутро на його карку настовбурчилося. — Треба берегти сили, якщо збираєтеся в далеку дорогу.

Коти Громового Клану перезирнулися: відмова тільки образить Мурка. Тож вони з’юрмилися біля решток здобичі та примусили себе з’їсти кілька шматків хрящів. Мурко спостерігав за ними, а Сол просто чекав біля виходу, роздивляючись небо.

— Не підходьте до потвор, — настановляв Мурко. — Бо зрівняють вас із землею, щойно побачать. Та й собаки іноді завдають клопоту. Вони знають, що зі мною зв’язуватися не слід, а от з такими молодими, як ви…

— Мурку, ми зустрічали собак, — сказала йому Ліщинохвоста. — Правду кажеш, вони небезпечні. Ми будемо обережні.

Старий смугань лизнув хутро в себе на грудях, наче був задоволений тим, що виявився корисним. Падуболистці й шматок не ліз у горло. Якби вона могла щось зробити, щоб Мурко не залишався сам.

Після трапези воячка попрощалася з Мурком. Старий кіт ще намагався триматися бадьоро, та Падуболистка бачила самотність і страх у його очах. Вона ніжно поноськалася з ним.

— Мурку, нехай буде з тобою Зореклан, — прошепотіла воячка. — Сподіваюся, ми ще зустрінемося.

— Може й так. — Падуболистка бачила, що Мурко не вірить у це. — Бережіть себе, чуєте?

Ожинокіготь попрямував до виходу з кубла. Сол звівся на лапи й опинився поруч з воєводою, коли коти вийшли в сад. На чистому блідо-блакитному небі вже зійшло сонце, і легкий вітерець шурхотів листям на кущах.

На півдорозі до паркану Ожинокіготь зупинився й озирнувся на Мурка, який стояв і спостерігав за ними з найближчої шпарини в стіні.

— Мурку, ходімо з нами, — наполегливо нявкнув він. — Для тебе знайдеться місце у кублі старійшин. Вогнезір радо прийме тебе.

Мурко витріщився на воєводу.

— Ну, я… я не знаю, що й сказати.

Хоч їй і було шкода старого кота, Падуболистка вся наїжачилася. «Це неправильно! Мурко — не кіт Клану. Що скажуть інші Клани?»

Та згодом їй вдалося притлумити роздратування. «Можливо, і я не належу до жодного Клану. Хіба це означає, що я повинна жити сама, без друзів, які б допомагали мені полювати?»

Сол байдуже спостерігав за тим, що відбувається. «Чи піклується він взагалі про Мурка?» — замислилася Падуболистка.

— Ходімо, — попросив Ожинокіготь кота.

— Ні, зі мною все буде гаразд. — Мурко обтрусив скуйовджене хутро. — Не тре’ мене жаліти. Я пережив не один гололист.

— Було б добре, якби ти допоміг нам обійти територію Двоногів, — нявкнув Орлякошуб, повертаючись до кубла. — Ти знаєш цю місцевість набагато краще за нас.

— А коли ми повернемося до табору, ти зможеш багато чого навчити наших новаків, — вставив Ожинокіготь. — Думаю, Падуболистка і Левожар й досі не забули, як ти врятував їх від собак.

Левожар кивнув, а Падуболистка аж здригнулася на згадці про собак, які загнали їх у хлів дорогою в гори. Якби не винахідливість Мурка, їх з братом і Бризошубом розірвали б на шматки.

— Старійшини мають неабиякий вплив на керівництво Кланом, — вів далі Ожинокіготь. — Ти зробиш нам велику честь, якщо залишишся жити в таборі. Твій досвід та знання про Двоногів, тобто Прямоходців, стануть нам у пригоді.

Падуболистка вп’ялася кігтями в землю. Вона знала, що обидва старші вояки брешуть. Прийняти в Клан ще одного самітника буде нелегко, та й Громовим котам не потрібні знання про життя серед Двоногів, адже тих біля озера надто мало. «Чому б не залишити Мурка там, де він є, якщо він щасливий? Чому Громові коти завжди вважають, що знають, як буде краще для всіх?»

— Ну, гаразд. — Мурко проліз крізь щілину в стіні й приєднався до патруля. — Я піду з вами принаймні до околиці території Двоногів. Думаю, вам знадобиться допомога, щоб знайти дорогу. — Повернувшись до Сола, він додав: — Я так і не розповів тобі до кінця ту історію про лисицю…

Ожинокіготь попрямував до шпарини в паркані, через яку вони увійшли напередодні ввечері. Тут він завмер, підняв голову і нашорошив вуха, куштуючи повітря. Решта котів мовчки чекали.

Падуболистка заплющила очі й зосередилася, доки не відчула, як невидима сила потягнула її лапи в правильному напрямку до озера.

— Знаєш, куди саме йти? — занепокоїлася Ліщинохвоста, явно не довіряючи своїм інстинктам.

Ожинокіготь кивнув.

— Гадаю, так. Намагаюся згадати, що ми бачили з того даху.

— Я більше туди не полізу! — заволав Березопад.

— А цього й не треба, — запевнив його Ожинокіготь. — Та хтось із нас невдовзі має вилізти на дерево, щоб глянути, чи правильно ми йдемо. Рушаймо.

Падуболистка протиснулася крізь шпару в паркані, намагаючись встигати за воєводою, і опинилася на узбіччі Громошляху. Вони переходили тут, коли довкола було темно і тихо. Тепер же туди-сюди снували потвори. Їхні яскраві кольори засліплювали Падуболистку, а повітря наповнилося гарчанням та їдким смородом.

— Ненавиджу це, — пробурмотіла вона Левожарові. — Хай скільки разів ми це робили, все одно боюся, що когось із нас розчавлять.

Ожинокіготь підбіг аж до самого краю Громошляху, так, що його хутро куйовдив вітер, який здіймали потвори, пролітаючи повз. — Як дам сигнал, біжіть, ніби за вами женеться ціла зграя собак.

— Добре, що ми хоч вдосталь напрактикувалися, — зітхнув Левожар.

Падуболистка помітила, що Орлякошуб став поруч з Мурком, наче планував приглянути за ним під час переходу. По інший бік від старого самітника розташувався Сол, пильно вдивляючись у протилежний край Громошляху.

Повз них пронеслася величезна потвора, гуркіт з її черева був голосніший, ніж завивання цілого Клану. Коли все стихло, Ожинокіготь швидко поглянув в один, а потім в інший бік Громошляху.

— Усе! Біжіть!

Падуболистка кинулася вперед, помітивши поруч з одного боку Левожара, а з іншого — Березопада. Вона наче пролетіла над твердою поверхнею Громошляху. Опинившись на протилежному боці, воячка з полегшенням плюхнулася в траву.

Обернувшись, Падуболистка побачила, що всі коти безпечно перейшли дорогу, окрім Мурка, який незграбно плівся посеред Громошляху, та Орлякошуба, який крокував поруч і намагався підбадьорити старого.

— Легше, малий, — нявкнув Мурко. — Потвор не видко.

— Але ж… — відчайдушно заблагав Орлякошуб.

Вояк замовк, почувши наближення потвори. Коли та з ревом з’явилася з-за рогу, він щосили штурхонув Мурка ззаду. Старий смугань, перелякано нявкнувши, кинувся вперед і впав на траву. За мить поруч з ним опинився Орлякошуб, серце якого ледь не вистрибнуло з грудей. А повз них, майже на відстані мишачого хвоста, з гарчанням промчала потвора.

— Мурку, більше ніколи нас так не лякай! — розлючено зашипів Ожинокіготь.

Старий кіт підвівся на лапи, розгублено кліпаючи очима.

— А шо таке? Жодних проблем. І не тре’ було мене штовхати, — ображено звернувся він до Орлякошуба.

— Вибач, — зітхнув вояк.

— Завжди панікуєте, молодняк, — пробурмотів Мурко.

Падуболистка закотила очі.

— Цікава буде подорож, — прошепотіла вона Левожарові.

Ожинокіготь помахом хвоста зібрав котів і вирушив узбіччям Громошляху. Незабаром Падуболистка почула галас Двоноженят, їхні голоси дзвеніли у свіжому ранковому повітрі.

— Що це? — насторожено запитала вона, відчуваючи поколювання в лапах.

— Нічого страшного, — заспокоїв її Мурко. — Зара’ побачиш.

Падуболистка вже не довіряла словам старого кота. За сусіднім рогом вона побачила величезне кубло Двоногів з широкою кам’яною ділянкою навколо. Паркан з вузьких блискучих дерев відгороджував його від Громошляху. Юрби Двоноженят — воячка ще ніколи не бачила стільки їх одночасно — бігали, галасали й кидалися чимось одне в одного.

— Що це за місце? — нявкнула вона з цікавістю.

Мурко знизав плечима.

— Не знаю. Вони приходять сюди майже щодня.

Падуболистці перехопило подих, коли старий кіт підійшов до огорожі та просунув ніс у шпарину. До нього підбігли одразу кілька Двоноженят і простягли лапи.

— Що він робить? — пробурмотів Орлякошуб. — Мурку!

Мурко не звернув уваги на вояка. Двоноженята тягнулися через огорожу, щоб погладити його. Самітник так гучно муркотів, що його чули решта котів, які стояли за кілька хвостів.

— Пам’ятаєте, Мурко ж колись був кицюнею, — нявкнув Березопад. — Мабуть, через це він іноді поводиться дивно.

У відповідь Ожинокіготь лишень махнув хвостом, наказуючи патрулю відійти від блискучої огорожі на безпечну відстань. Вони чекали на Мурка за кілька лисячих хвостів, біля Громошляху. Проходячи повз огорожу, Падуболистка помітила, як одне з кошенят Двоногів витягнуло щось зі своєї шубки і простягнуло Муркові, який почав захоплено облизувати це.

«Він зовсім з глузду з’їхав?»

Зрештою з кубла Двоногів пролунав різкий дзенькіт, і всі Двоноженята підбігли до входу й вишикувалися. Мурко повернувся і рушив до патруля.

— Чого витріщилися? — запитав він віддихуючись.

— Мурку, хіба то гарна ідея? — запитав Ожинокіготь. Падуболистка помітила, що воєвода намагається стримати роздратування в голосі. — Чим тебе годували ті Двоноженята?

— Хтозна. — Очі Мурка засяяли, коли він облизався. — Та було дуже смачно.

— Гаразд, ходімо, — зітхнув Ожинокіготь.

Трохи далі Двоножачі кубла зустрічалися вже набагато рідше, а згодом їх зовсім не стало, й обабіч Громошляху простягнулися ліси. Падуболистка відчула всім тілом неймовірне полегшення, коли Ожинокіготь звернув з Громошляху, щоб сховатися під деревами. Та не встигли вони просунутися в ліс глибше, ніж на пару хвостів, як воєвода зупинився.

— Хороша місцина, щоб перевірити наш керунок, — нявкнув він. — Хто полізе на дерево?

— Я полізу! — миттєво запропонував Левожар.

— Ні, я, — заперечила Ліщинохвоста. — Я легша. Зможу вилізти вище.

— Добре, Ліщинохвосто, — кивнув Ожинокіготь.

Левожар невдоволено відступив, а Ліщинохвоста стрибнула на стовбур найближчого дерева, впившись кігтями в кору. У Падуболистки гупало серце, коли вона спостерігала за подругою, яка дерлася безлистим гіллям усе вище і вище, доки не дісталася верхівки і не зачепилася за неї, гойдаючись на вітрі. Падуболистка цієї миті згадала Попелюшкосерду, котра впала колись у лісі й пошкодила лапу: «А якщо Ліщинохвоста пораниться, а нам ще стільки йти?»

Та невдовзі молода воячка вже злазила вниз. Діставшись найнижчої гілки, вона легко зістрибнула на землю поруч із однокланівцями.

— Так далеко видко було! — вигукнула кішка.

— Ми на правильному шляху? — запитав Ожинокіготь.

— Так! — Хутро Ліщинохвостої настовбурчилося від хвилювання. — Я не бачила озера, але знаю, де воно, за хребтом Вітряного Клану. Нам треба в тому керунку, — вона показала хвостом у бік дерев, — і ми дістанемося туди, оминувши гнізда Двоногів.

— Чудова новина, — схвально кивнув Ожинокіготь. — Молодчина, Ліщинохвосто.

Очі Ліщинохвостої світилися гордістю, коли патруль знову вирушив у дорогу. Стежка стала ширшою, і Падуболистка помітила, що Орлякошуб і Березопад тепер ідуть обабіч Сола.

Самітник подивився на своїх охоронців, і його бурштинові очі весело зблиснули.

— Не треба мене охороняти, — нявкнув він. — Я нікуди не втечу.

Мурко зупинився і спантеличено подивився на Сола.

— Охороняти? Про що ви?

Ожинокігтю теж довелося зупинитися. Озирнувшись, воєвода роздратовано смикнув вусами:

— Неважливо. Треба йти далі.

— Громовий Клан вважає, що я дещо накоїв, — відповів Сол Муркові, ігноруючи Ожинокігтя. — Тому й хочуть, щоб я повертався з ними.

— Шо-шо? — Мурко роззявив рота. — Сон рябої кобили! — Повернувшись до Ожинокігтя, він додав: — Сам знаєш, що помиляєшся. Сол — порядний кіт. Він не зробить нічого поганого.

Ожинокіготь навіть не намагався нічого пояснити. Він лише махнув хвостом, наказуючи патрулю продовжувати шлях, і рушив уперед. Та раптом з-за кущів орляка з несамовитим тривожним криком вилетів фазан. Тієї ж миті вивірка, вочевидь, переполохана галасливим птахом, вискочила з прихистку й метнулася до найближчого дерева. Стрибнувши вперед, Падуболистка встигла звалити її стрімким ударом лапи.

— Хороша здобич! — вигукнув Березопад.

Усі коти зібралися розділити несподіваний улов, намагаючись забути про незручні запитання Мурка. Але Падуболистка знала, що він все одно перепитає. «І хто ж з нас скаже йому правду?»

Патруль рушив далі лісом, але невдовзі після сонцепіку Падуболистка помітила, що Мурко втомився, оступається, натикається то на орляк, то на ожинник. Вона пішла поруч, направляючи його хвостом, але було зрозуміло, що він не протримається на лапах до сутінків.

Вирвавшись уперед, Падуболистка наздогнала Ожинокігтя.

— Мурко надто втомився, — нявкнула вона. — Що робитимемо?

Ожинокіготь озирнувся.

— Лайно мишаче! Його не можна просто залишити тут. — Вочевидь, воєвода вже шкодував, що попросив Мурка приєднатися до них. — Гаразд, ми скоро зупинимося, — вирішив він. — Падуболистко, постарайся допомогти йому.

— Звичайно. — Воячка почекала, доки Мурко дочалапає до неї, а потім знову пішла поруч. — Хочеш спертися на моє плече? — запропонувала вона.

Мурко зиркнув на неї.

— Думаєш, я сам не впораюся? От вискочка, мала пискля!

— Вибач, — Падуболистка здогадалася, що він сердиться, бо розуміє, що потребує допомоги, але через свою гордість не може прийняти її. Вона відступила трохи назад, щоб пильнувати старого самітника, і відчула полегшення, коли Ожинокіготь запропонував зупинитися.

— Так швидко? — запитав Левожар, дивлячись угору, де крізь дерева все ще пробивалося сонце. — Можна пройти набагато далі до сутінок.

— Знаю, — нявкнув Ожинокіготь, глянувши на Мурка. — Та подорож на території Двоногів була виснажливою, треба пополювати і відпочити. Здобичі тут, мабуть, багато.

Ожинокіготь вирішив зупинитися серед величезних дубів на невеликій галявині, вкритій опалим листям. З одного боку між порослим мохом камінням било крихітне джерельце, що збігало в калюжку. Спотикаючись, Мурко підійшов туди, зробив кілька ковтків води і недбало плюхнувся на купу листя. За якусь мить він гучно захропів.

Сол перебрався на сонячний моріжок і сів, огорнувши передні лапи хвостом. Його бурштинові очі поблискували в золотавому світлі. Він явно не мав наміру вполювати щось собі.

Падуболистка вирушила в підлісок, відчуваючи насичені запахи здобичі. І невдовзі вона спіймала мишу та дрозда.

«Може, це й непогана ідея — зупинитися раніше, — подумала воячка, запорпуючи свіжину. — Зараз потеплішало, тож здобич повиходила з нір».

Додавши до свого улову ще одну мишу, вона поспішила назад на галявину і побачила, що її однокланівці вже зібрали біля калюжки кагат зі свіжиною.

Березопад з гордо піднятим хвостом притягнув величезного кроля.

— Там іще є, — махнув він хвостом. — Сьогодні добре повечеряємо.

Поклавши до кагату мишу та дрозда, Падуболистка піднесла іншу мишу Муркові й розштовхала його, щоб він прокинувся.

Старий смугань злякано фиркнув, дико озираючись навколо.

— Шо таке? Лиси? Зара’ я до них доберуся!

— Усе добре, Мурку. — Падуболистка поклала хвіст йому на плече. — Я принесла тобі мишку.

Мурко моргнув.

— Дуже люб’язно з твого боку. — Він почав жадібно їсти мишу, а тоді зупинився і незграбно відійшов назад. — На, візьми і ти.

— Ні, це тобі, — нявкнула Падуболистка, замислившись про те, як давно Мурко не їв нормальної їжі. — Тут ще багато.

Коли всі коти повечеряли — Ожинокіготь подбав про те, щоб і Сол отримав частку здобичі, — вони вмостилися спати серед дерев. Сонце вже зайшло, настали сутінки. Холодний вітер шурхотів між голими гілками.

Падуболистка помітила, що Мурко тремтить. Помахом хвоста вона підкликала Ліщинохвосту.

— Мурко справді не може про себе подбати, — прошепотіла вона на вухо подрузі. — Поспимо поруч, щоб зігріти його.

— Гаразд, — невпевнено муркнула Ліщинохвоста. — Сподіваюся, у нього немає бліх.

«Упевнена, в нього є блохи, — подумала Падуболистка, коли вони з Ліщинохвостою згрібали купу сухого листя для гнізда. — І кліщі. Треба буде добряче обробити його мишачою жовчю, перш ніж підпускати до Мишошубки!»

* * *

Коли Падуболистка прокинулася, було ще темно. Вона лише розрізняла обриси голих гілок на тлі неба, а над головою й досі виблискували зорі. Мурко голосно хропів, біля нього згорнулася калачиком Ліщинохвоста, затуливши вуха хвостом.

Падуболистка знала, що не зможе заснути. Дуже тихо, щоб нікого не потривожити, вона звелася на лапи і, прокліпавшись, роззирнулася навколо. Ожинокіготь, Орлякошуб і Березопад влаштували кубельця впритул один до одного по той бік калюжки. Усі троє мирно спали, тільки у Березопада посмикувався хвіст, наче йому щось снилося.

«Три коти… не чотири… Сол зник!» Падуболистка оглянула галявину, але ніде не помітила черепахово-білого хутра. Скуштувавши повітря, вона вловила запах Сола, слабкий, але ще свіжий.

Падуболистка хотіла була розбудити Ожинокігтя, але якась внутрішня воля направила її лапи в інший бік — за ледь вловимою ниточкою запаху Сола. Якомога тихіше вона прокрадалася поміж дерев, здригаючись від шурхоту власних лап у хрусткому листі. Невдовзі воячка почула дзюркіт води. Звук ставав дедалі гучнішим, і невдовзі вона вийшла на відкрите місце, де дерева трохи проріділи, а під обривом поміж каміння гомонів струмок. На вершині схилу спиною до неї сидів Сол. Великий кіт не зводив погляду з тьмяних зірок.

— Падуболистко, ти й досі думаєш, що їм відомі всі відповіді? — запитав він, не повертаючи голови.

Кожна шерстинка на шкірі Падуболистки здибилася, доки вона не здогадалася, що стоїть проти вітру і Сол, певно, занюшив її.

— Я… я не знаю, — відповіла воячка. — Я вже нічого не знаю.

Сол повернувся до неї, його бурштинові очі співчутливо закліпали.

— Чому це?

— Усе було набагато простіше, коли я могла вірити іншим, — зітхнула Падуболистка, дивуючись, що комусь змогла відкритися. Адже вона не ділилася своїми сумнівами навіть з братами!

— Маєш навчитися довіряти собі, Падуболистко, — муркнув Сол глибоким гіпнотичним голосом, який, здавалося, вселяв упевненість. — Тільки тобі відомо, як правильно, а як ні.

— Я іноді так заплутуюся, — затремтів голос Падуболистки. — Не хочу вирішувати все сама.

— Стане легше, маленька, — Сол звівся на лапи. — Ходімо, повернімося до решти.

У Падуболистки звело живіт, коли вона поверталася за Солом на галявину. «Він майже занапастив Тіньовий Клан! Усі вважають, що він убив Золошуба! Чому ж мені здається, що йому можна довірити своє життя?»

Коли вони вийшли на галявину, решта котів уже метушилися. Ожинокіготь припинив вилизуватися, підняв голову й здивовано зиркнув бурштиновими очима. Але вголос лише сказав:

— А я оце думаю, куди ви поділися, — і пішов глянути, як там Мурко.

Старий смугань виліз зі свого гнізда.

— Я здоровий, як вивірка, — стверджував він, струшуючи зі спини сухе листя. — Нічого вам, молодим, клопотатися.

Доївши вчорашню свіжину, патруль знову вирушив у дорогу. Проходячи повз місце, де вона знайшла Сола, Падуболистка зрозуміла, що вони наближаються до узлісся. Невдовзі коти зупинилися в підліску, а перед їхніми очима простяглися поля, всіяні сіро-білими клубочками — вівцями, як здогадалася Падуболистка.

— Не подобається мені все це, — пробурмотів Мурко, коли вони перетинали поля. Старий кіт підозріливо поглядав на овець. — Шо це за тварини?

— Вівці, Мурку, — відповіла Падуболистка, яка йшла поруч. — Хіба їх не було на тій фермі, де ми натрапили на тебе минулого разу?

Мурко принюхався.

— Ніколи раніше їх не бачив. — Він підстрибнув і настовбурчив хутро, коли одна з овець відійшла від отари і потюпала в бік котів. — Хутко, тікайте!

— Усе гаразд, — нявкнула Падуболистка. Вівця зупинилася і почала щипати траву. — Вони не звертають на нас уваги.

— Довкола… надто багато простору, — поскаржився Мурко, пригнувшись до землі. — І нема ані дерев, ані Прямоходців, або, як ви кажете, Двоногів.

— Хочеш сказати, тобі потрібні Двоноги? — роздратування Падуболистки вихлюпнулося, як дощ із листка. — Так не піде, якщо збираєшся жити в Громовому Клані.

— Гей, спокійно. — Левожар обернувся і на мить поклав хвіст на плечі Мурка. — Що вдієш, Мурко народився не в Клані.

«Як і ми! — ледь не випалила Падуболистка у відповідь братові, але вчасно стрималася. — Питання тільки в тому, хто перший з нас і коли вибовкне цю таємницю?»

Величезним зусиллям вона змусила себе розслабитися.

— Знаю. Мурку, пробач.

Падуболистка помітила, що ще до сонцепіку старий кіт знову втомився, і незабаром Ожинокіготь зробив привал у затінку кількох дерев, оточених кущами ялівцю. Мурко завалився на бік, важко дихаючи. Сол відійшов на кілька кроків і сів, розглядаючи поле.

— Погляньте! — Ліщинохвоста принюхувалася до чогось схожого на пушок будяка, що застряг на кущі ялівцю. — Що це?

Падуболистка наблизилася, щоб подивитися. За нею підійшов зацікавлений Березопад.

— Пахне вівцями, — нявкнула Падуболистка. Роззирнувшись, вона помітила ще кілька клаптиків на інших кущах. — Напевно, проходячи повз, вони зачіпаються за колючки.

— Така м’яка… — Ліщинохвоста підчепила клаптик зубами і напхала повен рот. — Візьму кілька для ясел.

Березопад придушив смішок.

— Маєш вигляд, наче проковтнула чортополох. — Він ледь встиг ухилитися від хвоста воячки і швидко додав: — Ідея хороша. І я зберу трохи для своїх малят.

Падуболистка залишила їх висмикувати овечу вовну з кущів і знову попрямувала до Мурка. Старий кіт пожвавішав і здавався спокійнішим, коли вівці були на безпечній відстані.

— Є ще час на полювання? — запитала вона Ожинокігтя.

Воєвода здивовано нашорошив вуха.

— Ти вже зголодніла?

— Ні, — відповіла Падуболистка, стишившись. — Мені потрібна лише одна миша, її жовч. Якщо ми пустимо до табору Мурка з усіма його блохами та кліщами, то цьому кінця не буде. — Вона підняла лапу, щоб почухати бік. — Здається, я вже щось підхопила від нього.

— Гаразд, — в очах Ожинокігтя зблиснули веселі іскорки. — Але не затримуйся. Треба йти далі. Ми вже недалеко від озера — я лапами чую.

Уже сутеніло, коли патруль перейшов поля і наблизився до невеликого Громошляху. Скуштувавши повітря, Падуболистка відчула запах коней.

— Конярка! — вигукнула вона. — Ми майже вдома!

Ожинокіготь повів перед, прослизнув під блискучою огорожею і через ділянку білуватого каменю побіг повз Двоножачі та кінські гнізда. Коли коти вийшли в поле, Падуболистка роззирнулася, шукаючи коней, але їх ніде не було.

— Мабуть, зачинені в своїх дерев’яних гніздах, — прошепотіла вона до Левожара.

Димка і Пушинки вона теж не бачила, хоча вловила їхні запахи. Її лапи поколювало від нестримного бажання повернутися в теплу знайому кам’яну лощовину, але вона розуміла, що справжньої безпеки там немає.

«Ніде немає, — із сумом подумала Падуболистка. — До чого зрештою призведе вся ця брехня і зрада?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

— Дякую, Сойкопере, — промуркотіла Білокрила, коли медикіт поклав перед нею згорток жовтозілля.

У яслах було тепло і тихо. Маргаритка та Міллі вийшли на прогулянку, залишивши білу королеву трохи відпочити.

— Обов’язково з’їж усе, — наказав їй Сойкопер. — Скоро народяться кошенята, і тобі знадобляться усі сили.

— Знаю, — зітхнула Білокрила. — Сподіваюся, що чекати вже недовго. Я відчуваю себе такою гігантською!

— З тобою все гаразд, — запевнив її Сойкопер. Він попрощався і вийшов з ясел. Ранок був морозний, але медикіт відчував слабкі сонячні промені гололисту, під якими танув нічний іній. «Тепер, — пробурмотів він про себе, — якщо Листоплеса і досі шукає деревій…»

Він не вловив запаху своєї виховниці, коли прослизнув крізь ожинову заслону до кубла, але там був інший кіт, який кипів роздратуванням.

«Лайно мишаче! — подумав Сойкопер. — Тепер доведеться з ним розбиратися».

— Бубконосе, — нявкнув він. — Що трапилося?

— Мій хвіст, — відказав молодий вояк. — Він болить. І дивно пахне.

Сойкопер обнюхав обрубок хвоста Бубконоса і мало не відсахнувся від гнилого смороду.

— У тебе запалення, — повідомив він.

— Не може бути! — обурився Бубконіс. — Листоплеса сказала, що все загоїлося після того, як я втрапив у лисячу пастку.

— Так і є, — погодився Сойкопер. — Мабуть, рана знову відкрилася. Не пригадуєш, останнім часом ти за щось зачіпався?

Бубконіс завагався.

— Коли я гнався за кролем, то заплутався в ожиннику, — нарешті нявкнув він.

— Зрозуміло, — нявкнув Сойкопер. — Але нічого страшного. Потрібна припарка з нагідків, от і все. Зачекай хвилинку. — Він попрямував до розколини, де зберігалися трави, і знайшов нагідки. Розжувавши кілька листків, Сойкопер повернувся до Бубконоса. — Не рухайся, поки я прикладаю зілля, — пробурмотів медикіт з набитим ротом.

— Може мене звільнять від обов’язків? — з надією запитав кремовий вояк.

— Ні, — безжально відрубав Сойкопер. — Ти не патрулюєш і не ловиш здобич хвостом. Але завтра заходь, зроблю свіжу припарку.

— Гаразд, — нявкнув Бубконіс. — Дякую, Сойкопере. Мені вже краще.

«А тепер час зайнятися моїм планом…» — пробурмотів про себе Сойкопер, щойно вояк вийшов із кубла. Медикіт повернувся в розколину, взяв кілька листочків кервелю, кульбаби та огірочника і попрямував до старійшин.

— Якась із цих трав? — запитав Сойкопер, розклавши листочки перед Мишошубкою.

— Яка ще трава? — зашипіла кішка.

Тепер, без жмутка листя в роті, Сойкопер відчув запах свіжини й здогадався, що перервав трапезу старійшин.

— Трава, про яку ти розповідала і яку Листоплеса змішала з твоїм пижмом.

— А, ця, — Мишошубка все ще сердилася. — Навіщо це тобі?

— Просто цікаво. — Сойкопер зрозумів, що занадто наполягав. Він не хотів, щоб старійшина розповіла про все Листоплесій. — Хтозна, раптом стане в пригоді.

Мишошубка форкнула і з підозрою понюхала трави.

— Дай і мені спробувати, — запропонував Довгохвіст. — На смак я не пробував, але запах пам’ятаю.

— І що? — запитав Сойкопер, коли обоє старійшин ретельно обнюхали трави.

— Ні, жодна з них, — нявкнула Мишошубка. — Я знаю ці трави. Листоплеса часто використовує їх від лихоманки та запалених ран.

— Згоден, — додав Довгохвіст. — Вибач.

Сойкопер ледь стримався, щоб не зітхнути від розчарування.

— І ця ні? — запитав він, підсовуючи поближче кервель.

— Ти що, не розумієш слова «ні»? — загарчала Мишошубка, боляче ляснувши його хвостом по вуху.

— Ну добре. — Сойкопер зібрав трави. — Дякую. Пізніше принесу ще.

— Спершу дай нам доїсти цього кролика! — гукнула вслід Мишошубка, коли він виходив з кубла.

Сойкопер повернувся у своє кубло, щоб знайти ще якісь трави на пробу Мишошубці та Довгохвостові. Тільки-но він поклав кервель, кульбабу та огірочник на свої місця в розколині, як почув позаду кроки Листоплесої. Від неї долинав сильний запах деревію.

— Сойкопере, що ти робиш? — різко запитала виховниця. — Чому від тебе так пахне, наче ти спав серед наших запасів?

— Е-е… я впав у коморі, — затнувся Сойкопер. — Усе хутро в пилюзі від трав.

Листоплеса протяжно зітхнула.

— Сойкопере, ну справді, з тобою клопоту — як з малим кошеням! Навіщо ти взагалі нишпорив у коморі?

Сойкопер відчув, як його хутро стає дибки від тривоги і страху, що линули від виховниці. «Чому вона не хоче, щоб я заходив у комору? — дивувався він. — Я маю таке ж право бути там, як і вона! Що вона приховує?»

— Я не нишпорив, — відповів він. — І все поприбирав.

Листоплеса пирхнула.

— Тоді прибери і цей деревій, — наказала вона. — Хочу перевірити, як дихає Міллі. Вона там надворі бігає біля своїх кошенят, а для неї це не дуже добре.

Коли Листоплеса пішла, Сойкопер прибрав деревій і вихопив листок ромену та шматок кореня лопуха. «Якщо це не щось із цього, то я — миша!» Переконавшись, що Листоплеса вже біля ясел з Міллі, медикіт поспішив до кубла старійшин.

— Знову ти! — пробурмотіла Мишошубка. — Що цього разу?

Вона швидко обнюхала кожну з викладених перед нею трав і спробувала на смак ромен.

— Ні, — нявкнула старійшина. — Це не воно.

Довгохвіст теж понюхав, але й він не впізнав трави.

Сойкопер зітхнув.

— Гаразд, спробуємо ще.

— Та в тебе, схоже, бджоли в голові завелися, — форкнула Мишошубка, вмощуючись у гнізді подрімати.

* * *

Сойкопер їв полівку біля кагату свіжини, коли почув, як повз нього пройшов Вогнезір у напрямку до кубла медикотів. Швидко проковтнувши останній шматок, він рушив слідом і став за ожиновою заслоною, щоб чути, що казатиме провідник.

— Листоплесо, хочу дещо запитати… — Вогнезір, здавалося, зніяковів.

— Так, — підбадьорила його Листоплеса.

— Та просто цікаво, чи вдалося тобі поговорити із Зорекланом?

Сойкопер чув, що провідник намагався говорити невимушено, наче питання було зовсім неважливим, але в нього це не дуже виходило.

Сойкоперові перехопило подих, коли він подумав, якою могла б бути відповідь Листоплесої, та він змусив себе розслабитися. «Якщо б Листоплеса поговорила із Золошубом, то про це знав би весь Клан!»

— Ні! — гаркнула медикішка. — Якщо це станеться, ти дізнаєшся першим.

— Гаразд… дякую, — Вогнезір вискочив з кубла, завмер на мить, а тоді попрямував геть, навіть не помітивши Сойкопера.

«Чому Листоплеса не хоче говорити із Зорекланом? — дивувався медикіт. — Чого вона боїться?»

Його лапи аж свербіли від бажання вибратися з табору, спуститися до озера і знайти палицю. Хтозна, може, Скеля поговорить з ним знову? Але ж древній кіт сказав йому шукати відповіді тут, серед свого Клану. «Зореклане, чому ти не допомагаєш мені? Хіба це не твоя робота — настановляти Клани?»

І наче у відповідь на його німу просьбу Піскошторма перетнула галявину і стала поруч з ним.

— Погуляєш зі мною лісом?

— Навіщо? — здивовано смикнув вухами Сойкопер.

Піскошторма ледь чутно муркнула від здивування.

— Хіба я не можу просто прогулятися в твоїй компанії? Добре, маєш рацію, — додала вона. — Я справді мушу поговорити з тобою наодинці.

— Гаразд, — погодився Сойкопер. — Та спершу мушу спитати Листоплесу. Вона… ну, вона зараз трохи вразлива.

— Знаю, — нявкнула Піскошторма. — Чекай тут. — Руда воячка прослизнула крізь ожинову заслону, і Сойкопер почув, як вона нявкнула: — Листоплесо, я позичу Сойкопера на якийсь час. Ми йдемо до лісу.

— Авжеж, — відповіла медикішка, хоча в її голосі відчувалося невдоволення. — Скажи йому, хай захопить із собою трохи пижма.

Лапи Сойкопера поколювало від цікавості, коли він ішов за Піскоштормою через терновий тунель і стежкою до кордону з Вітряним Кланом. Він завжди поважав руду воячку і довіряв їй навіть тепер, коли дізнався, що вони не рідня.

Йдучи вздовж струмка на кордоні з Вітряним Кланом, Піскошторма так і не сказала нічого важливого. Сойкопер нетерпляче слухав її міркування про те, як тікає здобич і чи може Вітряний Клан робити вилазки через кордон. Але він не підштовхував її, бо знав, що вона перейде до справи, як тільки буде готова.

Зрештою вони дійшли до місця, де закінчувався ліс і починалося вересовище; холодний вітер зі свистом спускався з гребеня пагорба, що простягався аж до Місячного Ставу.

— Відпочиньмо трохи, — запропонувала Піскошторма, присівши на березі струмка.

Сойкопер вмостився біля неї, повернувши обличчя до вітру, який притискав його хутро до тіла, і насолоджуючись запахом снігу.

— Сойкопере, — почала Піскошторма, — як думаєш, із Листоплесою все гаразд? Останнім часом вона здається дуже напруженою.

«Так ось у чому річ!»

— Я теж це помітив, — обережно відповів він.

— Це через зелений кашлюк? — висунула здогад Піскошторма. — Чи щось гірше? Може, вона звинувачує себе в смерті Золошуба?

Сойкопер учепився кігтями в траву, щоб втриматися на лапах.

«Такого я не сподівався почути!» Він хотів сказати Піскоштормі, що смерть Золошуба ніяк не пов’язана з Листоплесою. «Я гарантую це!» Але Сойкопер знав, як нерозумно запевняти її в цьому. У Піскошторми виникнуть запитання, на які він не зможе відповісти, не зруйнувавши Громовий Клан.

— Я так не думаю, — пробурмотів медикіт.

— Може, вона вважає, що мала передбачити його смерть або якось зупинити її? — провадила Піскошторма. — А може, думає, що варто відвідати його в Зореклані та дізнатися правду?

Сойкопер застиг. «Отже, Вогнезір не сказав Піскоштормі, що попросив Листоплесу розшукати Золошуба та поговорити з ним. Скільки ще Громових котів мають таємниці одне від одного?»

— Гадаю, Листоплеса втомилася від боротьби із зеленим кашлюком, — нявкнув він, щоб хоч якось пояснити дивний настрій своєї виховниці. — А ще вона переживає, що кошенята Білокрилої народжуються в таку холодну пору. До того ж усі в Клані досі сумують за Золошубом.

Сойкопер випустив кігті, коли в нього вирвалася ця брехня. «Ну, може, й не всі…»

— Можливо, ти маєш рацію, — зітхнула Піскошторма. — Ми з Вогнезором хвилюємося за неї. Адже вона не просто медикішка, вона ще й наша донька. Ожинокіготь і Вивіркострибка відчували б те ж саме, якби в тебе були неприємності.

«Або ні…»

Сойкопер змусив себе кивнути, сподіваючись, що вираз його обличчя не видасть сум’яття, яке він відчував.

— Скажеш мені, якщо дізнаєшся щось іще? — нявкнула Піскошторма.

— Звісно.

«Звісно, що ні». Йдучи за рудою кицькою в табір, Сойкопер думав про те, хто наступним спробує щось вивідати в нього і як довго він зможе приховувати ці жахливі таємниці.

* * *

— У ясла, кошенята, — лагідно нявкнула Маргаритка. — Пора спати.

— Але ж нас атакує Вітряний Клан! — запротестувала Ружка. — Я стану провідницею Клану і здолаю їх!

— Станеш провідницею вже завтра, — пообіцяла Маргаритка.

Сойкопер слухав, як кошенята вовтузилися в яслах, як стихали їхні тоненькі голоси. Прохолодний нічний вітерець скуйовдив його хутро, і, потягнувшись, медикіт попрямував до свого кубла.

Минуло два світанки відтоді, як він розмовляв з Піскоштормою. Листоплеса все ще була знервованою, а Сойкопер досі не знав чому. Його виховниця точно чогось боялася, але він не наважувався розпитати її про це.

Сойкопер тільки-но дістався ожинової заслони, як почув зойк Хмарохвоста, який стояв на чатах на виході з тернового тунелю.

— Ожинокіготь! Орлякошуб! Вони повернулися!

З вояцького кубла почувся шурхіт — коти повибігали надвір. Кілька вояків промчали повз Сойкопера, щоб привітати патруль. Медикіт рушив слідом, але поки намагався розібратися в суміші запахів, новоприбулі вже пройшли терновим тунелем до табору. Попереду крокував Ожинокіготь, за ним — Орлякошуб. Сойкопера кинуло в дрож, коли він упізнав запах Сола. Самітник спокійно вийшов з тунелю і зупинився. Сол випромінював упевненість і зовсім не був схожий на в’язня, якого притягли відповісти за свої злочини.

Серед котів Клану шквалом полилися жваві здогадки.

— Це ж Сол!

— Його таки знайшли!

— Щось він надто спокійний, — розгублено нявкнула Ясносерда. — Якби він дійсно вбив Золошуба, то не поводився б так.

— Від цього кота можна чекати чого завгодно, — прогарчав Порохошуб. — Ви забули, що він зробив з Тіньовим Кланом?

— Як з ним вчинить Вогнезір? — почувся голос Лисолапа, який аж тремтів від хвилювання. — Думаю, з нього слід здерти шкуру і залишити його воронам.

— Ні, — пролунав над галасом юрби голос Сіросмуга. — Вогнезір так не вчинить. Він поговорить із Солом і дізнається правду.

«Сподіваюся, що ні», — подумав Сойкопер.

За Солом на галявину вийшов ще один кіт, запах якого Сойкопер не міг визначити, хоча знав, що мав би пригадати його. За ним крокувала Ліщинохвоста, а останніми з’явилися Падуболистка і Левожар. Переконавшись, що його брат та сестра повернулися додому неушкодженими, медикіт заспокоївся і розслабився.

Громові коти принишкли, коли Вогнезір пройшов повз Сойкопера, майже торкнувшись того хутром.

— Вітаю, Соле, — холодно, але ввічливо нявкнув провідник. — Дякую, що прийшов.

— Чим зможу, допоможу, — так само ввічливо відповів Сол.

— Сьогодні ввечері я дозволю тобі відпочити, — продовжив Вогнезір. — Ти, напевне, втомився з дороги. Бубконосе, Медозело!

— Так, Вогнезоре! — підскочили до нього двоє молодих вояків.

— Зробіть гніздо для Сола, добре? Отой кущ між медикотячим та вояцьким кублами — гарне місце. Добре захищене, заховане під скелею.

«І вхід туди вузький, його легко охороняти», — подумки додав Сойкопер.

— Молодчина, Ожинокігтю! Ви всі молодці, — звернувся Вогнезір до патруля, коли Медозела і Бубконіс побігли виконувати наказ. — Розумію, як вам було важко.

— Більше, ніж ми могли уявити, — зізнався Ожинокіготь. — Ми знайшли Сола на території Двоногів зі…

— Зі мною! — сердитий голос перебив Ожинокігтя, і Сойкопер раптом згадав того кота, чий запах він не зміг упізнати.

«Мурко! Що він тут робить?»

— І я хотів би знати, нашо було тягнути Сола в таку далечінь! — наполягав старий кіт. — Сподіваюся, ти не звинувачуватимеш його в тому, чого він не робив!

Над Кланом пролунав здивований зойк. Сойкопер не знав, що спровокувало таку реакцію: сама присутність Мурка чи те, що він так запекло захищав Сола?

— Ожинокігтю, хто це? — здивовано запитав Вогнезір.

— Його звати Мурко, — відповів воєвода. — Це той самітник, якого ми зустріли під час нашої першої мандрівки до Сонцеспаду. Мурку, це наш провідник Вогнезір.

— Ласкаво просимо, Мурку!

Сойкопер уявив собі, як вогняний кіт схиляє голову, вітаючи у таборі старого смуганя.

— Можеш зупинитися у кублі старійшин. Лисолапе, піди з ним, познайом з Мишошубкою та Довгохвостом.

— Дякую, Вогнезоре, — нявкнув самітник. — Соле, якщо я тобі знадоблюся, просто поклич, добре?

Він попрямував за Лисолапом до кубла старійшин, а Листоплеса підійшла і ретельно обнюхала хутро Сола.

— Ти не поранився в дорозі? — запитала вона. — Лапи не німіють?

— Ні, — з усмішкою відповів Сол. — Я звик до далеких подорожей.

«Так, бо жоден кіт не стерпить тебе біля себе надто довго», — в’їдливі слова ледь не зірвалися з язика Сойкопера, але йому вистачило розуму не вимовити їх.

— Ходімо, Соле, відведу тебе до твого гнізда, — оголосив Орлякошуб.

Коли вони вдвох рушили, Вогнезір тихенько покликав Косариконога.

— Ти першим чатуватимеш біля Сола, — прошепотів він. — Принеси йому свіжини, а тоді простеж, щоб він не виходив з кубла до ранку.

— Без проблем, Вогнезоре. — Косариконіг попрямував до кагату свіжини.

Вогнезір повернувся до свого кубла, а решта котів Клану залишилися біля входу в табір.

— Я впевнена, що він убивця! — вигукнула Маколеда. — Бачили його очі? Він дивиться так, наче бачить тебе наскрізь.

— Мені так страшно, що боюся спати, — нявкнула Криголапка. — Раптом він переб’є нас у власних гніздах?

— Точно, — додав Мишовус. — Не знаю, навіщо Вогнезір впустив його сюди.

— Вогнезір мусить дізнатися правду, — сказала Ясносерда.

— А я впевнена, що турбуватися нема про що, — встряла Карохвістка. — Косариконіг подбає, щоб Сол не виліз зі свого кубла.

Попри запевнення воячки, Сойкоперові лапи поколювало, а хутро здибилося, наче над галявиною от-от прогримить гроза. Повітря було наелектризоване страхом і невпевненістю, ніби всі знали, що над ними нависло щось лихе.

Намагаючись втамувати дрож, Сойкопер попрямував до тернової загорожі, біля якої попадали втомлені Падуболистка і Левожар.

— Привіт, — нявкнув він. — Як подорож?

— Довга, — похмуро відказав Левожар. — Я думав, ми вже не повернемося.

— Ми зустріли котів на території Двоногів, — додала Падуболистка. — У них були проблеми із собаками, і Сол підбурював їх до бійки. Кількох котів вбили, і відтоді вони змушені битися з собаками щоразу, коли виходять за межі свого кубла. — Змучена воячка зітхнула. — Чергова шкода, якої завдав Сол.

— Він баламут, — погодився Левожар.

«Думаєте, це він убив Золошуба?» — питання, яке мучило Сойкопера, так і залишилося невисловленим. Він відчував втому, страх і виснаження, які линула від брата та сестри, але глибше проникнути в їхню свідомість собі не дозволив.

— Добре, що ви вдома, — сказав їм Сойкопер.

Ні Левожар, ні Падуболистка нічого не відповіли. Хоча сум за братом і сестрою пронизував його гострим, як кігті, болем, Сойкопер розумів, що навіть після їхнього повернення між ними досі лежало тіло вбитого Золошуба.

— Ходімо поїмо, — запропонував він, відганяючи цю думку. — А тоді вам обом треба добряче виспатися.

«Цікаво, чи вдасться нам поговорити із Солом? — замислився він, ідучи слідом за братом і сестрою до кагату. — Адже він єдиний знає про пророцтво».

А тоді раптом йому сяйнула нова думка: «Сол говорив так, ніби ми — точно ті троє з пророцтва. Але це неможливо, бо Вивіркострибка — не наша мама!»

Може, Сол не все знає? Чи він теж їм брехав?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Левожар прокинувся від галасу й метушні довкола. Він підвів голову й побачив, що всі коти вилазять з вояцького кубла на галявину. Похитуючись і кривлячись від болю в натруджених м’язах, вояк звівся на лапи, продерся крізь гілля та попрямував за товаришами.

Небо було чистим, але сонце ще недостатньо високо піднялося, щоб його промені освітили лощовину. Глибокі тіні нависали над кублами й оповивали Косариконога, який, скрутившись, чатував біля гнізда Сола. Хоча було ще зовсім рано, на галявині вже зібрався майже весь Громовий Клан. Маргаритка, Міллі та Білокрила сиділи біля ясел, обгорнувши хвостами кошенят, які дивилися на кам’яну лощовину широко розплющеними, переляканими очима. Лисолап і Криголапка поспішили до вояків, відчуваючи потребу бути поруч зі старшими, досвідченішими котами.

Падуболистка вже прокинулася і стояла поруч з Ліщинохвостою та Орлякошубом. Вона навіть не дивилася на Левожара, і йому теж чомусь не хотілося підходити до сестри.

«Немов разом із Золошубом померла частина нас — тих, ким ми були колись!»

Вогнезір вийшов зі свого кубла на Високому Виступі, легко збіг кам’яним розсипом і приєднався до Сіросмуга, який стояв унизу. З появою провідника на галявині зчинився гамір.

— А ось і Вогнезір!

— Тепер точно щось станеться!

Левожар розім’яв занімілі м’язи, а тоді почув тупіт лап — до табору вбіг досвітній патруль на чолі з Шипокігтем.

— Що коїться? — засапано нявкнув золотисто-карий вояк, вискочивши на галявину. — Ми щось пропустили?

— Що ти тут робиш так рано? — до нього підійшов Ожинокіготь. — Ти не міг встигнути пройти вздовж усього кордону з Тіньовим Кланом.

— О, та там все тихо, — нявкнув Бубконіс, зиркаючи з-за плеча Шипокігтя. — Нема про що турбуватися.

Кінчик хвоста Ожинокігтя засіпався.

— Гаразд, — гаркнув він. — Та наступного разу оглядай пильніше. — Воєвода повернувся до групи котів біля вояцького кубла. — Мисливські патрулі, — оголосив він. — Піскоштормо, поведи один з них. Ясносердо, ти теж можеш… — воєвода раптово замовк і роздратовано замахав хвостом, зрозумівши, що ніхто його не слухає.

Він кинув розпачливий погляд на Вогнезора, який підійшов до нього разом зі Сіросмугом.

— Вони не вгамуються, — нявкнув Ожинокіготь. — Ніхто навіть їсти не хоче.

Сіросмуг кивнув і, схилившись, промуркотів щось Вогнезорові на вухо. Левожар уловив тільки кілька слів:

— Ти можеш і зараз це зробити.

Вогнезір нагострив вуха й нявкнув:

— Ожинокігтю, твоя правда. Приведи Сола.

Коти не зводили очей з воєводи, поки той ішов до куща, де спав Сол. Ожинокіготь перекинувся кількома словами з Косариконогом, а потім зник під гілками. За кілька митей він вийшов разом із самітником.

Перші промені сонця ковзнули краєм лощовини, і Солове хутро засяяло. Сол мав такий плеканий вигляд, наче останню повню він тільки те й робив, що чепурив свою шубку, а не бродив територією Двоногів та добирався полями до Громового табору. Проти чепурного самітника Левожар почувався виснаженим та облізлим.

Коли Ожинокіготь привів Сола на середину галявини, Громові коти, настовбурчивши хутро, розступилися і не зводили із зайди переляканих очей.

«Що це з ними? — роздратовано замислився Левожар. — Сол — звичайний кіт! Чому вони поводяться як зграя боягузливих кролів?»

— Соле! Зачекай на мене! — над лощовиною пролунав крик Мурка, який виліз із кубла старійшин. Мишошубка і Довгохвіст вийшли за ним і зупинилися за останніми гілками ліщини, а старий самітник пошкандибав на галявину. Його вкрите клаптями моху хутро здибилося, а очі палали гнівом.

Орлякошуб перехопив його, перш ніж той устиг добігти до Сола.

— Мурку, спокійно, — тихо нявкнув він. — Солу ніхто не зашкодить. Просто тримайся подалі.

Мурко спантеличено роззявив рота, та ще не встиг відповісти, як до нього підбігла Ліщинохвоста й злегка підштовхнула його сісти поруч з нею та Березопадом.

Вогнезір став навпроти Сола в центрі галявини, яку оточили коти.

— Знаєш, навіщо тебе сюди привели? — запитав провідник.

Сол схилив голову набік.

— Вбито кота, і ви вважаєте, що це справа моїх лап.

Він зустрівся поглядом з Вогнезором. Його хутро виблискувало в блідих променях сонця.

— Ти вбив Золошуба! — вищирився Шипокіготь.

— Так, — гаркнув Хмарохвіст. — Тебе бачили на кордоні з Вітряним Кланом. І не намагайся заперечувати!

— Нащо ти його вбив? — зажадала відповіді Карохвістка. — Що він тобі зробив?

Сол проігнорував усі ці вигуки й не зводив погляду з Вогнезора, який махнув хвостом, закликаючи до тиші.

— Одного з наших вояків знайшли в струмку на кордоні з Вітряним Кланом зі слідами укусів на горлі, — нявкнув провідник, коли галас стих. — Хочеш заперечити свою вину?

Сол дивився на провідника, навіть не моргаючи.

— Вогнезоре, подумай про те, що кажеш. Настане час, і ти дізнаєшся правду.

Левожар помітив, як у зелених Вогнезорових очах промайнуло розчарування. Сол не підтвердив, але й не відкинув звинувачення.

— Змусь його зізнатися! — прошипів хтось із натовпу. Вогнезір проігнорував жорстокі слова, він і досі не зводив погляду з Сола.

— Що ти робив на кордоні Вітряного Клану? — запитав провідник.

Сол знизав плечима.

— Як я можу пам’ятати? Це було стільки світанків тому.

— Ти бачив там Золошуба?

Левожар відчув, яких зусиль докладає Вогнезір, щоб зберігати рівний і спокійний тон, розпитуючи самітника.

— Золошуба?

— Міцного кота з густим сірим хутром, — Вогнезорові вже ледь вдавалося стримувати роздратування. Левожар здогадався, що Сол чудово знає, хто такий Золошуб.

Сол похитав головою.

— Я не бачив там жодного кота.

— І запаху не помітив?

В очах Сола з’явилися бісики, наче загадковий самітник відчув, як наростає відчай Вогнезора.

— Я занюшив Громовий і Вітряний Клани, — відповів він. — Але не розрізнив жодного конкретного запаху.

— Ти чув звуки боротьби?

— Ні, — повільно кліпнув Сол.

Вогнезір замовк, кінчик його хвоста роздратовано засіпався. Левожарові здалося, наче по його животі провели холодним кігтем, коли він зрозумів, що навіть провідник не може проникнути в таємниці Сола.

— Піди поїж, — зрештою нявкнув Вогнезір. — Але не думай, що на цьому все, — попередив він Сола. — Ми ще поговоримо. Хмарохвосте, будь ласка, початуй тепер ти.

— Із задоволенням, — рикнув білий вояк і пішов слідом за Солом та Ожинокігтем.

Воєвода провів бранця до кагату зі свіжиною, а тоді знову до його кубла. Насуплений Хмарохвіст настовбурчив хутро і вмостився поруч під кущем.

Коли Сол пішов, Ожинокігтю вдалося нарешті організувати мисливські патрулі, і коти почали розходитися.

— У вояків, які ходили на пошуки Сола, сьогодні вільний ранок, щоб відновити сили, — нявкнув воєвода до Левожара. — Постарайтеся добре відпочити.

Левожар сумнівався, що це можливо. Навколо нього та його супутників юрмилися однокланівці й вимагали розповісти, що сталося в дорозі.

— Важко було повернути Сола? — запитала Маколеда.

— Ага, він намагався втекти? — схвильовано допитувався Лисолап.

— Ні, — відповів Левожар. — Він сам захотів прийти. Він зробив саме те, що ми хотіли.

«І це дивно, — додав він про себе. — Чи є у нього причина погодитися прийти сюди? — Його хутро аж заворушилося від здогадки. — Невже він вважає, що може зробити з нами те, що й з Тіньовим Кланом?»

— Ти злякався? — прошепотів Мишовус. Він так широко розплющив очі, наче уявляв собі всі лихі пригоди, які могли статися. — Той кіт здатен на що завгодно.

— Думай, що кажеш, юначе! — вигукнув Мурко, підходячи до групки котів. — Ти не знаєш, що верзеш. Сол — хороший кіт. Він мій друг.

Мишовус відсахнувся, стривожений таким запеклим протестом старого смуганя.

— Але ж його бачили… — почала була Попелюшкосерда.

— Сол і мухи не скривдить, — наполягав Мурко, нависаючи над молодими котами. — Шо у ваших головах? Пух?

— Стривай, Мурку, — втрутився Левожар, намагаючись вигадати, як йому переконати старого кота.

Та вояка перебила Піскошторма:

— Усе гаразд, Мурку. Сола не скривдять, якщо він невинний. Ходімо, покажу тобі кагат свіжини.

Буркочучи щось собі під ніс, Мурко зиркнув на молодих вояків, а тоді дозволив рудій кішці провести його.

— Фух! — Левожар глянув на Падуболистку. — Я думав, що він звалить мене з лап своїм смердючим собачим подихом.

— Але він єдиний захищає Сола. — Падуболистка виявилася більш чуйною до старого кота. — Решта вже вирішили, що той винен.

Левожар саме збирався запитати: «А ти як думаєш?» — але сестра вже зібралася йти, тому питання так і не пролунало. Добре поміркувавши, вояк вирішив, що не впевнений, чи хоче він знати відповідь.

Повертаючись до вояцького кубла, щоб відпочити, Левожар почув клич Вогнезора. Провідник стояв біля підніжжя кам’яного розсипу й махав хвостом, збираючи навколо себе вояків, які залишилися в таборі. Підійшовши до Високого Виступу, Левожар помітив, що Вогнезір нервується: провідник випустив кігті, немов хотів щось зробити, але не знав, що саме.

— Листоплесо, — нявкнув Вогнезір, помітивши медикішку, яка стояла осторонь вояків, — знаєш, як переконатися, що то Сол убив Золошуба?

Медикішка похитала головою.

— А як щодо слідів зубів? — запропонувала Карохвістка. — Можна змусити Сола вкусити листок, а потім виміряти сліди його зубів на рані Золошуба?

— Чудова ідея! — нявкнув Вогнезір, схвально глянувши на черепахову кішку. — Я…

— Не вийде, — перебила його Листоплеса. — Золошуба поховали надто давно.

— Треба подумати ось іще про що, — додав Сіросмуг. — Пригадуєш, як Громовий Клан тримав у полоні Хвостолома, у старому лісі? Той зрештою подружився з Тигрокігтем і атакував Громовий Клан зсередини. Не можна довіряти Солу, поки він у нашому таборі!

— Тоді треба покарати його, — ляснув хвостом Березопад. — Не можна дозволити йому накоїти ще більше лиха.

— Змусимо його збирати мишачу жовч! — очі Маколеди заблищали, вона, вочевидь, згадала обов’язки, які мусила виконувати новачкою.

— Хай полює для Клану, — запропонував Орлякошуб.

— Але тоді він зможе втекти, — зауважив Левожар.

— Не можна карати його, доки не переконаємося, що він справді винен, — нявкнув Вогнезір. — Доведеться просто чекати. Листоплесо, простеж за знаками від Зореклану. Наші предки-вояки напевне знають правду. — Провідник провів кігтями по землі, залишаючи глибокі сліди на мокрому ґрунті. — Чому вони досі нам нічого не підказали?

Листоплеса, здавалося, насторожилася.

— Зореклан скаже нам необхідне у свій час.

Вогнезір схилив голову, визнаючи, що медикішка має рацію.

— Сол залишиться тут під охороною, доки не матимемо більше доказів, — вирішив він. А тоді, ще раз глянувши на Листоплесу, додав: — Доки Зореклан не вирішить допомогти нам.

* * *

Наступні дні Клан присвятив новим нелегким обов’язкам: вони годували Сола, спостерігали, як той розминає лапи, коли його випускають на галявину, і супроводжували до хідника. Сол ніколи не втрачав самовладання і ставився до всіх котів однаково привітно.

Левожар уже зневірився, чекаючи нагоди залишитися із самітником наодинці. Він відчайдушно хотів обговорити пророцтво. Вояк не міг забути відчуття сили і самовладання, які сповнювали його під час зустрічі із собаками і які досі переконували його в тому, що він — один з трьох. Але Сол ніколи не залишався сам, і охороняти його призначали тільки старших вояків.

Стояла сонячна суха погода, хоча щоранку дерева вкривалися інеєм. Іноді було навіть досить тепло на сонці, щоб погрітися на кількох пласких каменях біля підніжжя скелі. Мишошубка особливо любила розлягтися там і ніжитись під сонячним промінням.

— Старійшинам варто дозволити грітися тут, коли забажаємо, — заявила вона. — Це так потрібно нашим старим кісточкам. — Кішка зітхнула, посмикуючи вухами. — У старому лісі в нас були Сонцескелі. Там могли грітися разом хоч усі коти Клану.

Після появи Мурка їй більше подобалося лежати на камінні разом з ним. Левожара дивувала їхня дружба, але він припускав, що вони говорили про те, яка нечемна тепер молодь і наскільки смачнішою колись була здобич.

Через кілька світанків після повернення патруля, перед сонцепіком, Левожар йшов до табору з Медозелою та Бубконосом. Зранку вони провели тренування з Вивіркострибкою, Орлякошубом і двома новаками. Виховником Криголапки став Орлякошуб, адже у Білокрилої от-от мали з’явитися на світ кошенята.

— Вони чудово справуються, — муркотіла Медозела. — Бачили, як високо стрибає Криголапка?

— А Лисолап дуже швидко ухиляється, — погодився Левожар. — Вивіркострибка змушувала їх відпрацьовувати той рух знову і знову, тепер обоє його засвоїли.

Бубконіс замовк, широко позіхаючи.

— Так хочу трохи полежати на сонці, перевести подих. Раптом Мишошубка дозволить нам погрітися на камінні?

— Хороша ідея, — нявкнув Левожар.

Пробираючись крізь терновий тунель, він побачив, що Мишошубка, Мурко і Довгохвіст дрімають на пласкому камінні. Троє вояків підбігли до старійшин, та виявилося, що Мурко не дрімав.

— Так от, мій Прямоходець, — розповідав старий кіт, коли вони наблизилися, — каже мені: «Мурку, тільки ти можеш позбутися цієї миші, і…» — він замовк і закліпав, побачивши юних котів.

Левожар помітив, що Мишошубка і Довгохвіст, яким Мурко розповідав історію, міцно спали.

— Привіт, Мурку, — привітався він із самітником. — Ми тут думали, чи можна трохи погрітися біля тебе. Увесь ранок тренувалися і дуже втомилися.

— Молодь тепер зовсім не витривала, — буркнув Мурко, але підвівся на лапи, потягнувся, а тоді штовхнув Мишошубку і Довгохвоста.

— Га? — здригнувшись, прокинулася Мишошубка.

— Цей молодняк хоче погрітися, — пояснив Мурко.

Мишошубка смикнула кінчиком хвоста, проте, на подив Левожара, не заперечувала.

— Може, й так, — промурмотіла вона. — Ми навіть звільнимо для вас місце, якщо принесете нам у кубло трохи свіжини. Я б з’їла смачну пухку полівку.

— Так і зроблю, — згодилася Медозела, прямуючи до кагату свіжини.

Мишошубка поклала хвіст на плечі Довгохвоста, допомагаючи йому спуститися з каменя, і троє старійшин попрямували до свого кубла під кущем ліщини.

— Спасибі! — гукнув їм услід Левожар.

— Ти заснула і пропустила частину розповіді, — нявкнув Мурко Мишошубці, коли вони відійшли. — Краще почну спочатку. Бач, була собі миша…

Левожар і Бубконіс вилізли на тепле каміння, а за мить до них приєдналася Медозела. Пласка поверхня в місцях, де лежали старійшини, була теплою, і на неї лилося яскраво-жовте сонячне світло. Левожар потягнувся і дозволив теплу проникнути у своє хутро. «Якби я міг лежати так вічно, — подумав він, — і більше ніколи ні про що не турбуватися».

На скелі поруч з ним ділилися язиками Бубконіс і Медозела, спостерігаючи, як на галявині неподалік граються кошенята Міллі.

Бубконіс нахилив голову ближче до вуха смугастої кішки.

— Колись і в нас будуть такі кошенята, — промуркотів він.

Медозела підняла на нього очі, сором’язливо кліпаючи.

— Я б так цього хотіла.

Левожара здивувала ніжність у голосі Бубконоса. Він звик до того, що старший вояк був набридливим і командував іншими котами, якщо вважав, що це зійде йому з лап. Можливо, така партнерка, як Медозела, допоможе йому змінитися.

«Принаймні до мене не чіплятиметься».

Кремовий вояк лизнув плече кицьки.

— З тебе вийде чудова мама.

Дивлячись на них, Левожар відчув щемкий біль самотності. «Хто ж моя мама? Чому я їй не потрібен?» Заплющивши очі, він замислився, якою вона була і чи думала колись про покинутих кошенят.

— Глянь на мене! Глянь-но! — по той бік галявини пролунав голос Цвітки. — Я можу стрибнути вище за будь-кого!

— Ні, не можеш! Я можу! — заперечив Джмелик.

Левожар розплющив одне око і побачив, що всі троє кошенят Міллі стрибають і перекидаються за кілька лисячих хвостів від каміння, де лежав він з товаришами. Тернинка перевернулася і покотилася так, що опинилася біля розколини в камені. Мала кицька підстрибнула й балансувала на задніх лапах, витягнувши вгору передні.

— Закладаюся, ти так не зможеш! — похвалилася вона.

Раптом Левожар помітив, як з-за каменя позаду кошеняти виринула довга темна тінь. Вона нависла над сірим каменем, але надто схвильована Тернинка не помічала її. Левожар різко виструнчився.

«Змія!»

Він напружив м’язи для стрибка, але Медозела виявилася спритнішою. Зістрибнувши з каменя, вона відштовхнула Тернинку. Змія вигнулася і до того, як Медозела встигла бодай поворухнутися, кинулася на кішку та вп’ялася гачкуватими іклами в її плече.

Медозела зойкнула від болю і відскочила назад.

— Рятуйте!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Падуболистка поверталася терновим тунелем, з її мордочки звисали полівка та дві миші. Мисливський патруль добре пополював, але, поки вона дісталася до кагату свіжини, ніс і лапи заніміли від холоду. Сонячні промені не проникали в тінь під деревами, і земля там і досі була промерзлою. Воячка саме поклала здобич на купу, коли почула зойк біля підніжжя скелі, на протилежному від медичного кубла боці. Обернувшись, вона побачила, як посеред галявини вибіг Левожар; його хутро настовбурчилося, немов у нього на хвості був цілий ворожий Клан.

— Допоможіть! Швидше! — верещав він. — Медозелу вкусила змія!

Падуболистку пронизав крижаний жах, і вона кинулася через галявину. Ніколи ще в лощовині не було змій! Добігши до скелі, біля її підніжжя воячка побачила скорчене кошенятко, Тернинка дрижала, а її очі були широко розплющені від шоку. Міллі підбігла до доньки та відтягнула її, турботливо огорнувши хвостом.

Бубконіс присів біля Медозелої, яка лежала на боці, розкинувши лапи; вона часто дихала, а очі були сповнені жахом. Тонка цівка крові на плечі вказувала на місце укусу змії.

З вояцького кубла прибігли Карохвістка та Орлякошуб, і в їхніх очах застиг той самий вираз жаху, коли вони побачили поранену доньку. Одразу ж за ними примчала Попелюшкосерда, сестра Медозелої.

Вони стали як вкопані, Карохвістка забурилася обличчям у хутро на плечі Орлякошуба.

— Ні… ні… — прошепотіла вона. — Тільки не забирайте в мне ще одне дитя! Я вже втратила Кротика! Будь ласка, Зореклане…

— Де Маколеда? — звернулася до Левожара Падуболистка, коли брат повернувся. Карохвістці зараз була потрібна підтримка всіх її дітей.

— На патрулюванні, — відповів Левожар. — Вона…

Його обірвала Листоплеса, яка протискувалася крізь натовп.

— Відійдіть, дайте мені трохи місця, — наказала вона.

Бубконіс глянув на медикішку.

— Я нікуди не піду, — гаркнув він.

Не звертаючи на нього уваги, Листоплеса схилилася над Медозелою і поклала лапу їй на плече.

— Спробуй не ворушитися, — нявкнула вона.

Падуболистка з нетерпінням чекала, що Листоплеса от-от почне допомагати Медозелій. Адже вона знає, що робити? Але медикішка не взяла із собою ніяких трав і просто сиділа біля смугастої воячки й дивилася, як та тремтить.

Листоплеса підвела голову, роззирнулася і зупинила погляд на Попелюшкосердій. Вона з таким благанням, так відчайдушно й з надією дивилася, що Падуболистка стрепенулася: «Не розумію, що їй потрібно від Попелюшкосердої?»

— Допоможіть мені! — Медозела почала смикатися і корчитися від болю. — У мене кров кипить! Допоможіть, будь ласка! Мені так боляче!

Бубконіс пильно дивився на Листоплесу.

— Зроби щось! — заблагав вояк, а тоді окинув поглядом натовп. — Хто-небудь, зробіть щось!

Здавалося, Листоплеса не чула його. Медикішка відвела погляд від Попелюшкосердої і поглянула на Медозелу, яка вже задихалася.

Карохвістка випустила кігті, підозріливо зиркнувши на медикішку:

— Чому ти нічого не робиш?

Листоплеса схилила голову.

— Мені дуже шкода, — прошепотіла вона. — Я тут безсила. Нею заволоділа отрута.

Карохвістка підняла голову і зойкнула, а Орлякошуб поклав їй хвіст на плечі й пригорнув до себе.

Медозела підібгала лапи до живота і вигнула спину в агонії. Після того як спазм минув, вона застигла — лише її груди здіймалися, вказуючи на те, що воячка ще дихає. А тоді її лапи засіпалися, а очі почали скляніти.

Падуболистка та решта котів тихо відступили назад, щоб дати можливість Бубконосу допомогти Медозелій на шляху до Зореклану. Світло-кремовий кіт схилився над своєю партнеркою, гладячи лапою її хутро.

— У нас були б чудові кошенята, — прошепотів він. — Такі ж сильні та красиві, як ти. Якось ми побачимося в Зореклані.

Медозела ворухнула щелепою, і з її горла вирвався хрипкий звук — ніби вона намагалася відповісти.

— Ти врятувала життя Тернинки. — Бубконіс нахилився й лизнув голову кицьки. — Усі коти Зореклану шануватимуть тебе.

Медозела протяжно зітхнула. Падуболистка безпорадно спостерігала, як завмирають кінцівки подруги, а груди все слабше здіймаються та опускаються. Нарешті її блакитні очі байдуже втупилися в небо.

Гострий біль укусом змії пронизав Падуболистку. Вона вдивлялася в перелякане лице Попелюшкосердої, намагаючись уявити, що б сама відчувала, якби втратила когось із близьких родичів.

«Ні! — Падуболистка впилася кігтями в землю. — Цього ніколи не трапиться!»

Листоплеса посунулася до Медозелої, але Орлякошуб зупинив її. Натомість він підскочив до Бубконоса і поклав хвіст на плече молодого вояка.

— Вона пішла, — сказав йому згорьований батько. — Тепер вона полює із Зорекланом.

Орлякошуб ніжно, наче він був батьком Бубконоса, підштовхнув його і повів геть, а потім кивнув Листоплесій. Медикішка присіла біля Медозелої і поклала їй лапу на груди, щоб перевірити, чи є дихання. Похитавши головою, вона нявкнула Левожарові:

— Знайди вояків, щоб допомогли перенести її тіло на галявину. Треба забрати її подалі від скелі на випадок, якщо змія ще десь поруч.

— Я допоможу, — миттєво запропонувала Падуболистка.

Левожар покликав хвостом Косариконога та Шипокігтя, і вся четвірка підняла бездиханне тіло Медозелої та віднесла його в затінок неподалік вояцького кубла.

Коли вони переходили галявину, з тернового тунелю з’явився Сіросмуг з повним ротом здобичі. За ним у табір зайшли Маколеда і Мишовус. Побачивши тіло Медозелої, Маколеда впустила свіжину й побігла до сестри.

— Що сталося? — закричала вона. — Медозело, прокинься!

До неї підбігла Карохвістка, і вони разом пішли за тілом Медозелої, торкаючись одна одної хутром, аж доки вояки не поклали мертву кішку на землю. Тепер родичі могли зібратися довкола неї, втішаючи одне одного, і почати чування.

Сонце ще світило, але Падуболистка дрижала — здавалося, ніби її хутро вкрилося кригою.

— З тобою все гаразд? — запитала вона Левожара. — Ти ж бачив, як усе сталося.

Левожар похмуро кивнув, але промовчав.

— Медозела — велика втрата для Клану.

Падуболистка здригнулася, почувши голос Сола, й, обернувшись, побачила, що самітник покинув своє гніздо. Напевно, Шипокіготь залишив його без нагляду, коли пішов глянути, що сталося. Сол схилив голову, а в його очах світився сум, наче він щиро тужив за молодою кицькою.

— Важко, коли життя так рано обривається, — додав він.

Падуболистка знала, що має відправити його назад у гніздо, але не знайшла у собі сил. Решту котів, здавалося, надто поглинуло горе, щоб турбуватися про те, що робить Сол. «Нехай побуде тут, — подумала вона. — Яка від нього шкода?»

У натовпі котів з’явилися Мурко та старійшини.

— Нема ніц гіршого, ніж втратити молоду кішку, — нявкнув Мурко. — У неї все життя було попереду.

— Добра була воячка, — погодилася Мишошубка. — Перед самою загибеллю принесла мені трохи свіжини.

Усі коти розгублено скупчилися в центрі галявини. Ніхто не знав, що робити далі. Падуболистка відчула полегшення, коли на середину галявини вийшов Сіросмуг і підняв хвіст, закликаючи до тиші.

— Мишовусе, — наказав він, — піди по Вогнезора. Він повів мисливський патруль до старого гнізда Двоногів. Ожинокіготь зараз на прикордонному патрулюванні, тож доведеться почекати на його повернення, бо не знаю, де він зараз, — додав Сіросмуг, коли Мишовус рушив. — Листоплесо, перевір, чи все гаразд з Тернинкою.

Листоплеса кивнула, тішачись, що для неї знайшлася справа. Міллі віднесла своє кошеня до медикішки і з шаленими від тривоги очима чекала, дряпаючи кігтями землю. Слідом підійшла Маргаритка, вона пильно стежила за рештою кошенят, які здавалися не менш переляканими, ніж Тернинка.

Поки Листоплеса обнюхувала кошеня з ніг до голови, Падуболистка прошепотіла до Левожара:

— З нею все гаразд. Медозела не могла померти намарне.

Нарешті Листоплеса кивнула.

— З нею все буде добре, — сказала вона Міллі. — Я дам їй макове зернятко, щоб вона виспалася.

— А як же змія? — застогнала Маргаритка. — У нашому таборі ще ніколи не було змій.

— Так, що з нею робити? — додала Міллі. — Не можна це так залишати. Інакше ще хтось загине.

— Покажи мені, де саме напала змія, — попросив Сіросмуг Левожара.

Падуболистка пішла за братом і Сіросмугом через галявину до плаского каміння, на якому грілися коти. Вона захоплювалася тим, як сірий вояк узявся за справу: схоже, у старому лісі він був добрим воєводою.

— Змія вилізла з цієї тріщини, — Левожар показав хвостом на глибоку розколину в скелі. — Але я не бачив, чи вона туди повернулася.

Сіросмуг обережно підійшов і почав обнюхувати скелю, заглядаючи в кожну тріщину.

— Жодних слідів, — повідомив він Левожарові. — Але вона може бути де завгодно. Деякі з цих тріщин дуже глибокі. Тут багато місць для сховку.

Лапи Падуболистки поколювало від страху. Як жити далі в кам’яній лощовині, якщо будь-якої миті смерть може безшумно вислизнути зі скелі?

— Міллі має рацію, — нявкнула вона. — Треба щось робити.

Сіросмуг не встиг відповісти, бо біля виходу з тунелю мигнуло вогняне хутро — у табір повернувся Вогнезір. Сірий вояк побіг йому назустріч. Падуболистка спостерігала, як вираз на лиці провідника змінився з тривожного на переляканий. Вогнезір підійшов до Медозели й сів поруч з її скорботною ріднею.

Падуболистка стояла достатньо близько, щоб почути його слова:

— Мені так шкода, — голос Вогнезора тремтів. — Медозела мала бути тут у безпеці. Обіцяю, що такого більше ніколи не станеться.

«Хіба ти міг це зупинити? — замислилася Падуболистка. — Це ж не твоя провина. Ти не міг знати, що під скелею ховається змія».

Слідом за Вогнезором до табору повернулися Мишовус, Порохошуб з Березопадом і решта патруля. Невдовзі до них приєдналися Ясносерда і Сойкопер, які несли в зубах жмутки котячої м’яти. Судячи з ошелешеного виразу на їхніх обличчях, Мишовус уже зустрів їх і передав страшну звістку. Останнім з патрулювання кордонів з Вітряним Кланом повернувся загін Ожинокігтя; їхній стривожений нявкіт відбився луною від кам’яних стін лощовини. Падуболистка так хотіла повернутися до свого гнізда у вояцькому кублі, заритися в мох та орляк і міцно заплющити очі. Можливо, смерть Медозели виявиться просто страшним сном.

Та щойно вона рушила в напрямку кубла, як помітила, що Вогнезір видерся по камінцях на Високий Виступ.

— Коти Громового Клану! — він підвищив голос, щоб було чутно в кожному куточку кам’яної лощовини. — Сталася жахлива подія, але ми маємо зберігати спокій. Медозела загинула смертю воячки, захищаючи кошеня Клану. Ми оплакуватимемо її не тільки сьогодні, а й усі наступні повні. Мусимо потурбуватися, щоб змія не повернулася і не завдала шкоди іншим котам.

— Наказуй, і ми все зробимо, — озвався Ожинокіготь.

Вогнезір поважно кивнув воєводі.

— Спершу зробимо загороду з ожинника по той бік скелі. Порохошубе, візьмешся за це? — Бурий смугань коротко кивнув. — Ніхто не повинен наближатися до неї. Міллі та Маргаритко, прослідкуйте, щоб це засвоїли ваші кошенята. І краще не грітися на камінні. Змії зазвичай сплять під час гололисту, та, думаю, цю потурбували коти, які грілися на каменях.

Падуболистка побачила, як Мурко і Мишошубка перезирнулися.

— Там могли бути ми! — вигукнув Мурко.

Мишошубка схилила голову, і її очі сповнилися сумом.

— Краще б це була я, ніж та бідолашна кішечка, — прошепотіла вона.

— Гаразд, — нявкнув Вогнезір. — Беріться за свої обов’язки. Сьогодні вночі ми чуватимемо біля Медозели.

Він знову легко збіг камінням і попрямував до Ожинокігтя.

— Левожаре! — гукнув Порохошуб. — Допоможи мені із загорожею, будь ласка. Підіть з Лисолапом і Криголапкою в ліс по ожинник.

— Уже йду, — відповів Левожар. Він ненадовго зупинився поноськатися з Падуболисткою, а тоді побіг за двома новаками.

Маргаритка та Міллі зібрали кошенят і повели в ясла.

— Нікому з вас не можна наближатися до тієї частини скелі, — суворо нявкнула Міллі. — Ви чули, що сказав Вогнезір?

— Не будемо, — перелякано пискнула Цвітка. Решта кошенят теж здавалися пригніченими.

Білокрила поверталася за ними у ясла, коли до неї підбіг Березопад і ткнувся носом у плече.

— Ти ж будеш обережною, так? — занепокоєно муркнув він.

Біла кішка моргнула йому сповненими любові очима.

— Звісно, що буду. Не хвилюйся.

Березопад повернув вуха в бік Бубконоса, який мовчки схилився над тілом Медозели.

— Я не віддам тебе Зореклану, — наполягав він. — Ще довго-довго не віддам!

Білокрила і Березопад притулилися одне до одного хутром, і їхні хвости сплелися.

Коти почали розходитися, а Падуболистка так і стояла на місці. Вона не знала, що робити. Їй хотілося піти і заспокоїти Попелюшкосерду, але вона не наважувалася тривожити вбиту горем родину Медозели. Воячка знову невпевнено рушила до свого кубла, та цього разу її зупинила Листоплеса.

— Падуболистко, допоможи, будь ласка, Ясносердій зібрати зілля, — попросила вона. — А ми з Сойкопером оглянемо королев та їхніх кошенят, чи оговталися вони від шоку.

— Звісно.

Падуболистці стало легше від того, що і в неї є заняття. Вона забрала Сойкоперовий жмуток котячої м’яти і віднесла до медичного кубла, де Ясносерда вже перебирала свій пучок стебелин. Падуболистці було приємно вдихати аромат трав, що витав у кублі, це нагадувало часи, коли вона була новачкою Листоплесої. «Я хвилювалася, коли не могла запам’ятати, де яке зілля. Якби це було єдине, про що я мала б тривожитися зараз!»

— Шкода, що ми не знаємо, як лікувати зміїні укуси, — сумно муркотала Ясносерда, яка перебирала лапами листя, вправно обриваючи зів’яле чи пошкоджене.

Падуболистка кивнула, але вона розуміла, що пізно було шкодувати про щось — Медозелу вже не повернеш. Воячка нашорошила вуха, почувши, що хтось пробіг крізь ожинову заслону. Озирнувшись, Падуболистка побачила Листоплесу.

— Мені потрібні макові зернятка для Маргаритки, — пояснила медикішка. — У неї починається істерика.

— І я її розумію, — нявкнула Ясносерда. — Якби у мене зараз були кошенята, я теж місця б собі не знаходила.

Листоплеса загорнула зернятка в листок і вже збиралася вийти з кубла, як раптом між гілками ожини вигулькнула голова Вогнезора.

— Що таке? — запитала Листоплеса.

Падуболистка здивувалася, відчувши дратівливість у її голосі.

— Треба упевнитися, що змія нам не загрожуватиме, — тихо нявкнув Вогнезір.

Листоплеса спантеличено закліпала.

— І що мені зробити? Я ж не можу виманити змію з нори.

— Ні, — відповів Вогнезір, — але ти можеш зробити так, щоб вона не залізла на територію табору. Обклади те місце, звідки з’явилася змія, душогубницями.

Падуболистці здалося, що її лапи наче примерзли до землі, щойно провідник згадав про душогубниці. Вони з Ясносердою обмінялися стривоженими поглядами. Усі знали, що Листоплеса відмовилася зберігати душогубниці в таборі, бо вони дуже отруйні.

— Вогнезоре, ти ж знаєш… — почала була медикішка.

— Поясни кошенятам і всім котам, що це за ягоди і чому їх не можна чіпати та їсти, — перебив її Вогнезір. — Вони зрозуміють. Ми мусимо так зробити. Більше ніхто не загине через змію — я не дозволю цьому статися.

Листоплеса завагалася, а тоді неохоче кивнула.

— Добре. Ми із Сойкопером сьогодні назбираємо трохи ягід. Але мені це не подобається, — додала вона більш рішуче. — Якщо душогубниці не вб’ють змію впродовж повні, доведеться спробувати щось інше.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Левожар повів Лисолапа і Криголапку до лісу, щоб назбирати ожинових гілок. Перед його очима постійно повторювалася жахлива сцена.

«Чи міг я щось зробити? Якби ж я був швидшим… можливо, якби стрибнув я, то зміг би вбити змію першим».

Обоє новаків і досі тремтіли від страху, лякаючись навіть шурхоту листя, ніби в кожному яру могла ховатися змія. «І,  схоже, вони мають рацію…»

— Аж не віриться, що в таборі є Сол і змія, — нявкнула Криголапка. Вона відскочила вбік і настовбурчила хутро, коли поруч з нею на землю впав дубовий листок.

— Цікаво, чи то Сол викликав змію, щоб убити Медозелу? — додав Лисолап тремтливим голосом.

— Не смішіть! — голосніше, ніж хотів, гаркнув Левожар, і обоє новаків аж підскочили. — Змія просто була там. Вона легко могла вкусити Сола, а не Медозелу.

— Якби ж то так і сталося, — пробурмотів Лисолап.

Левожар промовчав. Хіба мало їм смертей у Клані?

Він провів новаків до заростей ожинника на початку старого Громошляху і заліз під кущ, щоб відгризти довгі стебла без колючок при самій землі. Новаки нерішуче зупинилися біля самого краю кам’яного шляху, сторожко кліпаючи очима.

— Уперед! — підбадьорив їх Левожар. — У чому річ?

— Там є змії? — заскиглила Криголапка.

— Якщо є, то мені кінець, — роздратовано відповів Левожар. — Добре, — додав він, зітхнувши. — Я перекушуватиму стебло, а ви витягуйте пагони.

Деякий час вони працювали без упину, і купа ожинових пагонів росла. Аж раптом Лисолап застиг з гілкою в роті.

— Що сталося? — запитав Левожар. — Забери це з дороги, щоб я дістався наступного пагона.

Лисолап впустив гілку.

— Я відчуваю запах Вітряного Клану!

Криголапка відпустила стебло, яке тягнула до купи, і скуштувала повітря.

— Ні, це Річковий Клан! — вигукнула вона.

Левожар швидко виліз із-під куща й глибоко вдихнув.

— Ви обоє маєте рацію, — нявкнув він, здибивши хутро на карку. — А ще тхне і Тіньовим Кланом.

Лисолап прищулив вуха і притиснувся до землі.

— На нас знову нападають?! — зойкнув він.

— Не думаю, — Левожар примусив себе зберігати спокій. — Судячи із запахів, їх небагато. — Махнувши хвостом, він додав: — Тримайтеся позаду. І нічого не робіть, доки я не скажу.

Двоє новаків притулилися одне до одного біля задніх лап Левожара, а він став лицем до підліску, звідки долинали запахи. Кущ орляка затремтів, і на галявину вийшов Чорнозір, а за ним — Горобинокіготь. За мить з’явилися Леопардозірка та Шуваровус, а їм на лапи наступали Однозір і Клаптевух.

«Усі три провідники! — серце Левожара ледь не вистрибувало з грудей, він не міг відвести погляду від новоприбулих котів. — Що ж це за патруль такий?»

— Вітаємо тебе, Левожаре. — Чорнозір схилив голову. — Нам треба поговорити з Вогнезором.

— Гаразд, — нявкнув Левожар. — Ідіть за мною. Лисолапе, Криголапко, захопіть, будь ласка, ожинник.

Залишивши новаків, він повів гостей до кам’яної лощовини і крізь терновий тунель. На галявині було ще тихіше, ніж коли він пішов. Тіло Медозелої все ще лежало в затінку. Його оточили її рідні, що продовжуватимуть чування аж до ночі. Сол зник, а Шипокіготь повернувся на чати біля його гнізда. Королеви з кошенятами сховалися в яслах.

Вогнезір посеред галявини розмовляв зі Сіросмугом і Ожинокігтем. Усі троє здивовано підвели голови, коли з’явився Левожар з незвичним патрулем.

— Вітаю, — нявкнув Вогнезір, ввічливо схиливши голову перед провідниками Кланів. Його голос був настороженим, а хутро на карку почало настовбурчуватися. — Чим можу вам допомогти?

Чорнозір навіть не спробував відповісти на привітання.

— Сол тут? — запитав він.

— Це правда, що він убив Золошуба? — додала Леопардозірка.

— Коли ти збирався сказати нам, що тримаєш у полоні вбивцю? — вишкірився Однозір.

Вогнезір нашорошив вуха, метляючи хвостом з боку в бік. У зелених очах провідника Левожар побачив шок.

— Як ви так швидко дізналися? — запитав Вогнезір.

— Один з моїх патрулів бачив, як твої коти поверталися з Солом берегом озера, — розлючено відповів Однозір. — Він розповів патрулю Річкового Клану, а Річковий Клан передав новину Тіньовому.

Вогнезір переводив погляд з одного провідника на іншого.

— Відколи це стало вашою справою? — холодно нявкнув він.

— Відтоді, як ти наразив наші Клани на небезпеку, — відповіла Леопардозірка.

— Ти ж розумієш, наскільки цей кіт небезпечний, — додав Однозір, переминаючи передніми лапами землю. — Та все одно повернув його на наші території!

Чорнозір виступив наперед. Левожар сумнівався, що той нападе на Вогнезора в таборі Громового Клану, але все одно напружив м’язи, готовий захищати свого провідника, якщо хтось хоча б лапу на нього підніме.

— Ти забув, що Сол хотів зробити з Тіньовим кланом? — прошипів Чорнозір. — Він намагався змусити нас перестати вірити в Зореклан!

«Ага, якщо це правда, тоді я — миша!» — про себе буркнув Левожар. Сіросмуг і Ожинокіготь обмінялися поглядами, які підказали Левожарові, що старші вояки думають так само. Чорнозір не хотів брати на себе відповідальність, хоча він сам свого часу дозволив Солові присісти собі на вуха.

— Що ти з ним робитимеш? — запитала Леопардозірка.

Вогнезір завагався. Він здавався знервованим, але кігті не випускав.

— Я поки що не вирішив, — зізнався Громовий провідник. — Ми ще не з’ясували, що сталося насправді.

Однозір примружився, роздуваючи ніздрі.

— Сол занадто небезпечний, щоб тримати його поблизу озера. Ти маєш негайно відіслати його.

— Краще б ти лишив його там, де він був, — прогарчала Леопардозірка. — Будь-хто, у кого більше розуму, ніж у блохи, зрозумів би це.

— Тоді б убивство Золошуба залишилося безкарним, — заперечив Вогнезір.

— Помста — це не головне, — гаркнув Однозір. — Повернувши Сола, ти наразив на небезпеку всі наші Клани. Що б не сталося далі, нашої підтримки не чекай.

Два інші провідники кивнули на знак згоди, а троє їхніх супутників загрозливо загарчали. Левожара охопив дрож, хоча в жилах стугоніла гаряча кров; йому хотілося вп’ястися кігтями в шерсть цих зарозумілих котів. «Вони не мають права втручатися у справи Громового Клану!»

Чорнозір підняв підборіддя.

— До наступного Зборища Сол повинен покинути наші території, — вимагав він. — Або ми об’єднаємо три Клани і позбудемося його самі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Сойкопер слідом за Листоплесою піднявся на вершину пагорба, де дерева рідшали, а під лапами неприємно кололася хвоя. Спускаючись з іншого боку в густий підлісок, він ледь не підсковзнувся на вологій землі. Відновивши рівновагу, медикіт відчув запах кори та ягід тиса.

— Ось ми і прийшли, — нявкнула Листоплеса. — Я вилізу на дерево і нахилю гілку, щоб ти дотягнувся до неї. — Вона підштовхнула його вперед на кілька кроків. — Стій тут.

Сойкопер чув, як виховниця видряпується деревом, і за кілька митей тисова гілка торкнулася його маківки. Хутро медикота настовбурчилося від насиченого аромату душогубниць.

— Тягнись якомога вище, — почувся вгорі голос Листоплесої. — Там є стебло з ягодами. Будь дуже обережним.

«Наче мені треба це казати!» — буркнув про себе Сойкопер. Він потягнувся передніми лапами вгору, доки пухнаста гілочка не дзьобнула його мордочку і важке гроно душогубниць торкнулося шубки. Сойкопер учепився зубами в стебло там, де воно з’єднувалося з гілкою, і відчув, як Листоплеса притиснулася мордочкою до його мордочки, допомагаючи відгризти гілку.

Хвилі горя, які линули від медикішки, ледь не збили Сойкопера з лап. Втративши рівновагу, він заковзав на вологій хвої, але втримався і продовжив гризти гілочку зі смертоносним вантажем. Листоплесу вочевидь гризла тривога через те, що вона принесе в лощовину ще більше смертей. І цей тягар скорботи був для неї такий важкий, що медикішка ледь могла рухатися.

Однак вона опанувала себе і спокійно нявкнула:

— Ось і все.

Сойкопер відчув, як гілка впала на лісову долівку просто йому під лапи. Він розслабився, поворушив плечима, щоб розім’яти затерплі від незручної пози м’язи, а тоді підняв гілку з ягодами, намагаючись не торкнутися їх ротом.

Тихий стукіт поруч підказав, що Листоплеса зістрибнула з дерева.

— Неси гілку, — сказала вона йому, — а я йтиму за тобою і простежу, щоб жодна ягода не впала. Тут, у лісі, це не так важливо, але я не хочу, щоб якась з них відірвалася біля табору.

Коли вони вийшли з тернового тунелю, галявина кишіла котами, які гули, наче розлючений рій бджіл. Сойкопер занюшив Левожара і підбіг до нього, відклавши душогубниці.

— Заради Зореклану, що сталося цього разу?

— Тут були провідники трьох Кланів, — люто прогарчав Левожар. — Вони сказали Вогнезорові позбутися Сола до наступного Зборища, інакше ці Клани самі позбудуться його.

— Що? — Сойкопер ляснув хвостом. — Вони не мають права вказувати Громовому Клану, що робити.

Він відчував, що Левожар аж іскрить гнівом.

— Їм байдуже, що Золошуба вбито, — гаркнув брат. — Вони, як перелякані кролики, впевнені, що зараз вискочить Сол і розірве їх на шмаття. Та Вогнезір їм не поступиться!

Сойкопер щось пробуркотів на знак згоди, але його лапи поколювало від тривоги. Йому не подобалося, що інші Клани знають про вбивство Золошуба. Смерть сірого вояка, як камінець, кинутий у воду, здійняла хвилі, які з часом не зникали, а тільки поширювалися все далі й далі.

Намагаючись позбутися цього тривожного відчуття, він почув, як його кличе Листоплеса:

— Сойкопере, поклади ягоди на цей листок. Треба переконатися, що всі кошенята знають, наскільки небезпечні душогубниці.

Вона розгорнула листок перед Сойкопером, і він поклав туди гроно ягід. А тоді рушив за виховницею, яка потягла листок через весь табір до ясел.

— Приведи ще Лисолапа та Криголапку, — попросила Листоплеса.

Сойкопер скуштував повітря і виявив, що обоє новаків зараз біля скелі, де Порохошуб будував загорожу.

— Лисолапе! Криголапко! — гукнув він. — Вас кличе Листоплеса.

— Іду! — озвалася Криголапка.

Сойкопер почув Порохошубове бурчання:

— Сподіваюся, що хоч до зеленлисту ми закінчимо будувати цю огорожу. Вертайтеся, як тільки Листоплеса вас відпустить! — наказав він новакам.

— Міллі! Маргаритко! — покликала Листоплеса, коли Сойкопер наздогнав її біля ясел. — Будь ласка, приведіть сюди кошенят.

— Навіщо? — озвалася Маргаритка сонним від дії макових зернят голосом.

— Мушу вам усім дещо показати.

Листоплеса і Сойкопер почекали, доки дві королеви виведуть надвір своїх кошенят; Білокрила вийшла за ними й сіла біля входу в тунель.

— Отож, — нявкнула Листоплеса, — бачите ці ягоди?

Сойкопер відчував зацікавлення кошенят, але вони нічого не відповіли медикішці.

— Смачні, — наважився нявкнути Джмелик за якусь мить.

— Ні! Вони не смачні! — голос Листоплесої затремтів від гніву та відрази. — Ці ягоди — зло. Їх називають душогубницями, і якщо з’їсте хоча б одну, у вас не просто заболить живіт, ви помрете. І ніякий медикіт уже не допоможе.

Сойкопер знав, що це не зовсім правда. Мишошубка розповідала йому, що колись Попелюшка врятувала Карохвістку, яка з’їла душогубниці, змусивши її виблювати, але тоді кицька ледь не загинула. Листоплесій довелося добряче налякати кошенят, щоб вони й не думали наближатися до душогубниць.

— То навіщо ти принесла їх у табір? — занепокоїлася Маргаритка.

— Бо Вогнезір хоче ними вбити змію, — відповіла Листоплеса. — Я мушу переконатися, що всі триматимуться від них подалі.

— Почули? — різко запитала Міллі в кошенят. — Подивіться уважно, щоб потім розпізнати їх.

— Ми будемо обережні, — перелякано нявкнула Ружка. Решта кошенят згідливо замуркотіли.

— Лисолапе? Криголапко? — уточнила Листоплеса.

— Ми запам’ятаємо, — нявкнув Лисолап. — І не чіпатимемо їх.

— А ще остерігатимемося їх, як будемо в лісі, — додала Криголапка.

— Чудово. Тоді можете йти. І не забудьте, що я казала. — Листоплеса потягла листок з ягодами назад через табір, але зупинилася і звернулася до Сойкопера: — Будь ласка, принеси мені мишу з кагату.

Сойкопер миттю повернувся з мишею до медичного кубла.

— Хороша, жирненька, — нявкнув він.

— Я не їстиму її, — відказала Листоплеса. — Це для змії. Я покладу душогубниці в полівку. Притримай її лапою, щоб не ковзала.

— Ти забрудниш лапи отрутою! — вигукнув Сойкопер.

— Ні, я візьму паличку, щоб заштовхати ягоди миші в горло.

Міцно притиснувши мишу лапою, Сойкопер відчував, як його виховниця палає гнівом. Він майже читав її думки: «Я медикішка! Я маю лікувати, а не вбивати!» — але не наважувався заговорити, поки Листоплеса продовжувала набивати тіло миші смертоносними ягодами.

«Якщо я спробую заговорити з нею, вона з мене хутро здере».

Нарешті Листоплеса видихнула.

— Отак. Це має спрацювати. Я ще й кілька шпичаків туди встромила. Вони проштрикнуть змію зсередини і швидше рознесуть отруту тілом.

Сойкопер кивнув. Його здивувало, як сильно виховниця ненавиділа застосовувати свої навички для вбивства, навіть якщо жертвою стане змія, через яку загинула Медозела. Він же був вражений, коли дізнався, що є рослини, які шкодять, а не лікують. «Цікаво, чи існують інші такі…»

Листоплеса поклала підготовлену мишу на лист і знову потягнула її на галявину, туди, де Порохошуб будував ожинову загорожу довкола нори змії. Воякові допомагали Левожар і двоє новаків.

Сойкопер підійшов до брата, поки Листоплеса пояснювала Порохошубові, що вона зробила.

— Хороша ідея, — гмикнув бурий вояк. — Покладу її за загорожею, біля нори.

— Тільки обережно, — застерегла його Листоплеса.

— Зі мною все буде добре, — незвично лагідно нявкнув Порохошуб, заспокоюючи медикішку. — Глянь-но, я беру її за хвіст.

Сойкопер почув, як вояк перестрибнув через загорожу, а за мить заскочив назад.

— Ну от, — нявкнув він. — Усе готово. Так, чого чекаєте? — додав він, розвернувшись до своїх помічників. — Закінчуймо цю загорожу.

Повернувшись до свого кубла, Сойкопер і Листоплеса загорнули решту душогубниць у листок.

— Краще приберегти їх на випадок, якщо пастка з мишею не спрацює з першого разу, — пояснила Листоплеса. — Не подобається це мені, але…

Її перервав гучний зойк:

— Листоплесо! Листоплесо!

— Що цього разу? — застогнав Сойкопер, вловивши запах Березопада, а вже за мить молодий вояк прослизнув крізь ожинову заслону.

— Листоплесо, негайно збирайся! — засапано нявкнув він. — У Білокрилої болить живіт.

— Не панікуй, — Листоплеса підвелась. — Упевнена, що нічого серйозного. Можливо, у неї скоро народяться кошенята. Сойкопере, прибери цей згорток, — наказала вона, проходячи повз нього. — Аж у кінець комори, де його ніхто помилково не підбере.

Сойкопер обережно штовхнув згорток перед собою і поповз у кінець комори, серед купок старого листя і зів’ялих трав.

— Треба тут навести лад, — пробурмотів він, заштовхуючи душогубниці в найдальший куток.

Заповзаючи назад у кубло, Сойкопер з відразою смикнув вусами. Його хутро було вкрите трав’яним пилом, а подекуди до нього прилипли цілі стеблинки. Тільки-но він почав чистити одне плече, як повернулася Листоплеса.

— З Білокрилою все гаразд, — повідомила вона. — Просто живіт розболівся. Віднесу їй кілька ягід ялівцю. — Медикішка шмигнула в розколину і вийшла звідти з ягодами, загорнутими в листя. — Щойно згадала, — пробурмотіла вона з повним ротом. — Через усі ці клопоти я забула перевірити, як там Муркові хворі подушечки. Можеш зараз піти і глянути?

— Звичайно, — зітхнув Сойкопер, змирившись, що доведеться ще трохи потерпіти брудне хутро. Він приніс із комори мазь із деревію і вирушив до кубла старійшин.

Проповзаючи під гілками ліщини, медикіт почув голос Мурка:

— Ніц не зрозумію, чому ви всі проти Сола? Ті інші провідники, які прийшли сюди сьогодні, хочуть, щоб Вогнезір позбувся його! — Старий смугань здавався схвильованим. — Чому ніхто не слухає, коли я кажу, що він хороший кіт?

— Мурку, ти ж не слухаєш, коли інші коти розповідають, що тут накоїв Сол, — здавалося, у Мишошубки ось-ось урветься терпець.

«А його і так було небагато», — подумав Сойкопер, зупинившись біля самого кубла.

Мурко форкнув:

— Дурня якась, хіба можна вказувати іншим, у що їм вірити? Якщо не хочуть — хай не слухають.

«Це правда! — Сойкопер ледь стримував сміх. — Мурко не такий дурний, як дехто вважає!»

— Зореклан дуже важливий для нас, Мурку, — пробурмотів Довгохвіст. — Ти зрозумієш, якщо залишишся з нами.

— Коти на небі! — Мурко знову форкнув. — Ага, швидше їжаки навчаться літати, ніж я в це повірю. Хай там як, — продовжував він, — це не виправдовує ставлення Вогнезора до Сола. Хіба це нормально — тримати кота в неволі? Вогнезір має отямитися і дозволити Солу жити в Клані.

Сойкопер ступив уперед, він відчував, як закипає Мишошубка, і хотів запобігти сварці. Побачивши його, коричнева кішка роздратовано шикнула й забилася в найдальший куток кубла.

— Привіт, Мурку. Я прийшов оглянути твої подушечки, — пояснив Сойкопер.

— Давно пора, — буркнув старий кіт. — Мої лапи немов горять.

Він ліг на бік, виставивши лапи, щоб Сойкопер їх обстежив.

Сойкопер акуратно обмацав усі подушечки. Вони були потріскані, — мабуть, від довгої подорожі, — гарячі на дотик і набряклі.

— Ця мазь допоможе, — нявкнув він, намащуючи її. — Намагайся якомога менше наступати на лапи. Хтось із новаків принесе тобі свіжину.

Мурко протяжно зітхнув.

— Так набагато краще, юначе. Ти, може, й худющий, але знаєш, що робиш.

— Дякую, — пробурмотів Сойкопер. — Я приходитиму щодня і… — він запнувся, коли Довгохвіст витягнув шию, щоб понюхати його шубку.

— Сойкопере, та трава…

— Яка трава?

— Що прилипла до твого хутра. Точно не знаю, але здається… Мишошубко, йди сюди, — покликав сліпий старійшина.

— Що? — Мишошубка все ще буркотіла, але повернулася до Сойкопера й обнюхала його хутро. А тоді злизала одне зі стебел, яке прилипло до нього в коморі, й повільно пережувала.

— Що ти робиш? — запитав Сойкопер.

— Це вона! — несподівано зойкнула Мишошубка. — Сойкопере, це ж трава, яку Листоплеса змішала з моїм пижмом!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Сойкопер вигнувся, принюхуючись до шматочків трави, які прилипли до його хутра. Запах був різкий, а притулившись носом до сухого листка, він відчув його нерівні шорсткі краї. Медикіт навіть не уявляв, що це за трава. Навряд чи Листоплеса її колись використовувала, принаймні йому вона про це зілля нічого не розповідала.

Сойкопер швидко закінчив накладати мазь із деревію на подушечки Мурка.

— Цього має вистачити, — нявкнув він. — Завтра принесу ще.

Медикіт розвернувся і вислизнув надвір, незважаючи на жалібний зойк Мурка:

— І шо це все означало?

Прибігши до медичного кубла, він побачив, що Листоплеса згорнулася калачиком у гнізді.

— Листоплесо, що…? — почав був Сойкопер, підскочивши до неї. А тоді замовк, пригадавши, як обурилася Листоплеса, коли він уперше розпитував її про таємничу траву. «Краще сам з’ясую, що зможу».

— Сойкопере, чого ти так метушишся? — втомлено нявкнула Листоплеса. — Я трохи подрімаю перед заходом сонця. Сьогодні ввечері Клан чуває біля Медозелої.

— Вибач, — пробурмотів Сойкопер. На його щастя, Листоплеса не стала розпитувати, що ж він збирався сказати.

— Цієї ночі ми маємо іти до Місячного Ставу, — продовжила вона. — Ти підеш сам. Я не можу залишити чування.

— Добре, — кивнув Сойкопер. Він намагався говорити спокійно, але йому хотілося підстрибувати від радості, як кошеняті. Без Листоплесої він точно дізнається щось про таємничу траву від інших медикотів.

* * *

Поміж голих гілок шелестів легкий вечірній вітерець, поки Сойкопер упевнено крокував лісовою долівкою. Його захват вже вщух, і натомість зсередини роздирали сумніви. Що скажуть про Сола інші медикоти?

Піднявшись на вершину пагорба, він побачив, що Короморд і Борилап чекають на нього біля струмка. Щойно Сойкопер підійшов до них, як з боку Тіньового Клану з’явився Дрібнохмар. Громовий медикіт нашорошив вуха від несподіванки, вловивши з ним запах ще одного кота.

— Жаролап! — вигукнув він.

— Ти пам’ятаєш мене! — Жаролап від хвилювання аж заклекотав, наче калюжа під час зливи. — Я бачив тебе, коли Вохрошубка привела мене у ваш табір разом з Тигролапом і Світолапкою. Ми ж родичі, — гордо додав він.

«Ні, не родичі», — Сойкопера охопив гострий жаль. Йому сподобалися троє завзятих юних новаків.

— Відтепер Жаролап — мій новак, — заявив Дрібнохмар. — Сьогодні ввечері я познайомлю його із Зорекланом.

— Мої вітання, — нявкнув Сойкопер і торкнувся хвостом плеча рудого котика. Він пам’ятав, яким розчарованим був Жаролап, коли з братом і сестрою прийшов до Громового табору, бо Сол переконав Чорнозора, що Тіньовому Клану не потрібні медикоти. Приємно було чути, що тепер новак щасливий і йде шляхом, прокладеним для нього Зорекланом. Мабуть, зараз не найкращий час розказати йому, що вони не родичі.

«Та чи колись настане цей слушний час?» — подумав Сойкопер.

Коти обмінялися привітаннями, але Мільгокрилої та Вербоясої з Річкового Клану ще досі не було.

— Не чекатимемо на них, — вирішив Короморд. — Сьогодні треба стільки всього встигнути.

— Може, вони наздоженуть нас, — нявкнув Дрібнохмар.

«А може, Мільгокрилій не захотілося долати шлях до Місячного Ставу, щоб просто поспати, — подумав Сойкопер. — Зазвичай вона посилає Вербоясу».

Медикоти саме підіймалися крутим схилом до кущів, що оточували Місячний Став, коли почули позаду засапане нявкання:

— Стривайте! Зачекайте на нас!

Сойкопер обернувся і вловив запах Мільгокрилої та її новачки, який швидко посилювався, — обидві кішки мчали їм навздогін.

— Вибачте, — засапано сказала Мільгокрила, коли вони досягли підніжжя скель. — Нас затримали. Пелюстці в око потрапила шпичка.

— Бідолашна, — пробурмотів Короморд. — Сподіваюся, ти витягла її.

— Так, треба було лише добре вилизати, — відповіла Мільгокрила. — Я залишила її спати в яслах.

— Не знаю, чи ти пробувала, — нявкнув Дрібнохмар, — але я переконаний, що чистотіл добре допомагає при травмах очей. Просто закапуєш трохи соку в око, щоб полегшити біль.

— О, дякую! — вигукнула Мільгокрила. — Цього я не знала. Спробую, щойно повернемося. Вербоясо, у нашій коморі є чистотіл?

— Здається, є, — відповіла юна кицька. — Там небагато, але, думаю, вистачить.

— Ходімо далі, — нявкнув Короморд. — Ми марнуємо місячне світло.

Сойкопер видряпався вгору скелястим схилом і проліз крізь кущі до краю лощовини, де виблискував Місячний Став. Громовий кіт почув тихий плескіт водоспаду й уявив, як на поверхні води грає світло незліченних зірок.

— Маю щось сказати, — повідомив Короморд, коли коти вмостилися біля ставка. — Сойкопере, я знаю, що наш провідник відвідував Громовий Клан, щоб поговорити про Сола.

У Сойкопера звело живіт від поганого передчуття.

— Мушу сказати, що Вогнезорові, напевно, важко було прийняти таке рішення, — провадив старий медикіт. — Я не думаю, що хтось із нас має право стверджувати, чи було воно правильним, чи ні.

Решта котів згідливо замуркотіли.

Сойкопер нашорошив вуха. Цього він точно не очікував почути, його здивувало й зворушило співчуття медикотів.

— Це… це все у лапах Зореклану, — затинаючись, промовив він.

— А зараз настав час поділитися язиками із Зорекланом. — Сойкопер почув, як Дрібнохмар підвівся і підійшов до самого краю води. — Але спершу я повинен представити Жаролапа духам його предків-вояків. Жаролапе, ти готовий?

— Так, — пискнув новак. Сойкопер відчув Жаролапове збентеження, змішане з благоговінням.

— Жаролапе, — продовжував Дрібнохмар, повторюючи слова древньої церемонії, — чи бажаєш ти приєднатися до таїнств Зореклану як медикіт?

— Так, — тепер молодий кіт намагався відповідати впевнено, але в його голосі досі вчувалося хвилювання

— Тоді виходь уперед.

Жаролап пройшов повз Сойкопера і став перед виховником.

— Вояки Зореклану, — нявкнув Дрібнохмар, — я представляю вам цього новака. Він обрав чин медикота. Даруйте йому свою мудрість і проникливість, щоб він зрозумів ваші шляхи і зцілив свій рід згідно з вашою волею. — Він зробив паузу, а тоді додав пошепки: — Присядь і випий зі ставка.

Коли Жаролап послухався, медикоти теж витягли шиї та лизнули по кілька крапель води з Місячного Ставу. Поки крижана рідина стікала горлом, Сойкопер згорнувся калачиком і спробував розслабитися.

— Будь ласка, Зореклане, — благав він, — покажи мені щось корисне. Мій Клан просто розпадається.

Очі його розплющилися, і він опинився на вузькій лісовій стежці, обабіч якої над головою нависали розлогі кущі папороті. Сонячне проміння гріло його хутро та осяювало траву навколо лап. Навколо нікого не було, і, скуштувавши повітря, Сойкопер відчув лише запах молодої зелені.

— Де ж вони всі? — пробурмотів він сам до себе, йдучи вперед.

Раптом медикіт почув шурхіт з підліску попереду, листя папороті похилилося і загойдалося. Сойкопер жадібно принюхався, але це був не той запах, який він сподівався відчути.

— Жаролапе! — вигукнув Сойкопер, коли новак вискочив на відкритий простір і застиг, роззираючись навколо широко розплющеними очима. Жаролапове хутро здибилося від хвилювання та страху.

— Сойкопере, це ти! — вигукнув він. — Де ми? Це те, що мало статися?

— Заспокойся, — відповів Сойкопер. — Усе гаразд.

«Лайно мишаче! — додав він про себе. — Я в його сні! Яка з цього користь?»

— Я сподівався зустріти Тигрозора, — зізнався Жаролап, допитливо розглядаючи стежку. — Він мій родич, і я стільки про нього чув!

— Я не знаю, де Тигрозір, — відповів Сойкопер, вирішивши не розповідати новакові про темний ліс. — Ти маєш радіти зустрічі з будь-яким вояком Зореклану.

— Знаю, але… чи зрадіють вони зустрічі зі мною? — Жаролап сів і зіщулився так, що здавався ще меншим і переляканішим. — Я не знаю, що їм сказати!

Сойкопер торкнувся його плеча кінчиком хвоста.

— Коли ти їх побачиш, все зрозумієш, — пообіцяв він. — Просто слухай.

Жаролап із сумнівом глянув на нього, але рішуче звівся на лапи і попрямував стежкою.

— Тоді до зустрічі, — нявкнув новак.

«Зараз я зрадів би будь-кому з вояків Зореклану, — подумав Сойкопер. — Вони що, навмисне ховаються від мене?»

Він попрямував стежкою у протилежний від Жаролапа бік, доки не вийшов на галявину, де навколо невеличкого ставка росли запашні трави. Медикіт пригадав, що приходив сюди раніше, коли розмовляв з Плямолисткою, але тепер жодного сліду черепахової кицьки тут не було.

Сойкопер підбіг до ставка, зазирнув у воду й застиг від подиву. Хоча світило сонце, у зеленій глибині виблискувала сила-силенна зірок.

— Що ви там робите? — зойкнув він, дряпаючи кігтями траву. — Виходьте, поговоріть зі мною!

Та замість відповіді його накрила густа, задушлива темрява. Втративши рівновагу, Сойкопер перечепився і виявив, що його кігті шкребуть по каменю, а не по траві. Він знову прокинувся біля Місячного Ставу. Медикоти навколо нього вже підводилися на лапи.

Розчарований і стурбований своїм сном, Сойкопер устав і разом з усіма спустився закрученою стежкою. Коли коти дісталися кам’янистим схилом до вересовища, Сойкопер підійшов до Дрібнохмара.

— Схоже, Жаролап дуже добре впорався, як для першого разу, — нявкнув Тіньовий медикіт. — Він познайомився з Ночезором, який був нашим провідником у старому лісі.

— Це добре, — пробурмотів Сойкопер, не згадуючи, що бачив новака уві сні.

— Упевнений, з нього вийде чудовий медикіт, — вів далі Дрібнохмар. — Він уже знає чимало трав.

«Трави!»

Відчайдушно намагаючись зустрітися з Зорекланом, Сойкопер забув про питання, яке хотів з’ясувати.

— Я натрапив на траву, — нявкнув він, — і не знаю, що це.

«Благаю, Зореклане, нехай він не замислиться, чому я не питав у Листоплесої!»

— Що за трава? — поцікавився Дрібнохмар.

— Вона має різкий запах, а листя на дотик здається нерівним, — нявкнув Сойкопер, шкодуючи, що не може розповісти Тіньовому медикоту, яка вона на вигляд. Навіть якби він міг бачити, все одно висушене стебло може бути не схоже на свіже.

— Холодна, як іній на хутрі, і навіть сухі листки на смак свіжі, — додав він, пригадавши, що казала йому Мишошубка.

— Гм… — Дрібнохмар на мить замислився. — Як на мене, це петрушка. Її листя має дуже характерну форму, ніби з крихітними кігтиками по краях, і на смак вона однакова — як свіжа, так і сушена.

— А для чого її використовують? — Сойкопер насилу стримував хвилювання в голосі.

— Варіантів небагато, — відповів Дрібнохмар. — Але вона годиться для того, щоб зупинити молоко у королев-годувальниць, якщо кошенята загинули.

Сойкопер застиг.

«Або якщо кошенята не загинули, а їх віддали іншій кішці!»

Його серце так сильно гупало, що, здавалося, от-от вискочить з грудей. Усі окремі фрагменти знань про своє народження, які він зібрав, раптом склалися в жахливу картину.

— З тобою все добре? — стурбовано запитав Дрібнохмар.

— Що? Так, усе гаразд.

Сойкопер змусив себе переставляти лапи. У голові все закрутилося і сповнилося спалахами світла. Він ледве згадав, що треба попрощатися з медикотами, коли вони дійшли до кордону територій.

Сойкоперові завжди казали, що у Вивіркострибки не було молока, тому Папоротехмарка і Маргаритка вигодовували його, брата та сестру. Тобто петрушка Вивіркострибці була не потрібна. «Може, то наша справжня мама їла її, щоб приховати, що вона щойно народила!»

Сойкоперова пам’ять перенесла його у часи, коли він був крихітним кошеням, яке продиралося крізь сніг. «Ти мусиш пам’ятати! Пригадуй запахи», — наказав він собі. Тільки так можна знайти відповіді. Нюх ніколи раніше не підводив його у важливих справах, а отже, допоможе і зараз.

Поруч з ним була кішка, яка повільно йшла снігом, і від її хутра линув запах молока. Це не Вивіркострибка — це не могла бути Вивіркострибка. Раптом Сойкопер глибоко вдихнув. Він точно знав запах цієї кішки.

Усе збігалося. Хто міг покладатися на вірність Вивіркострибки, знаючи, що та підтримуватиме обман упродовж багатьох повень, навіть якщо доведеться брехати всьому Клану? Хто завжди оточував його, брата і сестру любов’ю та турботою? Яка кішка ніколи не могла зізнатися, що виносила кошенят?

«Листоплеса! Листоплеса — наша мама!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

Падуболистка втомлено кліпала, дивлячись, як старійшини з Мурком туманним ранком виносили з табору тіло Медозелої. Сонце щезло за густими сірими хмарами, а вітер приніс запах дощу. Увесь Клан мовчки проводжав в останню путь свою посестру. Коли старійшини зникли у терновому тунелі, Ожинокіготь узявся організовувати денні патрулі. Падуболистка помітила, як Карохвістка, опустивши голову і волочачи по долівці хвіст, сумно побрела до вояцького кубла. Чорна воячка побігла за нею і наздогнала біля тернового куща.

— Мені так шкода, — нявкнула Падуболистка. — Я сумуватиму за Медозелою.

— Ми всі за нею сумуватимемо, — згорьовано відповіла Карохвістка. — Медозела була такою ніжною, як кошеня. І так швидко вчилася! Вона знала більшість мисливських рухів ще до того, як стала новачкою.

— І з нею завжди було дуже весело гратися, — Падуболистка торкнулася носом до плеча Карохвістки.

— Їй подобалося проводити час з тобою і твоїми братами, — плямиста кішка моргнула. — І вона завжди дуже переживала, що вам не вистачатиме молока, бо Вивіркострибка не могла вас годувати.

На згадці про кішку, яку вона вважала матір’ю, Падуболистка наїжачилася, але змусила своє хутро влягтися. Вона не хотіла думати про цю зраду, бо зараз для неї важливіше було заспокоїти Карохвістку.

— Вивіркострибка не винна, — вела далі Карохвістка, не розуміючи, що саме турбує Падуболистку. — І вас добре доглядали. Папоротехмарка і Маргаритка годували, а Листоплеса взагалі не виходила з ясел — хіба що приносила огірочник, щоб у королев прибувало молоко, і всілякі зміцнювальні трави, які тільки могла знайти!

— Листоплеса все це робила? — здивувалася Падуболистка.

— О так, вона завжди метушилася біля вас! Може, через те, що ви діти її сестри, а може, тому, що вона була з вами, коли ви вперше прийшли в лощовину.

— Я цього не знала, — у Падуболистки пробіг мороз поза шкірою.

«Якщо Листоплеса була з нами, то вона мусить знати, хто наша справжня мама!»

Карохвістка кивнула і, вигнувши спину, потягнулася.

— Піду спробую трохи поспати, — промурмотіла вона. — Може, уві сні до мене прийде Медозела.

Тільки-но Карохвістка зникла у вояцькому кублі, Падуболистка озирнулася в пошуках медикішки. Вона заприсяглася більше ніколи не розпитувати Вивіркострибку про своїх справжніх батьків, бо не хотіла розмовляти з кішкою, яка їй збрехала. Але може, Листоплеса все розповість?

Падуболистка помітила Листоплесу біля входу до тернового тунелю, де медикішка розмовляла з Вогнезором, і попрямувала до них. Воячка трималася на відстані кількох лисячих хвостів, чекаючи нагоди залишитися з Листоплесою наодинці.

— Ти цілу ніч чувала, — мовив Вогнезір. — І дуже втомилася. Чому б тобі не піти до лісу і не подихати свіжим повітрям? Розімнеш лапи, може, знайдеш тихе місце, де ніхто не заважатиме, і поспиш.

— Мені не слід залишати Клан… — запротестувала Листоплеса.

— Сойкопер вже повернувся з Місячного Ставу, — зауважив Вогнезір. — Якийсь час ми впораємося без тебе. — Провідник нахилився вперед і ніжно торкнувся своїм носом до носа Листоплесої. — Я можу наказати тобі це зробити.

Медикішка позіхнула.

— Гаразд, Вогнезоре, але до сонцепіку я повернуся.

— Не поспішай, — Вогнезір опустив голову і пішов геть.

Падуболистка дочекалася, доки Листоплеса зайде в терновий тунель, а тоді поспішила за нею в ліс. Медикішка зникла з поля зору, але Падуболистка вистежила її за запахом, і знайшла на вершині безлісого пагорба, що височів над озером.

Листоплеса сиділа, огорнувши лапи хвостом, і дивилася на воду.

Коли до неї підбігла Падуболистка, вона підскочила на лапи.

— Падуболистко! Ти мене шукаєш?

— Так, я… я хотіла тебе дещо запитати.

Тепер, коли ця мить настала, Падуболистка вже не була такою впевненою в тому, що збиралася зробити. Відповідь могла змінити її життя назавжди. Вона цього хоче?

«Я повинна знати правду!»

Листоплеса насторожено поглянула на воячку і нявкнула:

— Ну, продовжуй.

«Їй відомо, що ми дізналися про брехню! — здогадалася Падуболистка, і в неї закрутило в животі. — Вивіркострибка, мабуть, розповіла їй, що сталося того дня на скелі».

— І… — підштовхнула її Листоплеса.

Падуболистка глибоко вдихнула.

— Розкажи мені, що тобі відомо. Усе. Я повинна знати правду!

Бурштинові очі Листоплесої наповнилися сумом. Вона зробила крок до Падуболистки, змахнула хвостом, ніби хотіла покласти його на плече молодої воячки, але щось її стримало.

— Тобі нема чого хвилюватися, — нявкнула Листоплеса. — Я ніколи нікому цього не розповім. Але, будь ласка, скажи мені, чому ти це зробила?

Падуболистці здалося, що в неї в горлі застряг величезний шматок свіжини. Вона зовсім не так уявляла собі їхню розмову.

— Зробила що? — ледь вимовила вона.

Листоплеса протяжно зітхнула і заплющила очі, наче їй треба було зібрати всі сили, щоб сказати те, що вона хотіла. А тоді медикішка знову поглянула на Падуболистку.

— Чому ти вбила Золошуба?

«Ні! — Падуболистка вп’ялася кігтями в землю. — Я не про це просила! Листоплеса не може цього знати!» Вона вже була розтулила рота, щоб щось відповісти, але не змогла заперечити.

— Я знаю, Падуболистко, — лагідно нявкнула Листоплеса. — Коли я готувала тіло Золошуба до чування, я знайшла жмуток твого хутра, що застряг у кігтях. Але я заховала його так, що жоден кіт не знайде. Думаю, я хотіла сховати його від самої себе. — Вона замовкла, а за мить знову спитала: — Чому?

— Він мав померти! — люто прошипіла крізь зуби Падуболистка. — Ти знаєш чому!

— Ні, не знаю.

Побачивши щире здивування в очах Листоплесої, Падуболистка зрозуміла: Вивіркострибка не розповіла сестрі, що розкрила Золошубові їхню страшну таємницю.

— Він мав померти, бо знав! — зашипіла воячка. — Тієї ночі, на скелі під час бурі, Вивіркострибка сказала йому, що ми не її кошенята. Він збирався розповісти про це всім Кланам на Зборищі, а я не могла цього допустити! Вони думають, що ми справжні коти Клану, народжені в лісі. Я не могла дозволити їм дізнатися правду — що Клан Вогнезора ще менше чистий, ніж вони думали. Золошуб знищив би Громовий Клан.

Від її слів очі Листоплесої наповнилися жахом.

— О Зореклане, ні! — прошепотіла вона. — Це все моя провина!

У Падуболистки запаморочилося в голові. Вона не могла думати — лише знала, що перед нею стоїть кішка, яка тримає правду в своїх лапах.

— Вивіркострибка розповіла тобі про нас, правда ж? Ти була з нами, коли ми вперше прийшли в лощовину. Ти мусиш знати, хто наша справжня мама.

Тепер погляд Листоплесої був напрочуд спокійний.

— Так, я знаю.

— Тоді ти мусиш мені сказати… будь ласка!

Якусь мить Листоплеса мовчала. Вона стояла, напруживши м’язи, наче збиралася перестрибнути через величезну прірву.

— Падуболистко, я твоя мама, — нарешті промовила вона. — Вивіркострибка намагалася захистити мене.

Може, якусь мить, а може, й повню, Падуболистка не зводила з неї погляду.

«Ні, цього не може бути!» Але вона знала, що Листоплеса каже правду.

Чорна кішка розвернулася і кинулася навтьоки, її лапи підковзнулися на опалому листі, і вона суцільним клубком скотилася до підніжжя пагорба. Підхопившись, Падуболистка помчала вглиб лісу, якомога далі від лощовини. Вона не знала, куди біжить, знала лише, що хоче втекти від брехні та присмаку Золошубової крові в роті.

«Це все було марно! Я хотіла врятувати всіх нас, але це було марно! Всьому кінець…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Сойкопер продирався крізь сніг, який сягав аж до хутра на його животі. Замерзлі грудки застрягли між лапками, і кожен крок віддавав болем. Просто перед ним бігла кішка; він впізнав її світлу смугасту шубку і гукнув, щоб вона повернулася і допомогла йому. Але та навіть не повернула голови. Тоді засніжена земля провалилася під його лапами, і він падав, падав, падав…

Сойкопер прокинувся у своєму гнізді, а поряд валялася підстилка, яку він порозкидав лапами. Медикіт сів, його серце калатало, все ще не оговтавшись від сну. Він почув, як у глибині комори шкребеться Листоплеса, і відчув її пульсуючий біль — такий сильний, що на якусь мить йому здалося, ніби вона кричить вголос.

Сойкопер зірвався на лапи і побрів до входу в печеру. У ньому палало полум’я відчаю, він хотів запитати медикішку, чи справді вона його мама, але не міг не зважати на її глибоке горе.

— Листоплесо? — нявкнув він. — Що сталося?

Листоплеса вийшла з комори.

— Я… я сказала Падуболистці те, чого не повинна була казати, — зізналася вона.

Сойкопер одразу все зрозумів: тепер усі таємниці вихлюпувалися назовні, наче вода, що прорвала греблю. Він виклично підняв підборіддя.

— Ти сказала їй, що ти наша мама, так?

Медикіт почув, як Листоплеса приголомшено зітхнула.

— Як давно ти про це знаєш?

— До цієї миті не знав. Але я складав усе докупи, і вчора ввечері все стало на свої місця. Відданість Вивіркострибки кішці, яка нас народила. Туманні спогади про ту подорож по снігу. Твоє ставлення до нас трьох. І те, що Мишошубка пам’ятає петрушку, випадково змішану з її пижмом. Петрушку використовують, щоб у королев-годувальниць зникло молоко. Ти їла її, щоб зникло твоє молоко.

Після його слів запала тривала тиша, Сойкоперові здавалося, що він чує власне серцебиття.

— Якщо ти стільки знаєш, — нарешті нявкнула Листоплеса, — то, можливо, тобі відомо і те, що буде далі?

— Ні.

У Сойкопера виникло відчуття, що Листоплеса хоче йому ще щось сказати, однак вона мовчала. Він уже хотів був проникнути в її свідомість і все дізнатися, але не наважився. Його лякало те, що він може там побачити.

— Ти мусиш допомагати брату та сестрі, — різко й наполегливо нявкнула Листоплеса. — Ти мусиш навчитися жити з цим заради Клану.

«Ти не маєш права вказувати нам, що робити», — Сойкопер не зміг вимовити цього вголос. У чомусь медикішка мала рацію. Рано чи пізно їм усім доведеться знайти спосіб, як з цим жити.

— Будь ласка, — нявкнула Листоплеса, і в її голосі пролунали нотки відчаю. — Доки нічого не сталося, знайди Левожара і Падуболистку.

«А є ще щось, що може піти не так?»

Та Сойкопер вирішив не сперечатися, лише мовчки кивнув і вийшов з кубла. Листоплеса злякалася за своїх кошенят — усіх трьох, — як і раніше, коли до Клану приходила біда. Медикіт уважно принюхався до запахів на галявині, аж доки не відчув Левожара, який з повним ротом свіжини наближався до кагату. Сойкопер підбіг до нього.

— Залиш це і ходімо зі мною, — нявкнув він, кивнувши вбік. — Нам треба поговорити.

Сойкопер відчував розгубленість Левожара, але брат кинув здобич на кагат і покірно попрямував з ним до виходу з табору.

— А де Падуболистка? — запитав Сойкопер. У нього загострилося відчуття близької катастрофи. Він зрозумів, що викриття правди завдасть найбільшого болю саме сестрі, адже для неї так багато значить вояцький правильник!

— Уявлення не маю, — відповів Левожар. — Здається, вона пішла з табору, але я не бачив її після чування.

— Треба її знайти, — нявкнув Сойкопер, коли вони вийшли з тунелю в ліс. — Вона… вона дещо дізналася, і це може її засмутити.

— Що?

— Розповім, коли знайдемо Падуболистку, — Сойкопер підняв голову, щоб скуштувати повітря і знайти сліди запаху сестри.

— Та кажи вже! — наполягав Левожар. — Хіба недостатньо таємниць? Навіть ми троє вже майже не розмовляємо.

Сойкопер повернувся до нього обличчям.

— Листоплеса — наша мама.

Він відчув хвилі шоку, наче брата вдарила блискавка.

— Я не вірю! — Левожар задихався. — Вона медикішка. Це неможливо!

— Тобі краще почати в це вірити, — похмуро нявкнув Сойкопер. — Вона сама мені про це розповіла. І треба вирішити, що нам робити далі.

* * *

Після довгих пошуків у лісі, намагаючись пройти по заплутаних слідах запаху, вони знайшли Падуболистку на порослому мохом березі, що похилився над озером. Підходячи до сестри, Сойкопер одразу відчув її напругу.

— Падуболистко, треба поговорити, — нявкнув він.

— Нема про що… — відсутньо відповіла вона.

Сойкопер зрозумів, що сестра навіть не повернулася до них з Левожаром. Вона просто дивилася на воду, ніби відповіді заховалися поміж хвиль.

— Треба з’ясувати, хто наш справжній батько. На цьому всі таємниці скінчаться.

— Тобто? — запитав Левожар. — І досі невідомо, хто вбив Золошуба, хіба Сол зізнається. Це одна з таємниць, яка не дає Клану спокою.

— Шкода, — зневажливо кинула Падуболистка, але Сойкопер відчув, що вона знову напружилась. — Є важливіші таємниці, ніж ця. Нам треба дізнатися, хто наш батько.

— Правду кажеш, — погодився Сойкопер, у якого від бажання дізнатися правду аж іскрилося хутро. — Але самостійно це нелегко буде з’ясувати. Ти питала в Листоплесої?

— Ні. І навряд чи вона скаже, навіть якщо ми запитаємо.

Сойкопер розумів, що сестра має рацію. Листоплеса зберігала цю таємницю безліч повень, тож він навіть не сподівався, що вона зараз розкриє їм правду про батька. Щойно решта Клану дізнається, що накоїла медикішка — а вони дізнаються, бо Сойкопер не розумів, як можна довше зберігати таємницю, — її життя буде зруйноване. Вона точно не захоче згубити ще чиєсь життя.

— Стривай-но, — нявкнув Левожар. — А навіщо нам це знати?

— Про що ти, мишомізкий? — прошипіла Падуболистка. — Збираєшся прожити решту свого життя, так і не дізнавшись, хто твій батько? — Сойкопер почув, як вона рве кігтями мох. — Бо я — ні!

— Просто подумай про те, що ти кажеш, — Левожар сів поруч із Сойкопером. — Ми ніколи не хотіли, щоб ця таємниця вийшла назовні, а тепер, коли Золошуб мертвий, це вже необов’язково. Листоплеса не скаже правди жодному коту.

— Я хочу знати! — Падуболистка ляснула хвостом по опалому листю, яке встеляло землю.

— Але навіщо? — заперечив Левожар. — Якщо ми мовчатимемо, все знову буде, як і раніше.

«І ти в це віриш?» — подумав Сойкопер, але промовчав.

— Невже ви не зрозуміли, що це означає? — продовжував Левожар, усе більше хвилюючись. — Листоплеса — наша мати, а Вогнезір — її батько. Ми й досі частина пророцтва!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Левожар вислизнув з табору через хідник, обігнув край лощовини й опинився на тому місці, де під час нічної бурі мало не згорів живцем з братом та сестрою. Трава й досі була випалена, а навколо валялися обвуглені гілки. Левожар аж здригнувся від згадки про язики полум’я і божевільний блиск в очах Золошуба.

Над його головою в темно-синьому небі в оточенні холодного сяйва зірок плив місяць — була майже повня. Жодна хмаринка не затуляла їхнього світла. «Отже, Зореклане, ти схвалюєш те, що я роблю? — Левожар тихо звернувся до своїх предків-вояків. Він вигадав цей план, тільки-но зрозумів, що вони з братом та сестрою все ще частина пророцтва, але йому знадобився ще один день, аби втілити його в життя. — Хай що ви думаєте, я мушу це зробити».

Зазирнувши в лощовину, вояк побачив терновий кущ, за яким було ув’язнено Сола, а поруч на чатах сидів Березопад. Густі переплетені гілки ховали в’язня від Левожарового погляду, але, скуштувавши повітря, він відчув запах самітника.

— Гаразд, — прошепотів Левожар. — Вперед!

Крок за кроком він спускався схилом скелі, перевіряючи кожну точку опори, перш ніж наважитися перенести на неї свою вагу. Він не стільки боявся впасти, скільки зрушити камінь або послизнутися, бо тоді довелося б дряпатися, і це сполохало б Березопада. Левожар завмер, наштовхнувшись на кущ, що виріс із тріщини, а трохи згодом з-під його лап зірвалася злива піску й посипалася на табір. Але в обох випадках Березопад навіть не поворухнувся.

«Спить на чатах?» — здивувався Левожар.

Здавалося, минуло кілька повень, перш ніж він стрибнув униз з висоти лисячого хвоста і приземлився біля куща. Його лапи тремтіли. Швидко кинувши погляд на сонну постать Березопада, вояк заповз під гілки куща. У тьмяному світлі, що проникало крізь галуззя, він побачив Сола. Самітник згорнувся калачиком і тихо спав у встеленому мохом гнізді, накривши носа хвостом. Левожар підповз до нього і штовхнув у плече. Сол розплющив очі, і на мить у їхній бурштиновій глибині промайнуло здивування. Він розтулив щелепи, але Левожар швидко затулив йому рота хвостом.

— Тихо!

Сол кивнув, і Левожар забрав хвіст.

— Пробач, Левожаре. Я був подумав, що ти — змія.

Сол знову заспокоївся, і його тихий голос ледве долинав до Левожарових вух.

— Чим я можу тобі допомогти?

— Мені… мені треба з тобою поговорити. — Тепер, коли Левожарові вдалося зустрітися віч-на-віч із бранцем Громового Клану, сказати те, що він хотів, було набагато важче. — Я дізнався, що кішка, яку я вважав своєю мамою, не моя мама, і мені потрібно з’ясувати, чи впливає це на пророцтво.

— Добре, — м’яко нявкнув Сол. Він сів і взявся вичісувати мох зі свого хутра. — Та спочатку допоможи мені звідси вибратися.

— Я не можу цього зробити! — Левожар тільки щойно згадав, що треба говорити тихіше.

— Звісно, що можеш. Ти ж спустився зі скелі й дістався сюди не помітно для Березопада. То покажи мені шлях назад. Я не вбивав Золошуба, і ти це знаєш.

— Громовий Клан упевнений, що ти — єдиний, хто міг це зробити, — відповів Левожар, хоча сам він не знав, чому вірити. Сол пообіцяв допомогти йому сповнити пророцтво — і зараз Левожар дуже потребував його допомоги, — але Громовий вояк не міг зрадити свій Клан, дозволивши самітникові втекти.

— Чому я маю допомагати тобі, якщо ти не хочеш допомагати мені? — Сол глипнув на Левожара палаючими бурштиновими очима, а тоді спокійно лизнув лапу і почав умиватися.

Левожар не зводив із самітника розпачливого погляду. «Я не можу змусити його говорити, але й показати йому вихід теж не можу!»

— Гаразд, — пробурмотів він. — Я йду. Я не стану допомагати тобі, бо це спричинить надто багато неприємностей.

— Для тебе? — перепитав Сол.

— Для мого Клану, — прошипів Левожар.

Неважко уявити, що подумають провідники інших Кланів, коли почують, що Сол на волі. Вони точно звинуватять Громовий Клан. Вояк рішучо притиснувся до землі, щоб пролізти під колючими гілками.

— Стій! Тобі не цікаво, хто твій батько?

Левожар зупинився й озирнувся.

— Ти знаєш?

— Звісно.

Сол провів лапою за вухом.

— То хто це? — запитав вояк, затамувавши подих.

— Левожаре, нічого не буває задарма, — очі Сола зблиснули. — Я скажу тобі правду, коли ти витягнеш мене звідси.

— А звідки мені знати, що тобі можна довіряти? — Левожарові слова пролунали голосніше, ніж він хотів, і надворі щось зашурхотіло.

— Соле? — гукнув Березопад. — З тобою все гаразд?

Сол мовчав, посмикуючи вусами. Левожар відчув, як у нього мороз пробіг поза спиною. Він затамував подих, чекаючи, що його ось-ось викриють. «Вогнезір здере з мене шкуру і викине її на поживу воронам!»

— Сол? — знову почувся стривожений голос Березопада.

— Березопаде, все добре, — відповів самітник. — Просто розмовляю сам із собою.

— Гаразд, на добраніч.

Коли Левожар почув, що Березопад заспокоївся, він знову розслабився, хоча його шкіра все ще палала від хвилювання.

— Звідки тобі знати, що мені можна довіряти? — продовжував Сол. Cхоже, його веселила ця ситуація. — А нізвідки. Але знання — це сила, Левожаре, і зараз я знаю більше, ніж будь-хто.

— Гаразд, — повільно нявкнув Левожар. — Я покажу тобі, як вибратися звідси. Але пообіцяй розповісти мені про батька… і дати пораду щодо пророцтва.

Сол нахилив голову.

— Даю слово.

«От тільки чого це мені коштуватиме…»

— Добре, йди за мною, — прошепотів Левожар. — Став лапи туди, куди я поставлю свої. Це складний підйом, і він буде ще вдесятеро складнішим, бо нас не повинні помітити.

Левожар продерся крізь колючі гілки і, міцно чіпляючись кігтями, почав підійматися вгору. Сол не відставав від нього ані на крок. Здавалося, що скеля цілу вічність нависала над ними, і вояк не міг повірити, що ніхто так і не помітив, як вони дерлися кам’яною стіною, освітленою яскравим місячним сяйвом. Але з галявини не долинуло жодного загрозливого вигуку, і Левожар нарешті дістався вершини.

Засапаний самітник підтягнувся і теж перебрався через край кам’яної лощовини, а тоді махнув хвостом Левожарові, щоб ішов за ним. За кілька лисячих хвостів від обриву Сол зупинився.

— Гаразд, — мовив Левожар. — Ти вільний. Тепер виконуй свою частину угоди.

— Не тут, — відповів Сол. — Тут надто небезпечно. До того ж, якщо тебе не буде надто довго, хтось помітить твою відсутність. Тобі краще повернутися до вояцького кубла.

— Але ж ти обіцяв!

— І я виконаю свою обіцянку.

Сол нашорошив вуха в напрямку Тіньового Клану.

— Я піду до старого гнізда Двоногів, що за кордоном Тіньового Клану, і чекатиму на тебе там. Тільки-но зможеш, приходь з братом і сестрою.

— Гаразд. — Левожар відчував, що всередині нього все аж бурлить від розчарування. — Але краще тобі бути там.

Сол зверхньо махнув хвостом.

— Буду.

Він розвернувся і попрямував до кордону Тіньового Клану. Левожар не зводив з нього очей, аж доки плямисте хутро самітника не зникло в чагарях. Тоді вояк спустився до тернової огорожі та повернувся до табору тим самим шляхом, яким і вийшов. Левожар сподівався, що ніхто не поцікавиться, чому він так довго був у хіднику.

«Я вчинив правильно, — переконував він себе. — Падуболистка сказала, що ми повинні з’ясувати, хто наш батько. Та найважливіше, що Сол — єдиний, хто може допомогти нам здійснити пророцтво!»

* * *

— Вогнезоре! Вогнезоре! — крики Березопада вирвали Левожара з глибокого сну. Навколо у вояцькому кублі прокидалися його побратими.

— На нас напали? — хутро Ясносердої настовбурчилося. — Схоже, Березопад наляканий! — Вона вискочила з гнізда й вибігла надвір, а Хмарохвіст поспішив за нею.

— Вогнезоре! — вереск Березопада пролунав поруч із кублом.

— Що на нього найшло? — пробурчав Порохошуб, підводячись на лапи і струшуючи мох з хутра. — Хіба тут виспишся?

Вояки повибігали одне за одним надвір і голосно вимагали пояснити, що відбувається. Левожар точно знав, через що галасує Березопад, але намагався вдавати, що він такий само стурбований, як і решта Клану. Вояк підхопився і вислизнув крізь гілки на сіре світанкове світло. По краях галявини ще лежали глибокі тіні, а земля була припорошена інеєм.

Вогнезір вже спускався кам’яним розсипом. Березопад помчав через галявину, щоб зустріти його внизу.

— Вогнезоре! — вигукнув засапаний молодий вояк. — Сол утік!

Вогнезір нашорошив вуха. Разом із захеканим Березопадом він поспішив до тернового куща і просунув голову під гілки. Коли навколо куща зібрався весь Клан, Левожар приєднався до юрби, намагаючись залишити свій свіжий запах біля підніжжя скелі, звідки вони із Солом починали нічне сходження.

— Він справді зник? — запитав Ожинокіготь, наближаючись до Вогнезора, який відійшов від куща.

Провідник кивнув.

— Дивіться, тут сліди на скелі! — Ліщинохвоста витягнула лапи вгору і показала на місце, де кілька камінців відлетіли від скелі. — Сол, мабуть, втік цим шляхом.

— Як на мене, то добре, що втік, — прогарчав Хмарохвіст, змахнувши хвостом. — Не можемо ж ми його тут тримати вічно.

Натовп згідливо замурмотів, і Левожар побачив полегшення в очах багатьох котів.

— Вогнезоре, ти ж не вистежуватимеш його? — запитала Піскошторма. — Сол завдав нам чимало клопоту, і ми все одно не зможемо достатньо покарати його за вбивство Золошуба.

— Він точно винен, — втрутився Косариконіг. — Інакше не став би ризикувати своєю шиєю і дертися на скелю, щоб утекти.

— Це правда, — нявкнув Шипокіготь і подивився на Вогнезора. — Він, мабуть, злякався того, що ми з ним зробимо. Ми його добряче провчили!

Вогнезір відійшов на кілька кроків від Солового кубла й обвів поглядом натовп.

— Правду кажеш, — пробурмотів він. — Будемо сподіватися, Сол зрозумів, що з Кланами не можна жартувати, і більше не намагатиметься перетинати кордони. Ожинокігтю, ми подвоїмо патрулі, аж доки не переконаємося, що він пішов геть з наших територій.

— Звичайно, Вогнезоре, — нявкнув воєвода і жваво кивнув.

— А що ти скажеш іншим Кланам? — запитав Сіросмуг, і в його очах промайнуло занепокоєння. — Якщо вони дізнаються про втечу Сола, то подумають, що ми занадто слабкі й не змогли його втримати. Або нас звинуватять у тому, що ми навмисно його випустили, щоб ще більше всім нашкодити.

Вогнезір нашорошив вуха.

— Я скажу, що ми вигнали його з наших земель і взяли з нього обіцянку ніколи більше не перетинати наші кордони.

— Але це неправда, — нявкнула Піскошторма. — Невже ми повинні брехати іншим Кланам?

— Ніби вони завжди говорять нам правду! — огризнувся Хмарохвіст.

— Думаю, Піскошторма має рацію, — озвалася Ясносерда, кинувши гострий погляд на свого партнера. — А якщо Сол досі десь вештається поруч? Що тоді подумають про нас Вітряний, Річковий і Тіньовий Клани?

Вогнезір на мить завагався, втупивши погляд у лапи, а тоді знову підвів голову.

— Ми зробимо так, як я сказав. Це все заради Громового Клану, — нявкнув він. — Треба показати, що ми сильні й віддані вояцькому правильнику і ніхто не має права сувати носа в наші справи. Але для цього ми маємо подбати, щоб Сол не вештався на територіях Кланів.

* * *

Коли коти почали розходитися, а Ожинокіготь взявся організовувати патрулі, Левожар нарешті помітив Падуболистку, яка стояла на краю галявини. Її очі нагадували два зелені вогники, але погляд здавався невидющим. Прослизнувши між Піскоштормою та Ліщинохвостою, Левожар притулився до сестри.

— Мені треба тобі дещо сказати, — тихенько нявкнув він.

Схоже, Падуболистка його не чула.

— Він утік! — прошипіла вона, то випускаючи, то втягуючи кігті. Левожар не міг зрозуміти, радіє вона чи шкодує. Він не наважувався розповісти їй, що насправді сталося, бо поруч було дуже багато котів.

— Де Сойкопер? — запитав він.

Падуболистка нашорошила вуха.

— Звідки я знаю?

— Я знайду його, — нявкнув Левожар. — А ти йди до лісу і чекай нас біля тренувальної лощовини. Не сперечайся! — додав він, коли Падуболистка хотіла щось відповісти. — Просто зроби, як я сказав. Це важливо.

Воячка закотила очі, але зрештою попрямувала до виходу з табору, тримаючись затінених закутків галявини. Левожар переконався, що вона вже пішла, і рушив до кубла медикотів. Дорогою він помітив, як Сойкопер вилазить з ясел, і підбіг до нього.

— Через що такий галас? — запитав медикіт.

— Сол утік.

— Справді? — від здивування Сойкопер широко розплющив свої невидющі очі. А тоді принюхався і пробурмотів: — Саме вчасно.

— Нам треба поговорити, — нявкнув Левожар і озирнувся на котів, які збиралися в патрулі. — Ходімо до лісу. Падуболистка чекає на нас біля тренувальної лощовини.

На щастя, Сойкопер не став сперечатися.

— Я скажу Листоплесій, що йду шукати деревій. У нас його обмаль, а в Мурка все ще болять подушечки, — промуркотів він і побіг до медичного кубла.

Левожар не став чекати на брата — краще їм трьом вийти з табору по одинці. Йому не хотілося нікого обманювати, але довелося таки приєднатися до патруля Піскошторми, який саме заходив у терновий тунель. Опинившись у лісі, вояк відстав від решти, удавши, що загнав шпичку в лапу. Тільки-но патруль зник з поля зору, Левожар побіг до тренувальної лощовини.

Падуболистка сиділа в заглибині під корінням дерева.

— Ну що? — запитала вона, коли підійшов Левожар.

— Почекаймо на Сойкопера.

За кілька митей Левожар почув шурхіт у підліску і вловив запах брата. Продершись крізь високу траву, Сойкопер нарешті вийшов на галявину.

— А тепер розкажеш нам, що відбувається? — нявкнула Падуболистка.

Левожар стисло розповів їм, як пробрався до Солового кубла, щоб поговорити з ним, і як показав йому дорогу на скелю.

— Він сховався у старому гнізді Двоногів, де жив раніше, — додав золотавий вояк. — Нам треба піти туди, щоб Сол розповів, хто наш батько…

— У тебе що, бджоли в голові завелися? — загарчала Падуболистка і махнула хвостом. — Ти дозволив в’язневі Громового Клану втекти? Це суперечить вояцькому правильнику! Як думаєш, що зробить Вогнезір, якщо дізнається?

— Він не дізнається, — спокійно відповів Левожар. — Я думав, саме ти хотіла з’ясувати правду про батька! Тепер ми можемо це зробити. Ви зі мною чи ні?

Сойкопер невпевнено кивнув:

— З тобою. — Він штовхнув Падуболистку. — Нічого вже не зміниш. У нас немає вибору. Ми не можемо жити, знаючи лише половину правди, і схоже, це єдиний шанс її дізнатися.

* * *

Сонце вже піднялося над верхівками дерев, коли троє котів дісталися кордону Тіньового Клану і зайшли в незнайомий ліс. Вони так давно там не були, що Левожар забув, куди йти, але запах Сола вивів їх на правильний шлях.

«Схоже, самітник вирушив до гнізда Двоногів. Можливо, він справді має намір виконати свою частину угоди».

Нарешті з’явилися ледь помітні серед високих заростей верболозу, орляка та чортополоху зруйновані стіни старого гнізда Двоногів. Запах Сола був сильний і свіжий. Левожар підійшов до входу і зазирнув усередину. Крізь тріщини в кам’яній підлозі проростали бур’яни, а кутки позаплітало павутиння.

— Соле? — покликав він. — Ти тут?

— Вітаю, — пролунав голос над головою Левожара. Вояк підняв голову і побачив Сола, який сидів на одній зі стін. Він ховався серед гілок падуба, що пробилися сюди знадвору. Самітник звівся на лапи і стрибнув униз. — Вітаю, — повторив він. — Бачу, ви прийшли…

— Ми прийшли дізнатися правду! — відштовхнула Левожара Падуболистка. — Розказуй, що знаєш.

Сол кліпнув.

— Вам це не допоможе. Якщо ви — частина пророцтва, то немає різниці, хто ваш батько.

— Є різниця, — прогарчала Падуболистка.

— Зажди, — Левожар зробив крок уперед і став поруч із сестрою. — Я згоден із Солом. Я хотів би знати правду про свого батька, але пророцтво важливіше.

— Ми мусимо знати, — заперечив Сойкопер. — Хоча б ім’я.

В очах Сола промайнула крижана втіха.

Левожар знав, що самітник насолоджується владою над ними. Раптом він засумнівався, що Солові взагалі щось відомо про їхнього батька. Можливо, він просто знущається, бо розуміє, що вони не зможуть повернути його до Клану. Але ж Сол із самого початку знав, хто вони такі, і запропонував їм свою допомогу…

— Це наш шанс сповнити пророцтво, — відчайдушно нявкнув Левожар, звертаючись до брата і сестри. — Сол стільки всього знає… він навіть знав, коли зникне сонце!

Та його брат і сестра нічого не відповіли. Сойкопер вперто не зводив із самітника погляду своїх невидющих очей, а Падуболистка напружила м’язи, ніби збиралася накинутися на Сола і примусити його сказати правду.

«Ні! Якщо вона вп’ється в нього кігтями, він ніколи нам нічого не скаже!»

Бурштиновий погляд Сола повільно ковзнув по Падуболистці, але жодна волосина його хутра не поворухнулася від загрозливого вигляду воячки.

— Подумайте, що я можу вам запропонувати, — м’яко нявкнув він. — Значно більше, ніж просто знання про предків! Справжня сила вимагає набагато більшого. Слухайте мене, і я навчу вас, як по-справжньому тримати силу зір у своїх лапах.

Падуболистка люто зашипіла і приготувалася стрибнути.

— Ні! — зойкнув Левожар. Він стрибнув на сестру, схопив її за карк і потягнув надвір, не зважаючи на її вереск та намагання дряпнути його. — Ти що, мишомізка? — гаркнув він, відпустивши воячку посеред засохлого орляка. — Якщо ти розсердиш Сола, він нам не допоможе.

— А навіщо він нам потрібен? — Сойкопер підійшов до них і схилив голову набік. Його голос звучав спокійно та впевнено. — Пророцтво нічого не каже про те, що нам потрібна допомога. Як Сол може бути могутнішим за нас?

— Але ми ще не маємо сили зір! — у Левожара аж стиснулося все всередині, коли він намагався пояснити це братові та сестрі. — Нехай Сол навчить нас того, що знає. Хіба це зашкодить? А потім він скаже, хто наш батько.

Та тепер він з розпачем усвідомив, що не було сенсу приходити до гнізда Двоногів. Ні Падуболистка, ні Сойкопер не готові до розмови із Солом. Вони, як і всі Громові коти, мабуть, вважають, що це він убив Золошуба. Краще вже повернутися назад до лощовини.

Він ще раз поглянув на вхід до гнізда і побачив Сола, який не зводив з них сяйливого бурштинового погляду.

— Ви ще не готові слухати мене, — промурмотів самітник. — Коли захочете, приходьте знову. Я буду тут, чекатиму на вас.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Хутро Падуболистки аж іскрилося від люті, коли вона з братами поверталася додому. Вони ж могли дізнатися, хто їхній батько! Але Сол насолоджувався тим, що не давав їм цього знання, наче то була соковита здобич, яку він хотів залишити собі.

«Я змусила б його розповісти, якби Левожар не втрутився!»

Воячка була така розлючена, що не помічала нічого навколо, аж раптом Сойкопер штурхонув її в бік і ледь не збив з лап.

— Що таке? — обурилася вона, але Левожар миттю затулив їй рота хвостом.

— Тіньовий Клан! — прошипів він. — Ховайтеся!

Усі троє забурилися в зарості ожини. Падуболистка роздратовано форкнула, загнавши в лапу колючку. Воячка саме намагалася вилизати її, коли відчула, що Тіньовий запах посилився.

— Плющохвоста, Димоніг та Соволап, — доповів Левожар, визирнувши крізь гілки ожини. — Прикордонний патруль. Сподіваюся, вони не почули нашого запаху.

Патрульні проминули їх, не зчинивши галасу й залишивши по собі лише запах прикордонних міток.

— Гадаю, можна виходити, — за кілька митей нявкнув Левожар. — Треба швидко повертатися до табору.

Він повів перед, біжучи жорсткою травою й огинаючи зарості ліщини та кущі папороті, аж доки трійця не відчула свої прикордонні мітки і не зупинилася за кілька лисячих хвостів до Громової території.

— Пополюймо дорогою до табору, — запропонував Левожар, — так ми зможемо сказати, що вийшли поповнити запаси свіжини.

Сойкопер кивнув.

— А я пошукаю деревій. Якщо повернуся з порожніми лапами, у Листоплесої виникнуть зайві запитання.

Падуболистка рушила крізь підлісок, нагостривши вуха і розтуливши рота, щоб занюшити здобич. Хоч вона і погодилася з тим, що запропонував Левожар, її шкіру аж поколювало від обурення: «Ми не повинні брехати! Чому ми не можемо пишатися тим, що робимо?»

Переслідуючи білку, вона думала, як же змусити Сола назвати ім’я їхнього батька. «Я піду на все. На все!» Охоплена люттю, воячка згадала, як легко її щелепи зімкнулися на горлі Золошуба…

«Ні, про це не треба думати! Золошуб мав померти, бо він би все зруйнував. Тепер він не важливий. А ми — важливі!» Падуболистка черкнула кігтями по вкритій мохом долівці — і наполохана білка заскочила на дерево в безпечне місце.

— Лайно мишаче! — вилаялася кішка.

— Та що з тобою таке? — до воячки підійшов Левожар, несучи в щелепах дрозда. — Чекаєш, що здобич сама прийде і кинеться тобі в кігті?

Падуболистка знизала плечима і відвернулася. «Коли наш батько дізнається, хто ми такі, він пишатиметься нами! А може, він навіть не знає про нас! Може, він завжди мріяв про кошенят, а тепер у нього є троє вояків, які стануть його родиною на все життя».

Уже біля табору Падуболистці вдалося зловити мишу, щоправда, таку стару, що та й сама була готова померти і навіть не намагалася втікати. Дичини було обмаль, і дорогою до кам’яної лощовини вони більше нічого не впіймали. Але Сойкопер знайшов жмуток деревію і тепер ніс його в зубах.

Коли Падуболистка з братами вийшла на галявину, вона помітила Косариконога, Березопада і Ліщинохвосту, які скупчилися біля кагату.

— Не думаю, що Сол пішов геть, — почула вона Березопадове нявчання, несучи здобич через галявину. — Він десь причаївся.

Ліщинохвоста затремтіла.

— Сподіваюся, що ні. Я із самого початку знала, що не варто було приводити його сюди.

Косариконіг знизав плечима.

— Він більше не заподіє шкоди. Нехай іде, куди хоче.

— І далі вбиває котів? — хутро на карку Ліщинохвостої настовбурчилося. — Це ж так мишомізко!

— Якщо він тут, наші патрулі його знайдуть, — заспокоїв воячку Березопад і торкнувся хвостом її плеча. — А Вогнезір…

Його перебив Порохошуб, який вистрибнув з-за огорожі навколо зміїної нори.

— Попереджаю усіх, — нявкнув бурий смугань. — Ту мишу з ягодами ніхто не чіпав. Змія, мабуть, все ще поруч.

Щойно з тунелю вийшов патруль на чолі з Ожинокігтем, Порохошуб помчав до воєводи, щоб про все доповісти.

Падуболистку від вух до кінчика хвоста охопило відчуття могутності. Ще ніколи Громовий Клан не почувався таким живим! Усі коти працювали разом, щоб протистояти загрозам, які їх оточували. Для них не було нічого неможливого! «І я теж зроблю все, якщо стану їхньою провідницею!»

— Падуболистко, — почувся позаду голос Листоплесої.

Поклавши здобич до кагату, чорна воячка обернулася і побачила медикішку з Вивіркострибкою.

— Нам треба поговорити, — нявкнула Вивіркострибка.

Падуболистка поглянула на Листоплесу, і її серце ледь не вистрибнуло з грудей. «Невже вона розповість усім, що я зробила?»

Листоплеса ледь помітно похитала головою, і Падуболистка розслабилася.

— Що ти хочеш нам сказати? — запитав Левожар, який підійшов, щоб покласти свою здобич.

— Так, про що нам говорити? — з викликом додав Сойкопер, але його голос прозвучав притлумлено через жмуток деревію в роті.

— Не тут, — промурмотіла Листоплеса і подивилася на котів, що сиділи поруч. — Ходімо з нами до лісу.

Падуболистка завагалася й обмінялася поглядом з Левожаром. Брат, схоже, чекав на її рішення.

— Гаразд, — кивнула вона. — Ми поговоримо з вами.

Сойкопер заніс деревій у медичне кубло, і Вивіркострибка повела їх у ліс аж до величезного дуба, коріння якого було вкрите мохом.

— Ну? — наполегливо нявкнув Сойкопер. — Що це все означає?

Вивіркострибка та Листоплеса довго не зводили поглядів з усіх трьох вояків. І хоча кішки були такими різними зовні, Падуболистка зрозуміла, що в них однаковий вираз очей. Вона не хотіла його помічати й не хотіла визнавати, що в тих очах — любов.

Нарешті Вивіркострибка глибоко вдихнула.

— Листоплеса — ваша мама, — почала вона, — але я хочу сказати, що не любила б вас сильніше, навіть якби народила сама. Ми виростили вас разом, і, безумовно, це найважливіше.

— Ти виростила нас, щоб ми вірили в брехню! — гаркнула Падуболистка, не даючи братам можливості відповісти. — Нам нема чого вам сказати. — І, не звертаючи уваги на приголомшений вигляд Левожара та Сойкопера, додала: — Ходімо. Тут немає матерів. Мама, яка любить своїх дітей, точно сказала б їм правду.

Якусь мить вона стояла і насолоджувалася болем, якого завдали її слова обом кішкам, а тоді розвернулася й попрямувала назад до табору.

— Падуболистко, зачекай! — гукнув Левожар.

Воячка озирнулася через плече і, ледь стримуючи лють, вищирилася на нього:

— Ходімо!

Левожар побіг за сестрою, а за мить за ним рушив і Сойкопер.

— Це мишомізко! — запротестував він. — Ми могли б принаймні поговорити. Можливо, вони готові розповісти те, про що ми хотіли дізнатися.

— Наприклад, назвати ім’я нашого батька? — не збавляючи кроку, огризнулася Падуболистка. — Ні, немає сенсу в них запитувати. Ми отримаємо лише ще більше брехні. — Вона ляснула хвостом, намагаючись викинути з голови думки про Вивіркострибку і Листоплесу. — Сол нам розповість.

* * *

— Несіть мох сюди, — наказала Падуболистка. — Скоро в Білокрилої будуть кошенята, тож їй потрібне зручне гніздо.

Після невдалої зустрічі з Солом вона намагалася не думати про зраду і зосередитися на своїх обов’язках у Клані, але їй це не вдавалося. Як вона може стати доброю воячкою, якщо взагалі не повинна була з’явитися на світ? Усі знають, що медикотам не можна мати кошенят. Вона та її брати були просто помилкою. Помилкою, в якій Листоплесій надто соромно зізнатися. Можливо, їхній справжній батько вважав би інакше…

У кубло, переповнене непосидючими кошенятами та їхніми мамами, протиснулися Лисолап і Криголапка з величезними кульками моху.

— Дякую, Падуболистко, — нявкнула Білокрила, яка лежала неподалік, згорнувшись клубочком. — Коли в тебе з’являться свої новаки, з тебе вийде чудова виховниця.

— Сподіваюся, що так і буде, — відповіла чорна воячка.

«Як я можу мати новака? Як можу навчити юного кота вояцького правильника, якщо сама народилася всупереч йому?»

Вона взялася допомагати новакам розкладати мох, аж раптом з галявини долинув бойовий клич. Не встигла Падуболистка підвести очі, як у ясла влетіла наїжачена Ружка.

— Тіньовий Клан! — заволала вона. — У таборі коти з Тіньового Клану!

Поки Маргаритка заспокоювала перелякане кошеня, Падуболистка вибігла надвір і випустила кігті, щоб відбити напад. Та опинившись на галявині, вона розслабилася. До табору заходили лише три коти — Бурошубка, Дубошуб та Плющохвоста. Обабіч них крокували Косариконіг і Мишовус. Вогнезір вже йшов через галявину назустріч новоприбулим, його вогняне хутро виблискувало в багряному світлі призахідного сонця. За провідником скупчилися коти Клану.

— Що сталося? — прошепотіла Падуболистка, приєднавшись до братів. — Знову неприємності через Сола?

Левожар похитав головою.

— Гадки не маю.

— Вітаю! — Вогнезір схилив голову перед Тіньовим патрулем. — Сол зник.

— Ми тут не через Сола, — коротко відповіла Бурошубка. — Трьох ваших котів бачили вчора біля кордону Тіньового Клану — далеко за межами Громової території. Що вони там робили?

— Лисяче лайно! — нявкнув Сойкопер, а Падуболистка відчула, як її хутро настовбурчується.

«Якщо Вогнезір про все дізнається, то зробить з нас вороняче їдло!»

— Троє Громових котів? — запитав Вогнезір. — Ти впевнена?

— Ми розрізняємо запах Громового Клану, — відповіла Бурошубка. — А Плющохвоста добре їх розгледіла. Плющохвосто, покажи, хто це був.

Тіньова воячка зробила крок уперед і, махнувши хвостом, вказала на Падуболистку, Левожара та Сойкопера.

— Ці троє.

Громові коти обурено зойкнули. Падуболистка зухвало дивилася їм у вічі. «Ми не турбували Тіньовий Клан! Навіщо вони створюють проблеми?» Вогнезір задумливо поглянув на Сойкопера, Левожара та Падуболистку. Чорній воячці здалося, що цей погляд пропікає їй шкіру. А тоді провідник повернувся до Тіньових котів.

— Я впевнений, що мої вояки мали дуже вагому причину бути там, — нявкнув він. — Ви мали б знати, що медикіт навряд чи опиниться у складі патруля загарбників. Можливо, вони просто шукали трави?

Троє Громових вояків кивнули, і, поки Тіньові коти не встигли заперечити, Сойкопер швидко додав:

— Деревій.

— Трави… — голосно прошипіла Бурошубка. Тіньова воєвода вочевидь не повірила, але не наважилася звинуватити Громових котів у брехні.

— Я прошу вибачення, що вони підійшли дуже близько до вашого кордону, — продовжував Вогнезір. — Такого більше не повториться.

— Простеж за цим, — різко відповіла Бурошубка. Вона розвернулась, і махнувши хвостом своїм воякам, попрямувала разом з ними до тернового тунелю. Косариконіг та Мишовус пішли провести їх до кордону.

Біля виходу з табору Бурошубка озирнулася.

— Вогнезоре, сподіваюся, ти наведеш лад у своєму Клані, — нявкнула вона і, не чекаючи відповіді, зникла в тунелі.

Падуболистка відчувала на собі пильні погляди котів, поки Вогнезір йшов через галявину до неї та братів. Вона змусила себе поглянути у зелені очі провідника.

— Я не хочу знати, що ви там робили, — холодно нявкнув він. — Просто більше цього не робіть. Думаєте, мені зараз бракує проблем?

«А як же ми? — подумала Падуболистка. — Ти й гадки не маєш, що нам доводиться переживати».

— Вибач, Вогнезоре, — нявкнув Левожар.

Провідник лише зітхнув, а тоді приєднався до Піскошторми, Сіросмуга та решти котів, які сиділи біля кагату.

Щойно він пішов геть, Падуболистка обернулася до братів.

— Нам доведеться…

Левожар торкнувся хвостом її плеча, щоб вона замовкла. Озирнувшись, Падуболистка побачила, як до них підходить Ожинокіготь.

«Чудово! Його тільки бракувало!»

Воєвода зупинився і зміряв трьох котів холодним поглядом своїх бурштинових очей.

— Розкажете мені, що ви робили?

Падуболистка стиснула щелепи і виклично поглянула на смугастого вояка. Поруч з нею мовчки стояли Левожар та Сойкопер.

— Не знаю, що на вас останнім часом найшло, — зітхнув Ожинокіготь. — Ви всі…

— Ожинокігтю! — з вояцького кубла визирнув Порохошуб. — Я очолюю вечірній патруль. Хто зі мною?

— Я мушу йти, — нявкнув до Падуболистки та її братів Ожинокіготь. — Тільки намагайтеся більше не потрапляти в халепи, гаразд?

Падуболистка поглянула йому вслід, а тоді посунулася до братів і прошепотіла:

— Завтра ми повернемося до Сола. Мені байдуже до Тіньового Клану. Ми повинні дізнатися правду!

Левожар насторожено поглянув на сестру, вочевидь, побоюючись, що вона знову втратить самовладання перед Солом, а Сойкопер поринув у задуму. Нарешті медикіт кивнув:

— Я згоден. Цього разу він з нами точно поговорить. А якщо відмовиться, ми його змусимо. Пам’ятайте, пророцтво належить нам, а не йому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 25

Падуболистці з братами вдалося вислизнути з табору й вирушити до старого гнізда Двоногів лише після сонцепіку. Вже поночіло й зібралися хмари, а коли коти дісталися до кордону Громової території, вперіщив дощ.

Перетнувши кордон, Левожар повів брата й сестру обхідним шляхом крізь зарості верболозу, намагаючись триматися якомога далі від межі з Тіньовим Кланом. Усі троє були насторожі, чи нема десь поблизу Тіньових патрулів.

«Якщо цього разу попадемося, на нас чекають справжні неприємності», — подумала Падуболистка.

Біля входу до старого гнізда Двоногів уже сидів Сол — наче чекав на них.

— Вітаю, — нявкнув він і звівся на лапи, поки троє котів пробиралися до гнізда крізь мокрі стебла ожини. — Я так і думав, що ви прийдете сьогодні.

— Перейдімо одразу до справи, — випередила братів Падуболистка. — Ми не хочемо більше сваритися. Ми дозволимо тобі допомогти нам здійснити пророцтво, якщо ти скажеш ім’я нашого батька.

Очі Сола засяяли, і Падуболистку пройняв дрож від його погляду. Колись вона була готова все життя дивитися в очі цього кота і слухати його голос. І хоча зараз воячка розуміла, наскільки він небезпечний, але все ще не могла повністю звільнитися від Солових чарів.

— Може, зайдемо? — запропонував Сол, неначе це був звичайний дружній візит.

Вони ввійшли за самітником у вогке гніздо, й, обтрусивши з хутра краплі дощу, всілися на потрісканому камінні.

— Можливо, тобі доведеться знайти нове гніздо, — попередила Падуболистка. — Тіньовий Клан відправив до Вогнезора патруль, аби доповісти, що ми були за межами нашої території.

— Що? — хутро Сола наїжачилося. — Чорнозір посмів це зробити? Хіба він має право вказувати котам, куди їм ходити за межами його власних кордонів?

— Ну, вважає, що має, — пробурмотів Сойкопер.

— Ви не зробили нічого поганого! — вигукнув Сол. Його шубка ще більше настовбурчилася, а бурштинові очі запалали. — Для Чорнозора це просто привід принизити Громовий Клан.

— Я не впевнений, — занепокоєно нявкнув Левожар. — Гадаю, Чорнозір прагне всім довести, що він знову дотримується вояцького правильника.

Сол зневажливо форкнув:

— Вояцький правильник! Віра в Зореклан! Не розумію, чому для вас це так важливо?

У Падуболистки аж стиснулося все всередині: «Ні! Вояцький правильник важливіший за все на світі!» Але вона мала зберігати спокій. Якщо вони посваряться з Солом, то втратять шанс дізнатися, хто їхній батько.

— Я знаю значно більше, аніж Зореклан, — вів далі Сол. — Хіба вони сказали вам, що сонце зникне? Самі знаєте, що ні. Хіба це не робить мене могутнішим за ваших предків-вояків? А якщо я такий могутній без пророцтва, то сила вас трьох повинна бути величезною!

Очі Левожара засяяли, а Сойкопер несвідомо випускав і ховав кігті. Падуболистці довелося докласти величезних зусиль, щоб не потрапити під чари Солового голосу. «Поки що він нічого нам не дав, — нагадала вона собі. — Його слова — як туман і сонце, які неможливо втримати».

— Це все дуже добре, — огризнулася воячка, — але що нам робити?

— Коти Тіньового Клану нічого не варті! — нявкнув Сол. — Вони не мають права на свою територію, і якщо не напасти на них, вони скоро заберуть вашу. Вам потрібно підробити докази того, що Тіньовий Клан краде здобич Громового Клану, щоб ваш провідник міг атакувати їх. А заволодівши Тіньовою територією, ви зможете напасти на Річковий і Вітряний Клани. — Він озирнувся і промуркотів, стишивши голос: — Ось що таке абсолютна влада. Панувати над усіма котами на територіях біля озера!

Падуболистка не зводила погляду з Сола, відчуваючи, як у неї поколюють лапи. Невже, щоб здобути владу, вони мають робити саме це — битися з усіма котами з ворожих Кланів? Вона спробувала уявити, що Вогнезір погодиться на таке, але не змогла.

— Не думаю… — невпевнено нявкнула Падуболистка.

Але Сол її не слухав. Він відійшов у дальній кут гнізда, витягнув з тіні кролика і кинув його перед Падуболисткою. Воячка впізнала запах Тіньового Клану, змішаний із запахом свіжини.

— Я зловив цього кроля на території Тіньового Клану і потер його об їхні мітки, — пояснив Сол. — Забирайте його в табір і скажіть, що ви прогнали Тіньовий патруль. — Його очі холодно зблиснули. — Як Тіньовий Клан зможе це заперечити? Ці дурні коти радше повірять у дитячі казочки про померлих предків, аніж спробують розібратися самі. Усі ці знаки від Зореклану — просто нісенітниці!

Падуболистка глянула на Левожара. Примруживши очі, брат незмигно дивився на Сола, хутро на його карку почало здиблюватися.

— Ти такий самий, як і Тигрозір, — прогарчав Левожар. — Ти хочеш цього не заради нас. Це твої амбіції.

Він напружив м’язи, випустив кігті й стрибнув на Сола. Падуболистка кинулась уперед і встигла відштовхнути брата, перш ніж він учепився в хутро самітника.

— Що ти робиш? — засапано нявкнула вона, притискаючи Левожара до підлоги.

— Це не частина пророцтва, — Левожар скинув із себе Падуболистку, сів і поглянув на Сола. — Він просто хоче використати нас. Сила наша, а не його!

— Ти маєш рацію, — Сойкопер звівся на лапи і махнув хвостом у бік Сола, який навіть не здригнувся від нападу Левожара і не спробував відповісти на його звинувачення. — Солу начхати на нас. Він усе ще веде свою особисту битву з Тіньовим Кланом, бо Чорнозір змусив його покинути їхню територію. Ця битва нас не стосується. Ми дізнаємося правду про нашого батька, але в інший спосіб.

Левожар звівся на лапи.

— Ми йдемо, — оголосив він. — І більше не повернемося.

Падуболистка витріщилася на нього, не вірячи своїм вухам.

— Ми не можемо піти! — запротестувала вона. — Нам треба дізнатися…

— Нічого нам від нього не треба, — наполягав Левожар. — Ми були мишомізкими, коли довіряли йому, знаючи, що він зробив з іншими котами. Хіба ти не бачиш, що Сол просто хоче війни між усіма Кланами? У пророцтві про це нічого не сказано. Там сказано, що ми народилися з силою — ми не повинні за неї боротися! Ходімо.

Він вийшов з кубла, за ним з обважнілими лапами рушив і Сойкопер. Падуболистка побрела за братами, а тоді обернулася і глипнула на Сола, але самітник лише мовчки поглянув на неї у відповідь.

Падуболистка зашипіла від люті та відчаю й побігла за Левожаром і Сойкопером.

«Ми — троє обраних! Я не можу зробити цього сама».

Левожар із Сойкопером стояли під зливою за кілька лисячих стрибків від кубла і чекали на неї. Коли сестра приєдналася до них, на вході з’явився Сол.

— Зачекайте! — гукнув він. — Хіба ви не хочете знати, хто ваш батько?

Левожар не звернув на нього уваги.

— Ходімо, — нявкнув він до Падуболистки. — Це не єдиний спосіб дізнатися правду. Ми повинні зробити це заради себе, а не заради когось іншого.

Поступившись братові, Падуболистка кивнула, але, бредучи поруч із Левожаром крізь мокру траву, вона відчувала, як бурштиновий погляд Сола пропікає її шкіру.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 26

Повернувшись у лощовину, Сойкопер почувався таким виснаженим, що ледь переставляв лапи, а його промокле наскрізь хутро поприлипало до боків. Йому здавалося, ніби він борсався у величезному павутинні, сплетеному з брехні й темряви, а невидимий павук тільки чекав нагоди, щоб напасти на нього.

Там, у старому гнізді Двоногів, Сойкопер був упевнений, що вони вчинили правильно, покинувши Сола, але тепер він так не думав. А якщо самітник був єдиним ключем до істини?

«І що ми скажемо, коли Вогнезір запитає, де ми вешталися? Він розірве нас на шматки і кине до кагату!»

Та на галявині його зустрів радісний гомін однокланівців, які скупчилися біля ясел. Ніхто не помітив їхньої відсутності.

— Що відбувається? — запитав Левожар.

Замість відповіді почувся тупіт лап Лисолапа.

— Білокрила! — вигукнув він, підбігаючи до них. — Вона народжує!

Тієї ж миті Сойкопер почув, як з ясел його кличе Ясносерда:

— Сойкопере! Йди хутчіш — ти потрібен Листоплесій!

Сойкопер ледь стримав зітхання. Він би з більшим задоволенням заліз у своє гніздо, висохнув і поспав. Натомість медикіт мовчки попрямував до ясел, оминувши Березопада, який від тривоги дряпав кігтями траву. Маргаритка з Міллі принесли кошенят до своїх гнізд, щоб звільнити місце Білокрилій та Листоплесій. Молода біла кішка лежала на боці, її дихання було швидким і уривчастим.

— З тобою все гаразд, — заспокоювала її Листоплеса. — І з твоїми кошенятами теж. Вони швидко з’являться на світ — ти навіть не встигнеш нічого зрозуміти.

— Сподіваюся, — важко дихаючи, відповіла Білокрила.

Хоч Листоплеса видавалася спокійною, Сойкопер відчував її страх. Медикішка нахилилася і прошепотіла йому на вухо:

— Вона виснажена. Боюся, що в неї не залишиться достатньо сил, щоб народити кошенят.

Сойкопер легенько поклав лапу на розтягнутий живіт Білокрилої і зосередився. Він відчував всередині неї подвійне серцебиття — слабке, але рівне.

— У неї буде двоє кошенят, — оголосив він. — Давай, Білокрило! Ти можеш.

«Усе добре, кошеняточка, — думав він, схилившись над породіллею і підбадьорюючи її мурмотінням. — Ви майже в безпеці. Ще трохи».

Раптом він проник у свідомість Білокрилої. Сойкопер почув злісне гарчання і побачив оголені ікла та висолоплені язики, наче молода біла королева уявляла, що на її кошенят нападають собаки, як колись на її маму Ясносерду. А тоді його оглушив галас битви Кланів, кров наповнювала глибокі борозни від пазурів і багряніла на блідому хутрі. Зрештою перед його очима виник засипаний снігом ліс, і живіт скрутило від голоду.

Сойкопер відвернувся. У його голові закрутилися думки: «Невже мама справді уявляє собі все життя своїх кошенят ще до їхнього народження?» Він відчув жах Білокрилої, яка лежала і мовчки благала його про допомогу. Оговтавшись, медикіт нахилився до молодої кішки.

— Не хвилюйся, — прошепотів він. — З твоїми доньками все буде добре. Громовий Клан любитиме їх і захищатиме. — Сойкопер ніжно погладив лапою живіт Білокрилої. — Вже час.

— Так, — зітхнула Білокрила.

Сойкопер відчув сильну хвилю, яка пройшла крізь її живіт. Вона скрикнула, і на мох вислизнув крихітний мокрий згорток.

— З нею все гаразд? — спитала Білокрила.

— З нею все добре, — запевнив її Сойкопер. — Тепер наступна.

Білокрила на мить завмерла, а тоді її спина вигнулася дугою, ще одна хвиля пройшла тілом — і в гніздо вислизнув другий крихітний згорток.

— Молодець! — вигукнула Листоплеса. — Вітаю вас, кошенятка. Ласкаво просимо до Громового Клану!

Перше кошеня голосно пискнуло, і Листоплеса тихо засміялася.

— Ця крихітна, але сильна. Ось, маленькі, йдіть до своєї матусі.

— Вони прекрасні! — промурмотіла Білокрила. — Дякую, Сойкопере. І тобі, Листоплесо, — вона пригорнула кошенят до себе і почала їх енергійно вилизувати.

Сойкопер рушив до виходу з ясел, і всім його тілом розлилося відчуття тріумфу.

— Березопаде! — покликав він вояка. — Іди познайомся зі своїми доньками.

Березопад промайнув повз Сойкопера, і хвилі радості та полегшення, які йшли від нього, ледь не збили медикота з лап.

— Білокрило, з тобою все гаразд? — нявкнув Березопад. — О, дякую Зореклану! Які гарні кошенята!

Сойкопер присів поруч з Листоплесою, яка клопоталася біля Білокрилої, і замислився: «Чи відчувала вона те саме, коли народилися її кошенята? Чи розділяв наш батько цю радість?»

Понад усе на світі він хотів поговорити з Листоплесою, почути її версію подій і дізнатися правду. Під час спільної роботи, яка так зблизила їх, він на якусь мить відчув, що це можливо.

— Листоплесо… — нявкнув Сойкопер.

Виховниця обернулася.

— З Білокрилою все буде гаразд, — нявкнула вона, перебивши його. — Принеси мені зміцнювальні трави і кілька листочків огірочника, щоб в неї прибуло молоко.

Сойкопер проґавив момент для розмови.

— Добре, — відповів він і вислизнув з ясел.

Коли медикіт приніс трави, дощ уже вщухав. Сойкопер примостився біля кагату, щоб перекусити перед тим, як повертатися до свого кубла. Навколо кагату вже скупчилися коти, і Сойкопер розділив з ними не тільки здобич, але й радість від останніх новин.

— Важко народжувати кошенят у сезон гололисту, — нявкнула Папоротехмарка. — Білокрила дуже добре впоралася.

— Вона їх і добре виховає, — на диво, лагідно нявкнула сварлива Мишошубка. — Білокрила — одна з найкращих кішок нашого Клану. Коли вона була новачкою, то завжди дбала, щоб у наших гніздах лежав свіжий сухий мох.

— Почекайте, ці кошенята підростуть, покинуть ясла, і тоді нам усім буде непереливки, — у голосі Порохошуба пролунали веселі нотки. — У них тече твоя кров, Хмарохвосте, а ми всі знаємо, скільки клопоту ти завдав Вогнезорові, коли був кошеням.

Хмарохвіст форкнув:

— Порохошубе, вони будуть чудовими воячками, і я роздеру кожного, хто наважиться сказати інакше.

Сойкопер, який саме доїдав свою полівку, на мить завмер, коли до нього підбігли Падуболистка та Левожар і сіли поруч, мовчки прислухаючись до веселої розмови. Ані брат, ані сестра не приєдналися до неї, і медикіт зрозумів, що вони почуваються відрізаними не тільки від усього Клану, але й одне від одного.

— Я пам’ятаю, як ці троє були кошенятами, — нявкнув Орлякошуб; звук його кроків, наблизився, і золотаво-коричневий смугань ляснув Сойкопера хвостом по вуху. — Ганялися за лисицями! Дивно, що ви дожили до того віку, щоб стати новаками.

— Це точно, — пробурмотів Сойкопер. Раптом щастя його однокланівців стало для нього тягарем. Не сказавши більше нікому ані слова, навіть братові та сестрі, він доїв полівку і попрямував до кубла.

* * *

Сойкопер прокинувся у своєму гнізді від звуку кроків і, розплющивши очі, побачив, що над ним схилилася кощава сіра кішка.

— Жовтоікла! — вигукнув він, підводячись.

Сойкопер усе ще був у медичному кублі, яке заливало бліде місячне сяйво. За кілька хвостів від нього, згорнувшись калачиком, спала Листоплеса.

Колишня Громова медикішка кинула на мохову підстилку Сойкопера довге темне перо.

— Час брехні й таємниць минув, — нявкнула вона. — Правда повинна вийти назовні. Зореклан припустився помилки, не сказавши вам одразу, хто ви є.

— Тоді що… — почав був Сойкопер, але обриси Жовтоіклої вже почали танути в місячному світлі, аж доки вона зовсім не зникла. Місячне сяйво теж зникло, і коли Сойкопер прокинувся, він опинився в темряві.

— Мишаче лайно! Чому всі говорять загадками? — прошипів він. Але крижаний холод у животі підказував йому, що Жовтоікла сказала все, що треба знати.

Сойкопер обмацав своє гніздо, знайшов перо, яке кинула Жовтоікла, і провів лапою по його довгій гладенькій поверхні. Він уявив, як воно чорніло в сріблястому місячному сяйві.

— Вона принесла мені вороняче перо… — прошепотів медикіт.

Сойкопер виліз із гнізда і тихенько вийшов надвір, намагаючись не розбудити Листоплесу. Опинившись на галявині, він попрямував до вояцького кубла. Принюхуючись, медикіт скрадався довкола куща, аж доки не відчув запах Левожара, який спав ближче до зовнішніх гілок.

Сойкопер намацав вільний кінець гілки, просунув її крізь колючки і штрикнув Левожара.

— Га? Відчепися! — замахнувся на гілку вояк.

— Левожаре! — прошипів Сойкопер, нахилившись до гілок. — Мені треба з тобою поговорити. Приведи Падуболистку.

— Зараз глупа ніч! — запротестував Левожар.

— Говори тихіше! Ти хочеш розбудити всіх котів у таборі? Це важливо! Нам треба кудись піти.

— Добре, добре. Заспокойся.

Сойкопер нетерпляче чекав, доки брат та сестра пролізуть крізь гілки.

— Що значить «кудись»? — прошепотів Левожар. — Куди саме?

— У ліс. Туди, де ми зможемо поговорити.

Падуболистка позіхнула.

— Сподіваюся, воно того варте.

— Варте, — пообіцяв Сойкопер.

Троє котів вислизнули з табору через хідник, тримаючись у тіні, щоб їх не помітила Маколеда, яка стояла на чатах. А тоді Сойкопер повів їх крізь ліс у напрямку кордону Вітряного Клану.

— Тут так холодно! — поскаржилася Падуболистка. — Я не зроблю ані кроку, доки ти мені все не поясниш.

— Гаразд, — Сойкопер повернувся до брата і сестри. — Я знаю, хто наш батько. — Він завагався, коли його ледь не збила з лап раптова хвиля їхніх емоцій, а тоді глибоко вдихнув і продовжив: — Це Воронокрил.

На якусь мить запала тиша. Почуття, які охопили брата та сестру, були надто складними, щоб Сойкопер міг їх розпізнати.

— Ми напівкровки? — нарешті змогла вимовити Падуболистка.

— Звідки ти дізнався? — спантеличено запитав Левожар.

— Уночі до мене приходила Жовтоікла, — пояснив Сойкопер. — Вона сказала, що настав час дізнатися правду, і принесла вороняче перо.

— Але це ж не обов’язково означає… — Падуболистка перестала заперечувати. Вони всі розуміли, про що цей знак. Не було сенсу прикидатися, що це неправда.

— А Воронокрил знає? — запитав Левожар.

— То ось чому Листоплеса мусила тримати це в таємниці від нас? — встряла Падуболистка.

Вони накинулися на Сойкопера із запитаннями.

— Я не знаю, — відказав він. — Треба поговорити з Воронокрилом. Ходімо.

Троє котів мовчки попрямували лісом. Коли вони йшли крізь підлісок, на їхні шубки з гілок посипалися краплі нещодавнього дощу. Холодний вітер куйовдив їхнє хутро. Над головою Сойкопер почув перший щебет птахів, які прокидалися.

Його думки плуталися. «Як так могло статися?» Їхня мати була медикішкою, а батько — вояком Вітряного Клану. Вони обоє мали знати, що ніколи не зможуть бути разом.

«Як ми можемо бути частиною пророцтва, якщо взагалі не мали народитися?»

Від Левожара, котрий ішов поруч із Сойкопером, долинали хвилі пекельної люті та ненависті до котів, що переступили через вояцький правильник, а власних кошенят, народжених в результаті цього переступу, засипали цілою купою брехні. Падуболистка брела за своїми братами, але вона була настільки приголомшена, що медикіт не міг розпізнати думок, які вихором проносилися в неї в голові.

Нарешті Сойкопер почув дзюрчання прикордонного струмка і відчув запах свіжої води.

— Ще рано, — зауважив він, — але ми можемо почекати на їхній досвітній патруль.

Вони зупинилися на березі струмка. Ноги Сойкопера тремтіли від утоми; він хотів би лягти у довгу траву біля самої води, але знав, що мусить зустріти батька, впевнено стоячи на лапах.

Пташиний спів дедалі гучнішав, а колючий нічний холод поступово відступав. Нарешті Сойкопер уловив запах Вітряного Клану.

— Ось вони! — вигукнула Падуболистка.

— Совопух, Дрокохвоста і Ласкошуб, — нявкнув Левожар. — Зачекайте тут. Я з ними поговорю.

— Стій! — застережливо нявкнув Сойкопер. Та почувши, як Левожар перестрибнув через струмок, медикіт зрозумів, що брат був надто розлючений, аби думати про порушення кордону.

— Що ти собі дозволяєш? — запитав Совопух.

У голосі Левожара пролунала вся його прихована лють:

— Приведи Воронокрила! Негайно!

— Що?! — обурено вигукнув Ласкошуб. — Так хто ти такий, щоб наказувати нам?

— Так, — додала Дрокохвоста. — Повертайся на свою територію, або ми шкуру з тебе здеремо.

Левожар зашипів, і Сойкопер уявив брата, який загрозливо нависає над трьома Вітряними котами, здибивши своє золотаве хутро так, що здається вдвічі більшим за них.

— Просто зроби це! — наказав Громовий вояк.

— Гаразд, — нявкнув тремтливим голосом Совопух, намагаючись приховати страх. — Але зачекай зі свого боку кордону.

Вояки Вітряного Клану пішли геть, а за мить почувся глухий стукіт — Левожар перестрибнув через струмок і приземлився поруч із Сойкопером. Він дряпав кігтями траву, намагаючись втамувати свою лють.

Невдовзі Сойкопер уловив запах Вітряного кота, і в нього закрутило в животі. Кіт був один: Воронокрил прийшов сам. Сойкопер відчував, як поруч з ним тремтить Падуболистка, її хвіст сіпався і торкався його хутра.

Нарешті з іншого боку кордону долинув голос Воронокрила:

— Що вам треба?

Коли вони всі троє опинилися навпроти Вітряного вояка, який стояв на іншому березі струмка, всі слова застрягли Сойкоперові в горлі. Він почув, як Падуболистка різко затамувала подих.

Та Левожар не вагався.

— Ожинокіготь і Вивіркострибка — не наші батьки, — заявив він. — Наша мама — Листоплеса, а ти — наш батько.

Запала тиша.

— Не будь мишомізким, — огризнувся Воронокрил. — Це неможливо.

Його слова прозвучали настільки впевнено, що на якусь мить Сойкопер замислився, чи не могли вони помилитися. Він глибоко вдихнув і проник у свідомість Воронокрила. Перед ним з’явився підлісок, і Сойкопер зрозумів, що стоїть на вершині скелі над кам’яною лощовиною. Листоплеса чіплялася за край скелі та з благальним виразом дивилася на Воронокрила. Темно-сірий вояк схопив її за карк, відтягнувши у безпечне місце.

Наступної миті Сойкопер побачив, як вони притулилися одне до одного під кущем, і почув голос Воронокрила:

— Ходімо зі мною, Листоплесо. Обіцяю, я про тебе подбаю.

Тепер вони йшли пліч-о-пліч довгим схилом вересовища, а потім у лощовині розмовляли з борсучихою Північчю.

— Ми мусимо повернутися, — нявкнула Листоплеса.

Сойкопер почув страхітливе завивання і побачив кам’яну лощовину. Вона кишіла борсуками, з якими хоробро билися його побратими. Нарешті в таборі, на згарищі битви, Листоплеса зіткнулася з Воронокрилом.

— Твоє серце тут, — прошепотів вояк. Сойкопер ледве міг повірити, що Воронокрил здатен говорити так лагідно. — Не зі мною. Насправді воно ніколи не було зі мною.

Видіння тривало не більше миті, але, залишивши свідомість Вітряного вояка, Сойкопер був переконаний, що Жовтоікла не обманула його. А ще він був певен: Воронокрил і гадки не мав, що у Листоплесої є кошенята.

— Це правда, — нявкнув медикіт. — Ти ж не знав?

— Ні. — На якусь мить Воронокрил видавався ошелешеним, а тоді Сойкопер відчув, як у ньому наростає гнів. — У мене є партнерка, — прошипів він. — Її звати Ночехмара. У нас є син, Бризошуб. Я не знаю, чому ви прийшли до мене з цією брехнею. Йдіть додому і не повертайтеся. Яке мені діло до котів Громового Клану? Ви для мене нічого не означаєте. Нічого!

Сойкопер почув, як зітхнула Падуболистка, а Левожар черкнув кігтями по каменю.

Медикіт підвів свій невидющий погляд на батька.

— Тепер правда вийшла назовні, — попередив він. — Ніхто з нас більше не зможе сховатися від неї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 27

Решта дня проминула ніби в тумані болю, і коли Падуболистка нарешті згорнулася клубочком у своєму гнізді, її сни були сповнені темряви. Воячку оточував густий підлісок, крізь який ледь просвічувався клаптик неба. Здалеку вона чула нявкання котів, але хай би як швидко до них бігла, так і не змогла наздогнати. Прокинувшись, Падуболистка побачила, що крізь гілки вже пробивається бліде ранкове світло. Вона почувалася такою виснаженою, ніби й справді бігла через темний ліс. Похитуючись, воячка підвелася на лапи і штовхнула Левожара.

— Що ж нам робити? — наполегливо прошепотіла вона, коли її брат розплющив очі. — Я так більше не можу!

— Я не знаю. — Левожар швидко роззирнувся, ніби боявся, що хтось їх підслухає. — Поговоримо пізніше.

Вояк проліз крізь гілки надвір, і Падуболистка, переконана, що брат просто намагається уникнути розмови, побігла за ним.

— Падуболистко! Левожаре! — Ожинокіготь помітив їх, тільки-но вони вийшли з кубла вояків. — Піскошторма веде мисливський патруль. Підете з нею?

— Звичайно, — нявкнув Левожар і рушив через галявину туди, де Піскошторма з Бубконосом та Ліщинохвостою чекали на воєводу. І досі приголомшена, Падуболистка наче на чужих лапах побрела за братом. Як вона виконуватиме звичні обов’язки в Клані, знаючи страшну таємницю свого народження? Їй здавалося, що над головою ось-ось розчахнеться небо або місяць впаде в лощовину.

— Не забудьте, сьогодні Зборище, — нагадав Ожинокіготь. — Клан повинен добре поїсти перед подорожжю.

— Ми не підведемо, не хвилюйся, — пообіцяла Піскошторма. Вона смикнула вусами і, махнувши хвостом своєму патрулю, попрямувала до виходу з табору.

Падуболистка не могла зосередитися на полюванні. Біль, мов блискавка, засліпив її розум. Вона побудувала своє життя на вояцькому правильнику, а тепер він її зрадив. Він уже не мав значення, його надто часто порушували. Вивіркострибка порушила його брехнею; Воронокрил — коли закохався у медикішку; але найбільше зневажила правильник і втоптала його в багнюку Листоплеса. Вона зрадила свій Клан, свій обов’язок медикішки і своїх кошенят.

Перед лапами Падуболистки вискочила миша, воячка інстинктивно стрибнула на неї, впиваючись кігтями в м’яке тіло. Перед її очима запульсувала червона імла, в якій промайнув образ Листоплесої — і вона роздерла здобич, уявляючи, що вириває кігтями життя з кішки, котру так ненавиділа.

— Падуболистко, зупинись! — зойкнула Ліщинохвоста. — Що ти робиш?

Падуболистці розвиднілося в очах. Вона побачила, що з її лап скрапує багряна кров: здобич, яку вона спіймала, перетворилася на суцільне червоне місиво. Нести до кагату вже було нічого.

Чорну кішку переповнила лють, і вона накинулася на Ліщинохвосту:

— Не лізь до мене в хутро!

Перелякана Ліщинохвоста з широко розплющеними очима відступила назад, а тоді розвернулася і щезла в заростях орляка.

Після повернення мисливського патруля Падуболистка була надто схвильована, щоб залишатися в таборі. Вона не хотіла ні з ким розмовляти, особливо з Левожаром чи Сойкопером. Натомість воячка сама спустилася до озера, а потім рушила уздовж кордону Вітряного Клану аж до пагорба, з якого відкривався краєвид на неосяжні вересовища.

Десь там був табір Вітряного Клану, в якому жив її батько. Його кров текла в її жилах.

«Але я не почуваюся навіть наполовину Вітряною воячкою!»

Падуболистка знала, що її дім — під деревами, де вона полює на мишей та білок. Кролики видавалися худими і несмачними, бо бігали по пагорбах. Вона ненавиділа відкриті простори і безжалісний вітер. Дивлячись на територію свого батька, Падуболистка повторювала про себе: «Ні! Ні! Ні!»

* * *

Коли на кам’яну лощовину впали тіні, Вогнезір скликав котів, які йшли на Зборище. Падуболистка приєдналася до Сойкопера та Левожара і навмисне не дивилась на Вивіркострибку і Листоплесу, які стояли за кілька кроків від неї. До них підійшли Сіросмуг, Ожинокіготь і Піскошторма, а за ними — Попелюшкосерда, Маколеда і Бубконіс.

— Ходімо, — нявкнув Вогнезір. — І шо менше говоритимемо про Сола, то краще, зрозуміло?

Він повів їх до озера і вздовж прикордонного струмка. Ступивши на територію Вітряного Клану, Падуболистка відчула, як кожна волосина на її хутрі наїжачилася від огиди. «Мені тут не місце! Я не хочу мати нічого спільного з Вітряним Кланом!»

Удень сильно дощило, але тепер хмари розійшлися, відкривши яскраву повню. Падуболистка зупинилася і підвела погляд на небо: «Зореклане, ти схвалюєш те, що я збираюся зробити?»

На кожному кроці вона нашорошувала вуха і принюхувалася, очікуючи появи Вітряних котів. «Цікаво, чи прийде Воронокрил на сьогоднішнє Зборище? Хоча це неважливо. Він для мене ніхто. Просто ніхто!»

Попереду йшов Вогнезір, а за ним — Сіросмуг та Піскошторма.

— Знаєш, я все ще сумую за Чотиридеревом, — промурмотіла Піскошторма. — Чомусь повня видавалася там яскравішою.

Вогнезір лагідно підштовхнув її.

— Ти говориш, як старійшина!

Піскошторма замахнулася на нього хвостом.

— Зачекай. Я буду найпримхливішою старійшиною, яких бачили Клани. Порівняно зі мною Мишошубка видаватиметься милою і ніжною!

— А їжаки літатимуть, — нявкнув Сіросмуг. — Але я теж сумую за старим лісом. Ми там народилися. Молоді коти відчуватимуть те ж саме щодо озера, хіба ні?

Він озирнувся через плече на Левожара і Падуболистку.

Левожар лише кивнув, а Падуболистка взагалі ніяк не відреагувала на його слова. Її охопила заздрість до цих котів, які знали, де їхнє місце, які добре пам’ятали, як вони рік за роком дотримувалися вояцького правильника.

«Вони не жили в брехні!»

Громові коти пройшли повз конярку — там було темно й тихо, а навколо — жодного сліду Вітряного Клану. Падуболистка вирішила, що вони вже дісталися до острова.

Дійшовши до поваленого дерева, Громові вояки побачили посеред переправи Річковий Клан. Вогнезір ввічливо кивнув Леопардозірці й наказав своїм воякам зачекати. Стоячи з однокланівцями, Падуболистка нервово випускала і ховала кігті.

«Цього Зборища ніхто з них не забуде!»

Вистрибнувши з коріння поваленого дерева на березі острова, вона зупинилася і відчула змішані запахи трьох Кланів.

— Ми останні, — поруч з нею зістрибнула Попелюшкосерда. — Треба поспішати.

Падуболистка пішла слідом за побратимами вкритим рінню берегом у підлісок. Навіщо поспішати? Вона вже стала на свій шлях, і час діяти для неї настане так само неминуче, як одна пора року змінює іншу.

Протиснувшись крізь кущі на галявину, Падуболистка раптом завагалася — навколо Великого Дуба все кишіло котами з різних Кланів. Лапи Падуболистки понесли її вперед, прокладаючи шлях крізь натовп. Вона проігнорувала привітання Вохрошубки і мовчки пройшла повз, спіймавши на собі ображений погляд Тіньової королеви. Вона не зважала на уривки пліток, які долинали до неї від групок котів.

«Мене це більше не стосується».

Падуболистка знайшла собі місце недалеко від Великого Дуба, звідки можна було спостерігати за провідниками. Однозір уже зручно вмостився у розвилці гілок, на найнижчий гілці всівся Чорнозір, а Леопардозірка стояла на хвіст вище за нього і нетерпляче дряпала кігтями кору. За мить до них приєднався Вогнезір, заскочивши на гілку і скинувши з неї кілька пізніх жолудів.

Левожар перетнув галявину й сів поруч із Падуболисткою.

— Воронокрил теж тут, — пробурмотів він.

— Знаю.

Падуболистка вже бачила Вітряного вояка, але той, схоже, тоді її не помітив. Вона поглянула туди, куди вказував хвостом Левожар, — їхній батько сидів поруч з Ночехмарою і Бризошубом. Воронокрил дивився в інший бік, але Падуболистка здогадалася, що він точно знає, де вона та її брати.

«Всі його кошенята тут. Як радість для татуся».

З гілок дерева пролунав пронизливий нявкіт Леопардозірки, яка зробила крок уперед. Галас на галявині вщух, і коти попідводили погляди на Річкову провідницю.

— Зборище почалося! — оголосила вона. — Річковий Клан доповідатиме першим. Здобич водиться добре. Мрячконіжка, Шуваровус і Дощешторм прогнали лисицю з нашої території.

Вона відступила, коротко кивнувши Чорнозорові. Провідник Тіньового Клану підвівся, і Падуболистка затремтіла, уп’явшись кігтями в землю. Вона раптом захвилювалася, що не зрозуміє, коли настане її час діяти. «Зореклане, дай мені знак! Якщо ти взагалі дивишся…»

— Тіньовий Клан процвітає, — повідомив Чорнозір. — Дрібнохмар взяв у новаки Жаролапа і представив його Зореклану біля Місячного Ставу.

Натовп загомонів, вітаючи новака, а кілька котів вигукнули:

— Жаролап! Жаролап!

Падуболистка помітила поруч з Дрібнохмаром та іншими медикотами Жаролапа, очі якого сяяли гордістю. Її серце стислося, наче хтось дряпнув по ньому кігтями. «Колись і я так почувалася».

Після Чорнозора доповідав Однозір, але йому майже не було про що розповісти. Хіба що про мертву вівцю в струмку на кордоні, яку його вояк витягнув, щоб не забруднилася вода.

Настала черга Вогнезора. Піднявшись на лапи, він балансував на гілці й дивився вниз на галявину своїми зеленими очима, що виблискували в місячному сяйві.

— Сол покинув ліс, — почав він. — Ми…

— Давно пора, — муркнув Чорнозір.

Леопардозірка з холодною ввічливістю схилила голову перед Вогнезором.

— Я рада, що ти нарешті все зрозумів.

Вогнезір так само ввічливо кивнув у відповідь, але Падуболистка помітила, що його кігті ще глибше вп’ялись у гілку.

— Крім того…

«Зараз!»

— Стривайте! — Падуболистка зірвалася на лапи. — Я маю сказати те, що повинні почути всі Клани.

— Що? — Левожар піднявся і поклав на неї лапу, змушуючи знову сісти. — Ти що, мишомізка? Вояки тут не говорять!

— А я говоритиму, — прошипіла Падуболистка, струшуючи із себе його лапу. Вона помітила переляканий вираз обличчя Сойкопера, який сидів трохи далі серед медикотів, але їй вже було байдуже.

— Ви думаєте, що… — почала вона.

— Падуболистко! — перебив її Вогнезір. В очах провідника миготіло зелене полум’я. — Якщо ти хотіла сказати щось важливе, треба було спершу порадитися зі мною. А тепер мовчи! Що б тебе не турбувало, ми поговоримо з тобою про це завтра.

Вона багато повень підкорялася вояцькому правильнику, і зараз наказ Вогнезора майже змусив Падуболистку зціпити зуби і сісти.

«Я повинна коритися своєму провіднику!»

Та за мить вона переборола себе.

«Вояцький правильник мертвий! Більше немає сенсу дотримуватися його».

— Ні! — нявкнула воячка, ігноруючи здивовані зойки котів. — Я говоритиму зараз!

— Так, нехай говорить. — Леопардозірка знову ступила вперед, з цікавістю дивлячись на Падуболистку. — Хочу почути, що вона скаже.

— І я, — прогарчав Однозір.

— Чи Громовий Клан має таємниці, які боїться розголошувати? — під’юдив Вогнезора Чорнозір, презирливо махнувши хвостом у його бік.

Коти трьох Кланів занявчали, підтримуючи своїх провідників і заохочуючи Падуболистку говорити. Воячка стояла посеред галасу, відчуваючи дивний спокій: вона знала, що їй чекати вже недовго. Нарешті Вогнезір підняв хвіст, закликаючи до тиші.

— Добре, Падуболистко, — нявкнув він, коли галас вщух. — Кажи, що хотіла. І хай змилостивиться Зореклан, щоб ти не пошкодувала про це.

Тепер на галявині було так тихо, що Падуболистка могла б почути шкрябання мишки серед опалого листя під Великим Дубом.

— Ви думаєте, що знаєте мене, — почала вона знову. — І моїх братів, Левожара і Сойкопера з Громового Клану. Але все, що вам говорили про нас, — брехня! Ми не кошенята Ожинокігтя та Вивіркострибки.

— Що? — Ожинокіготь схопився на рівні серед коріння Великого Дуба, де сидів разом з воєводами. Його бурштинові очі спалахнули. — Вивіркострибко, що вона верзе?

Вивіркострибка підвелася. Спалах паніки в її очах зник, і тепер в них читалося… Падуболистка не могла зрозуміти, що саме. Каяття? Відчуття провини? Чи горе матері, яка от-от назавжди втратить своїх дітей?

— Пробач, Ожинокігтю, але це правда. Я не їхня мати, а ти не їхній батько, — нявкнула руда воячка.

Воєвода витріщився на неї.

— А хто ж тоді?

Вивіркострибка перевела сумний погляд зелених очей на кішку, яку завжди вважала своєю донькою.

— Скажи їм сама, Падуболистко. Я зберігала цю таємницю кілька сезонів і не розкриватиму її зараз.

— Боягузка! — Падуболистка люто зиркнула на неї, а тоді обвела поглядом галявину. Усі коти навколо не зводили очей із чорної воячки.

— Я не боюся правди! Листоплеса — наша мати, а Воронокрил — так, Воронокрил з Вітряного Клану — наш батько.

Її слова заглушили обурливі вигуки, але Падуболистка намагалася їх перекричати:

— Цим котам було так соромно, що вони віддали нас і брехали всім вам, щоб приховати свій злочин. Це все її вина. — Падуболистка махнула хвостом, вказуючи на Листоплесу. — Як можуть існувати Клани, коли у самому їхньому серці причаїлися боягузи та брехуни?

Галас навколо став таким гучним, що Падуболистку вже ніхто не чув. Але в цьому й не було потреби. Вона сказала все, що мала. Її лапи тремтіли так, ніби вона щойно оббігла всю територію Клану. Сівши на долівку, воячка відчула дивний спокій усередині, наче нарешті розрізала гнійну рану і дивилася, як витікає отрута.

Раптом крізь галас натовпу пролунав обурений голос Воронокрила:

— Це неправда! — Вояк схопився на лапи і здибив своє темно-сіре хутро. Поруч з ним стояли розгублені й сердиті Ночехмара та Бризошуб. — Вона бреше!

І тут підвелася Листоплеса. Натовп замовк, всі погляди звернулися до неї.

— Це правда, Воронокриле, — нявкнула вона. — Мені дуже шкода. Я хотіла тобі розповісти, але ніяк не було слушної нагоди.

Бурштинові очі Листоплесої палали скорботою. У Падуболистці навіть прокинулась жалість до цієї кішки, але вона придушила її. «Ненавиджу Листоплесу! Вона збрехала і зрадила нас усіх!»

— Листоплесо, ти нічого для мене не значиш, — холодно нявкнув Воронокрил. — Та повня давно минула. Я вірний тільки Вітряному Клану, і в мене немає інших кошенят, крім Бризошуба.

Його партнерка Ночехмара прищулила вуха, а Бризошуб грізно вишкірився.

Листоплеса схилила голову, ніби не збиралася сперечатися, а тоді підвела очі на Вогнезора, який нерухомо сидів на гілці, мов скам’янілий.

— Я знаю, що більше не можу бути медикішкою Громового Клану, — нявкнула вона. — Я дуже винна перед тобою, Вогнезоре, і перед усім Кланом. Будь ласка, знайте, я робила все, що в моїх силах, і щомиті щиро шкодую про скоєне. — На останньому слові її голос зірвався. Кішка на мить замовкла і глибоко вдихнула, перш ніж продовжити. — Але я не шкодую про те, що у мене є мої кошенята. Вони чудові, і я завжди буду пишатися ними.

Листоплеса востаннє глянула на Воронокрила і, схиливши голову, попрямувала через галявину. Коти мовчки розступалися перед нею, аж доки вона не дійшла до кущів і не зникла в них. Усі проводжали Громову медикішку шокованими поглядами. Першим оговтався Ожинокіготь, він протиснувся крізь натовп і опинився біля Вивіркострибки.

— Чому? — спитав воєвода.

— Я мусила! Вона моя сестра! — розпачливо нявкнула Вивіркострибка.

— Чому ти не довірилася мені? — голос Ожинокігтя тремтів, і Падуболистка побачила, як його тілом пробіг дрож. На якусь мить вона пошкодувала про скоєне. Ожинокіготь — шляхетний кіт, і він непричетний до всієї цієї брехні. «Я так пишалася, вважаючи його своїм батьком».

Вивіркострибка нічого не відповіла, але спокійно витримала його погляд.

— Ти не довіряла мені, — повторив він. — Невже ти думала, що я не допоміг би тобі? Та тепер вже надто пізно.

Смугастий вояк розвернувся і пішов геть.

— Ожинокігтю! — Вивіркострибка була побігла за ним, а тоді зупинилася й у відчаї схилила голову та опустила хвіст. Падуболистка повернулася до неї спиною. «Нехай страждає. Вона на це заслужила!»

Раптом хтось штовхнув її ззаду. То була Попелюшкосерда.

— Що ти наробила? — закричала вона.

Падуболистка здивовано закліпала.

— Я вчинила правильно.

Сіра кішка похитала головою.

— Це не правильно. Це лише завдало усім болю.

У її голосі вчувалася мудрість більш старшої та досвідченішої кішки. Падуболистка чекала, що Попелюшкосерда скаже щось ще — наприклад, як їй шкода свою подругу та її братів. Але сіра воячка просто розвернулася і пішла геть.

Падуболистка здивовано дивилася їй услід. Чому вона не зрозуміла? Адже всі мають зрозуміти, що не можна продовжувати жити у брехні? До того ж Зореклан не надсилав хмари, щоб закрити повню. Предки-вояки, мабуть, радіють, що таємниця нарешті розкрилася.

Та, схоже, більше ніхто не радів. Навіть Громові коти. Піскошторма дивилася на неї із сумом і відчаєм. Бурштинові очі Сіросмуга були сповнені зневіри. А Маколеда і Бубконіс, притулившись головами одне до одного, щось швидко обговорювали, кидаючи на неї ворожі погляди.

Раптом Падуболистка відчула, що більше не витримає такої пильної уваги до себе. Протиснувшись крізь натовп, вона пролізла крізь кущі, не звертаючи уваги на шпичаки, які роздирали їй шкіру, і побігла через смужку ріні та повалене дерево. Промчавши повз конярку, вона піднялася на пагорб, оминувши кордон Вітряного Клану, і поглянула на озеро.

Поверхнею води простяглася срібляста доріжка місячного світла. Навколо миготіли відблиски незліченних вояків Зореклану.

— Невже це було марно?! — заволала до них Падуболистка. — Бути новаком, старанно працювати, щоб вивчити вояцький правильник? Що ми маємо зробити, щоб все було інакше?

Та мерехтливі зірки так і не відповіли їй.

Падуболистка побрела вздовж пагорба, доки не дісталася території Громового Клану і не занурилася в гущавину дерев. У кам’яній лощовині панувала тиша. Патруль ще не повернувся зі Зборища, а решта котів спали, окрім Ясносердої, яка чатувала біля входу. Падуболистка пройшла повз неї, проігнорувавши привітання воячки.

Вона перетнула галявину, осяяну яскравим місячним світлом, і увійшла до медичного кубла. Її серце закалатало швидше, коли вона побачила, що медикішки ніде немає. «Я знаю, що мені робити. Це все через Листоплесу».

Проповзши вглиб комори, Падуболистка знайшла згорток з душогубницями та обережно витягла його. Вона розгорнула листок і побачила лискучі червоні ягоди, які трохи поморщилися, але все ще зберігали смертельну отруту.

Падуболистка сіла біля ягід, обгорнула лапи хвостом і стала чекати. Незабаром почулися кроки, і, прослизнувши крізь ожинову заслону, до кубла увійшла Листоплеса.

— Падуболистко, — медикішка не здивувалася, побачивши доньку. Її очі сповнювали втома та смуток. — Все гаразд, — нявкнула вона. — Я прощаю тобі.

— Що? — Падуболистка підхопилася на лапи. — Ти прощаєш мені? Це тобі потрібне прощення! Ти відмовилася від своїх кошенят! Ти дозволила нам рости в павутинні брехні, а тепер через твої дурні егоїстичні вчинки вояцький правильник може бути зруйновано назавжди.

— Думаєш, я цього не знаю? — виснажено спитала Листоплеса. — Але я хочу сказати, що сильно тебе люблю. І дуже шкодую про те, що накоїла.

— Ти чекаєш, що я тобі пробачу? — гаркнула Падуболистка. — Ні, не пробачу. Ніколи.

Наїжачившись, вона обійшла Листоплесу і перегородила їй вихід з кубла.

— Бачиш ті ягоди? Ти їх з’їси сама, або я тебе змушу!

— Що? — здивовано перепитала Листоплеса.

— З’їж їх! Ти заслуговуєш на смерть. — Медикішка так і не наблизилася до душогубниць, і Падуболистка присіла, наготувавшись стрибнути на неї. — Я вже якось убила, — прогарчала вона. — І можу зробити це знову.

Очі матері зблиснули, але Падуболистка не могла прочитати її емоції.

— Падуболистко, — тихо нявкнула Листоплеса. — Я втратила своїх кошенят, єдиного кота, якого любила, і своє покликання медикішки. Як думаєш, що для мене легше — померти чи продовжувати жити?

На це питання була лише одна відповідь. Падуболистка мовчки відступила вбік, і Листоплеса вийшла з кубла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 28

Сойкопер прослизнув крізь терновий тунель і зупинився посеред галявини, щоб перевести подих. Щойно закінчилося Зборище, він протиснувся крізь натовп розгублених котів і помчав з острова до поваленого дерева.

Медикіт відчув запах Листоплесої, яка виходила з їхнього кубла, але йому не було про що з нею розмовляти. А тоді до нього долинув слабший запах Падуболистки. «Що вона робить у нашому кублі? Що вона сказала Листоплесій?» Сойкопер побіг через галявину, прослизнув крізь ожинову завісу і ніс до носа зіштовхнувся зі своєю сестрою.

— Падуболистко! Що ти тут робиш? — Він принюхався і вловив інший запах. — Чому тут душогубниці?

— Дай мені спокій! — закричала Падуболистка.

Перш ніж Сойкопер устиг ухилитися, вона стрибнула на нього, перекинула і черкнула кігтями по його плечу. Медикіт замолотив лапами і вдарив Падуболистку в живіт. Він ледь не захлинувся від люті й відчаю, які линули від сестри, а тоді вона вперіщила його по вуху й вибігла геть із кубла.

— Падуболистко, зачекай!

Сойкопер підхопився й кинувся за нею. Та коли він вибіг на галявину, сестра вже пірнула в терновий тунель. Медикіт поспішав за нею з усіх лап — хутро на його животі аж торкалося землі. Раптом Сойкопер відчув запахи Громових котів — патруль повертався зі Зборища до табору.

— Сойкопере, що сталося? — вигукнув Левожар. Він розвернувся і побіг поруч з братом. — Що відбувається?

— Падуболистка, — засапано нявкнув Сойкопер. — Ми повинні її спіймати.

Чорна воячка мчала навпростець крізь орляк і ожинник, ніби раптом утратила зір.

— Падуболистко, повернися! — гукнув Левожар. — Нам треба поговорити!

Але вона не сповільнювала кроку. На мить воячка вискочила на стежку Двоногів, що вела повз покинуте кубло, а тоді знову звернула в підлісок.

— Я знаю, куди вона йде! — зойкнув Сойкопер, якого аж кинуло в дрож. — Старі тунелі…

— Ні, тільки не це! — перелякано вигукнув Левожар. — Падуболистко, стій!

Сойкопер з Левожаром оббігли зарості ожинника і нарешті догнали сестру. Вона зупинилася біля входу в тунель на півдорозі до пагорба над покинутим гніздом Двоногів. Це був не той вхід, який колись знайшов Сойкопер. З темряви за спиною Падуболистки долинав затхлий запах лисиці, змішаний із запахами води та каменю.

— Падуболистко, ти повинна нас вислухати, — Сойкопер намагався її заспокоїти, але, схоже, вона його не чула.

— Мені шкода, — тихо нявкнула Падуболистка. — Я ж хотіла, як краще. Я не могла залишити Золошуба живим! Заради нас усіх! Ви ж це розумієте?

Сойкопер затамував подих і почув, як біля нього зітхнув Левожар:

— Ти вбила Золошуба?

Навіть якщо Падуболистка щось і відповіла, Сойкопер цього не почув. Ненавидячи свою силу, як ніколи, він занурився у спогади сестри. Вона переслідувала Золошуба вздовж прикордонного струмка Вітряного Клану. Падуболистка ступала обережно, уникаючи каменів, на яких могли б залишитися подряпини від кігтів, і гілок папороті, за які б зачепилася її шерсть. Золошуб був захоплений полюванням, тож навіть не помітив її присутності. Падуболистка йшла за ним, як тінь, аж доки вони не дісталися місця, де берег був крутий і слизький, а потік звивався пінистою змійкою. Воячка стрибнула на сірого кота зі скелі, схопила передніми лапами за плечі, вивернула голову і вп’ялася зубами йому в горло. У червоному тумані, що заполонив її розум, Золошуб був лише здобиччю, яку потрібно вбити, аби захистити вояцький правильник і майбутнє Клану.

Золошуб кволо дряпав її кігтями, а з його горла струменіла кров. Зрештою тіло вояка обм’якло, і Падуболистка відскочила вбік, дозволивши йому впасти в струмок. Деякий час кішка стояла і дивилася вниз, аж доки швидка вода не змила кров. Вона підійшла до калюжі на березі, щоб помити лапи, від яких вода стала червоною. Позаду неї об берег билося тіло Золошуба, а тоді воно попливло вниз за течією.

— Треба було скинути тіло в озеро, щоб його більше ніхто ніколи не побачив, — голос Падуболистки вирвав Сойкопера зі страшних спогадів. — Але його знайшли, і тепер все зруйновано. Я не можу тут залишатися, — у її голосі бринів відчай. — Я знаю, що вчинила правильно, але жоден кіт ніколи цього не зрозуміє.

Падуболистка розвернулася і побігла тунелем вниз. Сойкопер кинувся за нею, але почув рев підземної річки, що жадібно билася об камінь. — Падуболистко, ні! — зойкнув він. — Ми розберемося з цим разом…

Його слова потонули в оглушливому гуркоті, який, здавалося, лунав цілу вічність. Сойкопер уявив, як униз сиплються мокрий ґрунт і каміння, як руйнується тунель і падає на сестру, збиває її на долівку, розчавлює та ховає під землею…

Медикіт побіг уперед.

— Падуболистко!

Левожар стрибнув на нього, збив з лап і притиснув до землі. Сойкопер несамовито звивався під ним.

— Відпусти мене! — закричав він. — Ми маємо витягти її!

— Ми не можемо їй допомогти, — прогарчав Левожар. — Тунель обвалився. Ми не знайдемо вхід.

Коли гуркіт вщух, Сойкопер лежав нерухомо і важко дихав. Левожар відступив назад, дозволивши братові підвестися на лапи. Кинувшись у тунелі, Падуболистка намагалася втекти від свого Клану і всього, що накоїла. Але їй це не вдалося — принаймні не так, як вона хотіла.

— Усе скінчено, — тремтливим голосом нявкнув Левожар.

— Я не розумію, — Сойкопер дрижав від шоку та горя. — Вона вбила Золошуба, щоб зберегти таємницю, але потім відкрила її всім котам на Зборищі.

— Це не те саме. — Левожар притиснувся до нього, і Сойкопер відчув, як його власні хвилі тривоги і страху змішалися з братовими. — Падуболистка не могла змиритися з думкою, що вона — донька медикішки, напівкровка. Вояцький правильник був для неї всім, а наше народження його вщент зруйнувало.

— Ми повинні були щось зробити, — наполягав Сойкопер. — Що ми скажемо Клану?

Левожар виснажено зітхнув.

— Ми не можемо сказати їм, що вона вбила Золошуба. Не можемо допустити, щоб її запам’ятали лише за це.

Сойкопер кивнув. Зрештою, залишалася ще одна таємниця, яку треба було зберегти заради Падуболистки.

— Скажемо, що вона погналася за білкою в тунель, і він обвалився. Її запам’ятають як хоробру мисливицю, яка годувала свій Клан. Їм не потрібно знати правду — що вона намагалася від них втекти.

Брати неквапом поверталися до табору. Сойкопер відчував, як свіжий вітерець куйовдить його хутро, і з насолодою вдихав холодне повітря. Починався новий день, але єдине, чого він хотів, — це повернутися до свого кубла, згорнутися калачиком і поринути в сон. Хіба після всього, що сталося, сьогодні може зійти сонце? Раптом він зупинився.

— Пророцтво! — вигукнув медикіт.

Левожар, який вже відійшов на кілька кроків, теж загальмував.

— Як ти можеш зараз про це думати?

— Хіба ти не розумієш? — Сойкопер дряпав кігтями траву. — Як бути з пророцтвом, адже Падуболистка померла? У ньому сказано, що буде три коти, а тепер їх тільки два!

* * *

Сойкопер витягнув затерплі лапи і підставив обличчя під перші слабкі промені сонця. Всю ніч Громовий Клан чував за Падуболисткою, хоча її тіла в таборі й не було. Навколо почали метушитися коти, і Сойкопер почув, як на відстані кількох лисячих хвостів від нього Ожинокіготь тихо скликає досвітній патруль.

Після Зборища та загибелі Падуболистки в тунелях минули день і ніч. Напередодні Вогнезір звернувся з Високого Виступу до свого Клану, приголомшеного останніми подіями.

— Минулої ночі Падуболистка розкрила таємниці, які вразили нас усіх, — сказав він. — Але цю здобич ми вже з’їли. Шляху назад немає, натомість ми повинні йти вперед заради всіх нас.

— А як же інші Клани? — вигукнув Порохошуб. — Завдяки Падуболистці вони всі знають, що сталося.

— Падуболистка не мала цього робити, — визнав Вогнезір, — але вона вже поплатилася за свою помилку. Щодо інших Кланів, то вони думають, що ми слабкі. Треба показати їм, що це не так. Громовий Клан незламний!

Коти згідливо занявчали, і Сойкопер відчув, як Клан позбувається страху та невизначеності й натомість віднаходить надію і сенс життя. Він потягнувся і взявся вилизувати свою шубку, повернувши шию, щоб дістатися хутра на спині. За мить Сойкопер вловив рух біля ясел і попрямував туди, аби дізнатися, що відбувається.

— Це кошенята Білокрилої, — сказав йому Левожар. — Вони вперше вийшли з ясел.

— Мої кошенятка розплющили очі! — радісно вигукнула Білокрила, коли Сойкопер із братом підійшли ближче. — Хіба вони не прекрасні?

Почулися гучний писк і тупіт крихітних лап, які наближалися, а тоді все стихло. Медикіт відчув потужні хвилі цікавості.

— Привіт, маленькі, — промурмотів Левожар. — Ласкаво просимо до Громового Клану!

— У цієї таке пухнасте сіре хутро, — зауважила Піскошторма. — А ця меншенька — сіро-біла смуганька. Їм вже дали імена?

— Так, — озвався Березопад, якого аж розпирало від гордощів. — Сіреньку ми назвали Голубка, а смугасту — Плющинка.

— Які гарні імена, — промуркотіла Ясносерда.

Біло-руда кицька і Хмарохвіст сиділи поруч, милуючись кошенятами своєї доньки. Сойкопер відчував, що вони щасливі, бо їхні рідні здорові й сильні. І це відчуття щастя було яскравішим за сонце, яке щойно вийшло з-за дерев на вершині лощовини.

До медикота долинув новий запах — наближався Вогнезір.

— Аж око тішиться, — нявкнув провідник. — Не встигнемо схаменутися, як вони стануть новачками.

Сойкопер раптом відчув спазм, наче хтось вдарив його в живіт. Він учепився кігтями в Левожара.

— Пророцтво… — прошепотів він.

— Що? Відчепися! — роздратовано нявкнув Левожар.

— Їх буде троє, кров від твоєї крові… — Сойкопер замислився, чи правдива ця здогадка, і його голос затремтів: — Хмарохвіст — Вогнезорова рідня, Білокрила — донька Хмарохвоста, а тепер ще й Голубка та Плющинка… Невже ти не розумієш? Пророцтво не скінчилося! Ми не єдина рідня Вогнезора. І неважливо, яка з кошенят Білокрилої — обрана. Нас все одно троє!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.