Erin Hunter

WARRIORS

Power of the Three

Book Five: Long Shadows

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Сила трьох»

Книга п’ята: «Довгі тіні»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Дизайн обкладинки О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2008

© ТОВ «Видавництво АССА», 2022

© Панченко О. І., дизайн, 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7995-41-7

Аннотація

Довгі тіні таємниці, яка потрапила в лапи чужинця, затулили сяйво зоряних предків на Срібносмузі. Невже коти настільки сліпі, що довіряться зайді й втратять віру в Зореклан? Троє обраних намагаються відкрити очі Тіньовим воякам і повернути їх до вояцького правильника, але вони навіть не підозрюють, що найбільше для них зло зачаїлося у власному клані. Жага помсти за давню образу от-от переросте у полум’я, здатне зруйнувати долі багатьох Громових котів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво-рудий кіт.

Воєвода

Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.

Медикицька

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Вояки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо‑руда киця.

Сіросмуг — довгошерстий сірий кіт.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт.

Шипокіготь — золотисто‑карий смугастий кіт.

Золошуб — сірий плямистий кіт.

Орлякошуб — золотисто-карий смугастий кіт.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Вивіркострибка — яскраво‑руда кицька із зеленими очима.

Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.

Березопад — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Білокрила — струнка зеленоока киця.

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Бубконіс — кремовий кіт.

Ліщинохвоста — невеличка біло-сіра кішка.

Мишовус — сіро-білий котик.

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Левожар — золотавий смугань з бурштиновими очима.

Падуболистка — чорна кицька з зеленими очима.

Попелюшкосерда — сіра смугаста кішка.

Маколеда — черепахова кицька.

Медозела — світло-коричнева смуганька.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Сойколап — сірий смугастий котик із блакитними очима.

Лисолап — рудий смугань.

Криголапка — біла кицька.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Маргаритка — кремова довгошерста кішка з конярки.

Міллі — срібляста кицька з блакитними очима, колишня кицюня.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт з чорними смугами.

Мишошубка — маленька коричнева кішка.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Дубошуб — невеликий коричневий кіт.

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить на всі боки.

Щурошрам — коричневий кіт з довгим шрамом на спині.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгим хутром, сліпа на одне око.

Плющохвоста — сріблясто-біла кицька з темно-блакитними очима.

Новаки

Соволап — світло-коричневий кіт.

Жевролап — темно-сірий кіт.

Королеви

Вохрошубка — муруга темна кицька із зеленими очима.

Снігопташка — біла кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довгонога світло-коричнева кішка.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішки

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вербояса — дрібна сіра кицька з м’яким сірим хутром і зеленими очима.

Вояки

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — невеликий брунатний смугань.

Шуваровус — чорний кіт.

Мохошубка — муруга кішка з блакитними очима.

Букошуб — світло-коричневий кіт.

Брижохвіст — темно-сірий смугань.

Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Рябоноса — плямиста сіра кішка.

Стрибохвіст — біло-рудий кіт.

М’ятошуб — світло-сірий смугань.

Видросерда — темно-коричнева кішка.

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка.

Сосношубка — короткошерста смугаста кішка.

Дощешторм — плямистий сіро-блакитний кіт.

Смеркошубка — коричнева смугаста кицька.

Королеви

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Ряболапка — сіра кішка з блакитними очима.

Рінелап — сірий котик.

Старійшина

Діжкохвоста — огрядна темно-коричнева кішка із зеленими очима.

Каменеток — сірий кіт.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.

Воронокрил — дрібний темно-смугастий кіт із бурштиновими очима.

Ночехмара — чорна кішка.

Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Білохвістка — невелика біла кішка.

Зайцестриб — м’язистий біло-коричневий котик.

Листохвіст — темний смугань з бурштиновими очима.

Росиця — плямиста сіра кішка.

Вербодрапа — сіра кішка.

Мурахошуб — брунатний кіт з одним чорним вухом.

Вугленіг — сірий кіт із двома темними лапами.

Королеви

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Борилап — новак медикота, рябий сірий кіт.

Вересолапка — світло-коричнева кицька з блакитними очима.

Бризолап — чорний кіт із бурштиновими очима.

Старійшини

Ранньоквітка — муруга кішка.

Павотеніг — сірий смугастий кіт.

Древні коти

Провідник

Зібганий Орляк — брунатний смугань із бурштиновими очима.

Вояки

Зламана Тінь — струнка руда кицька з білими лапами й бурштиновими очима.

Боязка Лань — коричнева кішка з бурштиновими очима.

Шелест Вітру — срібляста кішка з блакитними очима.

Світанкова Річка — черепахова кицька з бурштиновими очима.

Камінний Спів — темно-сірий смугань із блакитними очима.

Темні Вуса — кремезний чорний кіт з густою шубою.

Хмарний Лет — сіро-білий кіт із синіми очима.

Щербата Блискавка — чорно-білий кіт з бурштиновими очима.

Коти, які тренуються, щоб стати Гострокігтями

Сойчине Крило — сірий смугань з блакитними очима.

Голубине Крило — світло-сіра кішка з блакитними очима.

Півповня — біла кицька із зеленими очима.

Плюск Риби — брунатний смугастий кіт із бурштиновими очима.

Королеви

Східний Місяць — біло-сіра кішка з блакитними очима.

Совина Пір’їна — жилава коричнева кішка із жовтими очима.

Старійшини

Захмарене Сонце — світло-руда кішка із зеленими очима.

Стрімкий Скакун — темно-коричневий кіт із жовтими очима.

Коти поза Кланами

Сол — черепаховий довгохвостий кіт зі світло-жовтими очима.

Інші тварини

Північ — борсучиха, яка мешкає біля моря і вміє читати зорі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Вицвілою рівниною шугав вітер, сиплячи пригорщами дощу. Жорстка трава промокла, вода вийшла з берегів струмка, розлилася широким озером. Від крапель, що влучали в його поверхню, надималися бульбашки.

На краю озерця сиділа борсучиха. Їй було явно байдуже до крижаного вітру й дощу. Вона довго вдивлялася у воду, ніби бачила щось за надламаним віддзеркаленням сірих хмар. Тоді підвела голову й роззирнулася.

— Я прийшла, — мовила борсучиха.

Із-за скельного розсипу, мов тінь, з’явилася чорна кішка. Її лапи мерехтіли зоряним сяйвом. За нею вийшов сріблясто-сірий кіт, його зелені очі поширювалися з кожним кроком до борсучихи. Від зоряного миготіння довкола нього здавалося, що він зроблений з дощу.

— Що ми тут робимо? — скрипливим голосом прокректав кіт, ніби дуже давно ні з ким не говорив. — У такий день краще лежати в сухому кублі.

— Це правда, Річко, — нявкнула чорна кицька. — Хто придумав витягнути нас сюди в таку погоду, коли навіть лисиці з нори не вилазять?

— Я. — З-за куща ялівцю показався третій, широкоплечий рудий кіт із білими лапами. У його бурштинових очах сяяли зорі, а сам він здавався хистким, ніби полум’я. — І ти, Тіне, це чудово знаєш. Ми мусили зустрітися.

Тінь форкнула.

— Я нічого тобі не мушу, Громе.

Грім поважно кивнув.

— Звісно, ні. Але нас звела докупи небезпека, що чатує на наші Клани. Вони на межі зникнення — і все це через тебе, Півноче, — нявкнув він.

Перш ніж Північ змогла щось відповісти, озвався Річка:

— А де Вітер? Ми не можемо нічого без неї обговорювати.

— Я тут, — долинув голос вище за течією. Жилава брунатна кицька ледве вирізнялася на тлі промоклої трави; її силует видавало тільки сріблясте світіння довкола. Вона збігла до озера, майже не торкаючись лапами землі.

— Чому ви всі позбивались тут, як купка загублених кошенят? — спитала вона трохи насмішкувато. — Це ж просто дощ і вітер.

Тінь уже розтулила рота, щоб відповісти, але Грім її випередив:

— Ми не всі тут звикли жити просто неба. Але зараз це неважливо. Нам потрібно дізнатися, чому Північ розкрила таємниці Кланів.

— Але чому нам? — здригнувшись, заскиглив Річка. — У Зореклані є молодші коти. Навіщо було викликати нас від самого початку?

Вітер кивнула.

— Хіба ми недостатньо зробили? Ми сформували Клани і провадили їх у перші сезони. Вони в боргу перед нами за всі ті повні, відколи ми ще жили в лісі.

— Але ми все одно повинні наглядати за нашими Кланами, — промурмотів Грім. — З такою небезпекою, як зараз, вони ще ніколи не зіштовхувалися. — Він обернувся до борсучихи. — Півноче, чому ти розповіла наші таємниці?

— Так, і ще й тому шолудивому стервоїдному самітникові? — гаркнула Тінь, вириваючи кігтями траву. — Відколи він прийшов, мій Клан забув про своїх предків-вояків.

— На піщаних скелях зустріла я Сола, — спокійно почала Північ. — То була наша перша зустріч.

— І ти що, розповідаєш таємниці кожному, хто проходить повз тебе? — загарчала Вітер.

— Ти хіба не розумієш, що, розказавши стільки всього, ти дала йому владу над Кланами? — тиснув Грім.

— Знання не завжди влада, — тихо відповіла Північ. — Клани не потребують таємниці, щоб захищати себе. Самітники і волоцюги тримаються осторонь. Вони знають: життя Клану не для них.

— Цей самітник не тримався, — зауважив Річка.

— Клани не потребують ховатися, — наполягала Північ. — Якби так, вони недостатньо сильні, щоб бороти небезпеку ззовні.

— Мої вояки можуть побороти будь-яку небезпеку, — форкнула Вітер.

— Небезпека не завжди зуби і гострі кігті, — мовила Північ.

Вітер зашипіла, наїжила карк і випустила кігті.

— Не роби мене дурною! Ти просто намагаєшся уникнути відповідальності за свою помилку. Вояки Зореклану відкрили тобі свої таємниці, а ти розпатякала їх незнайомцю! У Тіньовому Клані не було б зараз жодних проблем, якби не ти.

Північ підвелася.

— Прибери кігті, маленька воячко, — загарчала вона. — Не треба зчиняти бійку з тією, хто не є тобі ворогом.

Вітер і досі стояла напружена, але Грім торкнувся хвостом її плеча, і вона відступила та заховала кігті.

— Сварки не допоможуть, — промовив найперший провідник Громового Клану. — Таємниці вже розкрито. Тепер треба вирішувати, як ми можемо допомогти нашим Кланам.

Річка похитав головою:

— Я не знаю.

— Я теж, — роздратовано махнула хвостом Тінь. — Я б хотіла роздерти горло цій невдячній борсучисі, але це вже нічого не змінить.

— Ми не розуміємо, — нявкнув Грім, глянувши в очі Півночі. — Ми поділилися з тобою своїми таємницями, і ти стільки зробила для наших Кланів. Чому ти хочеш так просто їх знищити?

Він ще не договорив, а вже здійнявся сильний вітер, і зоряні коти почали зникати, розсіюватися, мов туман. Північ дивилася на них своїми очима-ягідками, аж доки останнє зоряне мерехтіння не згасло.

З-поза миршавого куща за кілька хвостів з’явився кіт — лисий і з банькатими невидющими очима.

— Скеле, ти чув? — спитала Північ.

Скеля кивнув.

— Я знав, що провідники Кланів не будуть втішені, що ти поділилася із Солом, — крекнув він. — Але ти не мала вибору. Сила трьох уже близько, і Клани мусять бути готові.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Місяць величезним золотим кружалом спочивав на темному обрії гір. Над головою Падуболистки мерехтіли зорі, нагадуючи, що духи предків-вояків наглядають за нею. На пагорбі щось заворушилося, і її хутро наїжилося. На тлі місяця з’явилася котяча постать. Воячка впізнала плескату голову, вуха з китичками і пухнастий кінчик хвоста. Хоч постать була чорною, Падуболистка знала, якого кольору її хутро — біле з коричневими, чорними і рудими плямами.

— Сол! — просичала вона.

Кіт вигнув спину, а тоді став на задні лапи, витягнувши передні, ніби збирався роздерти кігтями небо. Він підстрибнув і став надиматися, а за мить вже став такий велетенський, що закрив собою місяць і зорі. Падуболистка пригнулася й затремтіла. Пітьма стала густішою, ніж у найтемніших закутках лісу.

Довкола почулися перелякані крики, цілий Клан невидимих котів волав, боячись тіні, що закрила їх від захисного погляду Зореклану. Понад цими вересками пролунав раптом чіткий голос:

— Падуболистко! Падуболистко! Виходь!

Воячка нажахано заборсалася, аж доки не зрозуміла, що її лапи заплуталися в моху й орляку. Крізь гілля вояцького кубла пробивалося бліде сірувате світло. За кілька лисячих хвостів зі свого гнізда вилазила Ліщинохвоста, обтрушуючись від шматочків моху.

— Падуболистко! — знову почувся вигук, і цього разу воячка впізнала голос Березопада: той роздратовано нявчав під кублом. — Ти що, збираєшся весь день проспати? Ми ж мали йти на полювання.

— Уже йду!

У Падуболистки досі хутро стояло дибки від жахіття. Вона спросоння подалася до найближчого отвору між гілками, але перечепилася через кота, який спав, захований в орляку. З листя вигулькнула голова Хмарохвоста.

— Святий Зореклане! — буркнув він. — Тут взагалі можна поспати комусь?

— Ви… вибач, — затнулася Падуболистка і пригадала, що Хмарохвіст ходив у патруль пізно вночі. Вона бачила, як вони з Порохошубом і Карохвісткою повертались, коли відбувала своє нічне церемоніальне чування.

«Оце щастить. Тільки перший день, а я вже примудрилася роздратувати одного зі старших вояків!»

Та Хмарохвіст лише форкнув і знову згорнувся, заплющивши свої блакитні очі та сховавши носа в хутрі.

— Усе гаразд, — нявкнула Ліщинохвоста й потерлася носом об плече Падуболистки. — Хмарохвіст не так боляче кусає, як грозиться. І на Березопада теж не дуже зважай. Він завжди такий суворий з новими вояками, але скоро ти звикнеш.

Падуболистка вдячно кивнула, але не розповіла Ліщинохвостій, чому вона насправді така збентежена сьогодні. Її доймав не Березопад, а спогад про сон, від якого досі пульсувало все тіло, лапи не слухалися, а думки кидалися врозтіч.

Її погляд помандрував до гнізда, де над ранок ліг спати її брат Леволап — ні, вже Левожар. Понад усе вона зараз хотіла поговорити з ним. Проте гніздо було порожнє. Мабуть, Левожар пішов у досвітній патруль.

Обережно переставляючи лапи, Падуболистка вийшла з кубла слідом за Ліщинохвостою. Березопад надворі вже нетерпляче переминав кігтями землю.

— Нарешті! — фиркнув він. — Чому так довго?

— Березопаде, не панікуй, — озвався Ожинокіготь, воєвода Громового Клану і батько Падуболистки, котрий сидів за хвіст від них, акуратно обгорнувши лапи хвостом. Його бурштинові очі променіли спокоєм. — Здобич не втече.

— Принаймні поки не побачить нас, — додала Піскошторма, підбігаючи від кагату свіжини.

— Якщо та здобич узагалі буде. — Березопад махнув хвостом. — Після битви свіжину стало значно важче знайти.

У Падуболистки забуркотіло в животі, ніби щоб підтвердити правоту Березопада. Кілька сходів сонця тому на Громовій території пройшла битва всіх чотирьох Кланів. Їхні верески і тупіт або геть розлякали всю здобич, або просто загнали її глибше під землю.

— Може, вона вже потрохи почне повертатися, — припустила воячка.

— Може, — погодився Ожинокіготь. — Підемо до Тіньового кордону. Там не було стільки битв.

Падуболистка аж завмерла на згадці про Тіньовий Клан. «Чи побачу я знову Сола?» — замислилася вона.

— Цікаво, чи побачимо когось із Тіньових котів, — озвучив Березопад її думки. — Хотів би я знати, чи вони всі дійсно відвернуться від Зореклану і будуть слухати того дивного чужинця.

Падуболистка почувалась так, ніби в животі було повно каміння, що тягло її вниз. Дві ночі тому Тіньовий Клан не з’явився на Зборище. Прийшов тільки їхній провідник Чорнозір із Солом — самітником, який нещодавно приблудив до озера. Чорнозір сказав, що його коти більше не вірять у силу предків-вояків.

«Але це неправильно! Як Клан може вижити без Зореклану? Без вояцького правильника…»

— Сол не такий вже й дивний, — відповіла Березопадові Ліщинохвоста, смикнувши вухами. — Він передбачив, що сонце зникне, і так воно трапилося. Ніхто з медикотів не знав, що це станеться.

Березопад знизав плечима.

— Але сонце ж повернулося, правда? То це не така вже й велика справа.

— Хай там як, — втрутився Ожинокіготь, підводячись, — це мисливський патруль. Ми не збираємося для дружнього візиту до Тіньового Клану.

— Але вони билися разом з нами, — заперечив Березопад. — Вітряний і Річковий Клани зробили б із нас вороняче їдло, якби не Тіньові вояки. Як ми можемо так швидко знову стати ворогами?

— Ми не вороги, — виправила його Піскошторма. — Але це все ще інший Клан. Я не впевнена, чи ми можемо дружити з тими, хто відкидає Зореклан.

«А як тоді бути з нашими власними котами? — Падуболистка не насмілилася запитати це вголос. — Хмарохвіст ніколи не вірив у Зореклан». Проте вона знала й без жодних запитань, що Хмарохвіст — відданий вояк, готовий загинути за будь-кого зі своїх побратимів і посестер.

Ожинокіготь нічого не сказав, просто обтрусився й махнув хвостом, підкликаючи решту патруля. Коли вони рушили до тернового тунелю, назустріч їм вийшов Орлякошуб, а за ним з’явилися Карохвістка і Левожар. Повернувся досвітній патруль. Усі троє одразу рушили до кагату свіжини, та Падуболистка вибігла навперейми братові.

— Як там все? Маєте щось доповідати?

Левожар широко позіхнув. «Мабуть, він виснажений, — подумала Падуболистка. — Спочатку нічне чування, а тоді ще й досвітній патруль».

— Ні, нічого, — нявкнув він, хитаючи головою. — Біля Вітряного кордону все спокійно.

— А ми йдемо до Тіньового. — Тільки наодинці з братом Падуболистка могла зізнатися в тому, наскільки вона справді хвилювалася. — Я боюся, що ми зустрінемо Сола. Що, як він розповість іншим котам про пророцтво?

Левожар тицьнув мордою сестрі в плече.

— Та ні! Ти справді віриш, що Сол ходитиме у прикордонні патрулі? Він, скоріше, в цей час лежатиме в таборі Тіньового Клану і напихатиметься свіжиною.

Падуболистка похитала головою.

— Не знаю… Просто жалію, що ми йому взагалі розповіли.

— Я теж. — Левожар примружив очі, а в його голосі з’явилася гіркота. — Але не думаю, що Солу є якесь діло до нас. Він же вирішив залишитися в Тіньовому Клані, авжеж? Коли ми розказали про пророцтво, він пообіцяв нам допомогти, але потім дуже швидко передумав.

— Ну то нам і без нього краще.

Падуболистка лизнула братове вухо.

— Падуболистко!

Вона обернулася й побачила, що Ожинокіготь уже чекає біля входу до тернового тунелю, нетерпляче посмикуючи хвостом.

— Мушу йти, — нявкнула вона Левожарові й побігла через галявину до Ожинокігтя. — Вибач, — мовила до воєводи і зайшла в тунель.

* * *

Ранок був сирий і холодний, але, поки Падуболистка з товаришами крокувала лісом, на небі потроху розпогоджувалося. Довгі кігті сонячного світла простромлювали гілля й запалювали листочки, які вже із зелених стали багряними й золотими. Падолист майже настав.

Ожинокіготь вів свій патруль від озера в бік Тіньового кордону, тримаючись подалі від старої стежки Двоногів та покинутого гнізда, де билися Клани.

Падуболистка покуштувала повітря з надією знайти якусь білку або вгодовану мишку, проте вловила тільки застарілий слід своїх братів і свій — з того часу, як вони ходили на пошуки Сола. Вона сподівалася, що решта патруля нічого не помітить, особливо Ожинокіготь і Піскошторма, бо інакше їй би довелося відповідати на незручні запитання, на які вона навіть не була впевнена, що змогла би відповісти.

На її полегшення, всі були надто зосереджені на пошуку здобичі. Піскошторма підняла хвоста, просячи тиші, і Падуболистка почула стукіт: дрізд намагався розбити равлика об камінь. Визирнувши крізь кущ папороті, вона помітила пташку. Та була досить товстенька і стояла до котів спиною, зайнята власною здобиччю.

Піскошторма припала в мисливську стійку і почала крастися лісовою долівкою; тоді зупинилася, загойдала стегнами і стрибнула. Дрізд сполохався від руху і, покинувши свого равлика, голосно скрикнув та здійнявся в повітря.

Проте Піскошторма виявилася швидшою. Вона в потужному стрибку вхопила його в повітрі. Птах заборсався, але кішка перекусила йому шию, і він миттю охляв.

— Чудовий улов! — нявкнула Ліщинохвоста.

— Непоганий, — муркнула Піскошторма, присипаючи здобич землею, аби підібрати пізніше.

Падуболистка вловила запах миші й пішла за ним уздовж ожинового куща, аж доки не помітила дрібне створіння, що порпалося в сміттячку під зовнішніми гілками. Кілька митей — і вона вже закопувала свою здобич поруч із уловом Піскошторми.

Ожинокіготь, засипаючи свою полівку, схвально кивнув.

— Молодчина, Падуболистко. Такими темпами скоро весь Клан нагодуємо.

Він побрів у зарості ліщини, розтуливши щелепи, аби не пропустити жодного найменшого сліду.

Падуболистка якийсь час просто стояла, дивлячись услід батькові. Від його похвали стало навіть якось тепліше. Тоді, роззирнувшись у пошуках наступної здобичі, вона вловила слід білки, проте, обійшовши стовбур кремезного дуба, помітила попереду Ліщинохвосту, яка вистежувала той самий слід. Білки ніде не було видно, але запах вів прямо до Тіньового кордону. Падуболистка відчувала запахи прикордонних поміток, а от Ліщинохвоста була надто зосереджена на полюванні й наче забула про це.

— Агов, Ліщинохвосто, не…

Падуболистка раптом затнулася: із-за куща папороті на протилежному боці вийшли троє котів. Ліщинохвоста була всього за кілька хвостів від них. Вона налякано спинилася і здивовано смикнула вухами.

Падуболистка з полегшенням упізнала новоприбулих: то були Плющохвоста, Гадохвіст і його новак Жевролап. Усі троє билися на боці Громового Клану. В Плющохвостої досі виднів поріз на боці, а вухо Жевролапа було розідране. Вони ж не злитимуться за те, що Ліщинохвоста підійшла впритул до кордону?

— Привіт, — нявкнула Падуболистка, підбігши до Ліщинохвостої. — Як справи в Тіньовому Клані?

— Не підходьте! — гаркнула Плющохвоста. — У вас нема права заходити на територію Тіньового Клану. Те, що ми допомогли вам у битві, ще не робить нас союзниками.

— Як це типово для Громового Клану, — додав Гадохвіст, стиха загарчавши. — Вони думають, що всі Клани — їхні друзі.

— А що з цим не так? — запитала Падуболистка, вражена їхньою ворожістю.

На її питання ніхто не відповів. Натомість Плющохвоста побрела до кордону і врешті стала ніс до носа з Ліщинохвостою.

— Що це ти робиш так близько до кордону?

— Я вистежувала білку, — спантеличено відповіла Ліщинохвоста. — Але…

— Вони крадуть здобич! — перебив Гадохвіст. Хутро на його загривку стало дибки, а хвіст метлявся з боку в бік.

— Неправда! — обурено нявкнула Падуболистка. — Ми досі на Громовій території, якщо ви не помітили. Ліщинохвоста не перейшла вашу межу.

— Тільки тому, що ми вчасно її зупинили, — прогарчав Гадохвіст.

Позаду Падуболистки зашурхотіли чагарі; обернувшись, вона побачила Ожинокігтя і Піскошторму, а за ними й Березопада.

— Слава Зореклану! — промурмотіла вона.

Ожинокіготь підійшов і став біля Падуболистки та Ліщинохвостої.

— Вітаю, — нявкнув він, кивнувши трьом Тіньовим котам. — Що тут відбувається?

— Нам довелося зупиняти ваших воячок, — пояснила Тіньова кішка. — Ще трохи — і вони б порушили наш кордон.

— Це неправда! — гарячково заперечила Падуболистка.

— Я вистежувала білку, — Ліщинохвоста повернулася до Громового воєводи з вибачливим виразом. — На мить забула, де я, але Падуболистка мене спохватила, а тоді з’явився патруль Тіньового Клану. Присягаюся, що я жодною лапою не переступила межу.

Ожинокіготь кивнув.

— Ви так само близько до кордону зі свого боку, як ми — зі свого, — мовив він до Тіньових котів. — Але ніхто ж не звинувачує вас у спробі перейти.

— Ми — прикордонний патруль! — кинув у відповідь Гадохвіст. — І добре, що ми так вчасно сюди прийшли.

— Громовому Клану не можна довіряти, — додав Жевролап, переминаючись біля свого виховника.

Березопад розлючено зашипів, проштовхнувся крізь високу траву і зупинився біля Громового воєводи.

— Ожинокігтю, ти збираєшся просто стояти і слухати, як цей новак ображає наш Клан? Коли ми навіть нічого поганого не зробили?

Піскошторма торкнулася до його плеча хвостом.

— Березопаде, досить. Нехай Ожинокіготь сам це вирішить.

Молодший вояк огидливо форкнув, проте більше нічого не сказав, тільки втупився палючим поглядом у Тіньовий патруль.

— Березопад має рацію! — запротестувала Падуболистка. — Ці коти просто намагаються нас спровокувати. Ми не порушували вояцького правильника.

— Ох, той дорогоцінний вояцький правильник! — мовила Плющохвоста голосом, сповненим зневаги. — Ви думаєте, що це відповідь на всі питання, але ви помиляєтесь. Вояцький правильник не зробив так, щоб сонце не зникло, правда?

— Так, — підтримав свою посестру Гадохвіст. — Може, Кланам пора вже перестати так носитися з мертвими котами і почати шукати якісь інші відповіді.

Падуболистка збентежено на нього витріщилася. Вона знала, що ці думки насправді Солові. То це те, чого від початку хотів цей чужинець, — знищити вояцький правильник лапами самих Кланів?

«Він збирався почати з нас». Падуболистка пригадала, наскільки дружнім та помічним здавався Сол. Проте, можливо, Тіньовий Клан виявився більш перспективним у цьому ділі. Воячка не могла собі уявити, щоб Вогнезір облишив свою віру настільки легко, як Чорнозір.

«Я мушу врятувати Тіньовий Клан!» Відчай настільки охопив Падуболистку, що вона вже й забула про котів, які стояли довкола. «Вони не можуть відвернутися від Зореклану і вояцького правильника! Мусить бути чотири Клани!»

— Падуболистко, заспокойся, — промурмотів поруч Ожинокіготь.

Воячка раптом усвідомила, що її хутро стало дибки, а кігті переминали вогкий ґрунт. Троє Тіньових котів насторожено витріщалися на неї, ніби очікували, що вона от-от стрибне на них. Глибоко вдихнувши, кицька втягнула кігті й змусила хутро влягтися.

— Усе нормально, — буркнула вона батькові.

— Це все Сол вас напоумив, так? — став глумитися Березопад, підступивши на крок ближче, так що він стояв уже на самому кордоні. — Ви там всі подуріли, як ті скажені лисиці! Це ж так мишомізко — слухати кота, якого ніхто з Кланів раніше не бачив.

— Ми слухаємо, бо Сол говорить розумні речі, — відрубав Гадохвіст і підійшов упритул до Березопада. — Він знає, що робити, аби в Тіньового Клану було краще майбутнє. Може, якби Громовий Клан послухав, то ви могли би самі за себе битися. Може, тому й сонце зникло, аби сказати нам, що час Кланів закінчився і що котам треба навчитися виживати самим. А якщо Громовий Клан занадто боягузливий, щоб це прийняти…

Розлючено заверещавши, Березопад кинувся на Гадохвоста.

Обидва покотилися шиплячим клубком хутра. Жевролап заскочив зверху і почав роздряпувати Березопадові плече. Ліщинохвоста кинулася на новака, намагаючись відбити його від побратима.

— Березопаде, Ліщинохвосто, сюди негайно. — Піскошторма зробила крок уперед, але їй дорогу перекрила Плющохвоста.

— Що, вашим молодим воякам не можна битися самим за себе? — вищирилася Тіньова кішка. — Навіть якщо цю бійку почали вони? — Воячка витягнула кігті й задерла губу.

Ожинокіготь підбіг уперед і став біля Піскошторми.

— Ні. Цю битву спровокував Тіньовий Клан.

Враз повітря розітнув ще один крик. Падуболистка скривилася від звуків видирання хутра, ніби це її шматували чиїсь кігті.

— Зупиніться! — заверещала вона. — Що ви робите?

До її подиву, суперники розчепилися і стали перевести подих. Ожинокіготь миттю підійшов і підштовхнув Березопада й Ліщинохвосту до їхньої межі.

— Досить бійок, — нявкнув він. — Громовий Клане, йдемо. — Коли вони вже рушили, воєвода спинився й озирнувся на Тіньовий патруль. — Ви можете вірити, у що собі хочете, але тримайтеся свого боку кордону.

— Це не ми його порушили, взагалі-то, — просичала Плющохвоста.

Ожинокіготь відвернувся від неї й побіг до свого загону.

— Як ти? — промурмотіла Падуболистка до Ліщинохвостої. Подруга якось нерівно йшла лісом, спотикалась об гілки й не помічала галузок ожини, що до неї чіплялися.

— Трохи паморочиться в голові, — зізналася Ліщинохвоста. — Вдарилась об гілку, коли намагалася відтягнути Жевролапа від Березопада.

— Я тебе поведу. — Падуболистка поклала хвоста Ліщинохвостій на плече. — Коли вернемося до табору, відведемо тебе до Листоплесої. Березопадові пощастило, що ти йому допомогла, — додала вона. — Якби не ти, його б ще гірше відлупцювали.

Молодий Громовий вояк накульгував, а з рани на плечі цабеніла кров. Коли патруль зупинився біля ожинових кущів, щоб забрати Піскошторминого дрозда й решту здобичі, він сів і почав активно зализувати рану.

— Березопаде, ти сам напросився, — мовив Ожинокіготь, викопуючи свою мишу. — Тіньовий Клан не мав звинувачувати нас у порушенні кордону, але ти створив нам проблему, почавши бійку. Вояки повинні вміти себе контролювати.

— Вибач, — промимрив Березопад.

— Отож-бо.

Коли патруль знову рушив, Ожинокіготь і Піскошторма всю дорогу понуро мовчали. Березопад крокував за ними, похиливши голову.

Ліщинохвостій тим часом уже кращало.

— Дякую, Падуболистко, — нявкнула вона і струсила із себе хвіст подруги. — Я вже можу сама. Як гадаєш, Ожинокіготь не надто суворо повівся з Березопадом? — мовила воячка. — Тіньовий Клан же сам просив бійки.

— Але це не означає, що ми їм мали її дати, — відсутньо відповіла Падуболистка. Їй було важко про щось зараз міркувати. Воячку раптом охопив такий сильний жах, що їй навіть почало бракувати повітря. Тіньовий Клан вірив, що Сол може дати їм краще майбутнє, але це не так.

«Він зруйнує Клани, — думала Падуболистка, ледве переставляючи від страху лапи. — Ми мусимо його зупинити».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Сойколап прослизнув у ясла, тримаючи в зубах жмуток котячої м’яти. Різкий аромат трав не перебивав ані теплого молочного запаху королев, ані ту кислу нотку, від якої в Сойколапа по шкірі виступили сироти.

Почувся сонний голос Маргаритки:

— Привіт, Сойколапе.

— Привіт, Маргаритко, — сказав новак з повним ротом зілля. — Привіт, Міллі.

Кицька у відповідь лише закашляла. Сойколап перейшов через товстий шар моху й орляка, що встеляв долівку ясел, і поклав біля неї трави.

— Це тобі Листоплеса передала.

— Дякую, Сойколапе, — хрипко мовила Міллі. — Можеш глянути до Тернинки, будь ласка? Вона якась дуже гаряча.

Сойколап почав совати мордою кошенят, які спали, притулившись до маминого животика, і зрештою за запахом знайшов Тернинку. Кицька активно совалася в моху і тихенько нявчала уві сні, ніби не могла наміститися. Сойколап обнюхав її і вловив нотку того самого кислого запаху, що йшов від Міллі. Хутро кошеняти було гаряче, як королева й сказала, а носик — сухий.

«Тернинка підчепила хворобу від мами!» — схвильовано подумав він, але вголос сказав лише:

— Я попрошу Листоплесу трохи листя огірочника, щоб збити гарячку. Думаю, все буде добре.

«Сподіваюся, це прозвучало достатньо переконливо», — додав новак про себе.

Слухаючи, як Міллі пережовує котячу м’яту, Сойколап думав про те, чи не краще виселити їх з Тернинкою із ясел, аби інфекція не поширювалася далі. У кублі Листоплесої було б легше за ними доглядати.

«Але тоді Міллі не зможе годувати Цвітку і Джмелика».

Він відчував різкі хвилі тривоги з боку Маргаритки: вона боялася, що Ружка і Жабко теж почнуть кашляти. І Сойколап нічим не міг її заспокоїти. Він почав нетерпляче перебирати кігтями по імшаній підстилці. «Якщо у мене є сила зір, то чому я не можу вилікувати кашлюк?»

Від одночасного перебування в яслах п’яти кошенят і двох матерів там було гаряче й душно. Сойколапові вже хотілося вийти назад надвір, проте він мусив зачекати й перевірити, чи котяча м’ята допомогла Міллі.

Раптом з боку Маргаритки почулися шкряботіння і голос Жабка:

— Я вояк Вітряного Клану, і я тебе зараз дістану!

— Я тебе перша дістану! — нявкнула Ружка.

Кошенята почали борюкатися, і хтось випадково зачепив Сойколапа.

— Ну все, досить! — гримнула Маргаритка. — Якщо хочете гратися, йдіть надвір.

Малюки галопом промчали повз новака, і вже з галявини долинуло їхнє веселе нявчання.

Королева зітхнула.

— Іноді я вже думаю, що скоріше б вони стали новаками.

— Ще трохи, — нявкнув Сойколап. — Вони дуже міцні кошенята.

Маргаритка знову зітхнула. Сойколап досі відчував, що кицька хвилюється, але вона не намагалася якось висловити свій страх.

— Горлу вже краще, — мовила Міллі, проковтнувши рештки зілля. — Дякую, Сойколапе.

Вона вибухнула ще одним приступом кашлю. Сойколап здригнувся: йому на вухо бризнула липка слина.

— Піду поговорю з Листоплесою, — поспіхом нявкнув він, задкуючи до виходу.

На зворотній дорозі він зачерпнув кігтями шматочок моху й витер собі вухо. «Цікаво, що станеться, якщо захворіє медикіт. Хто тоді дбає про Клан?» Новак струснув плечима і рушив через галявину до їхнього спільного з Листоплесою кубла.

Протиснувшись крізь ожинову завісу, Сойколап відчув запахи ще якихось котів, окрім Листоплесої. Принюхавшись, він упізнав Березопада і Ліщинохвосту. У повітрі витала нотка крові.

— Кого поранили? — запитав він. Хутро на карку стало дибки від думки про ще одну битву.

— Березопаду роздряпали плече, — відповіла Листоплеса. — Здається, хтось вліз у бійку з Тіньовими котами.

— Це вони полізли в бійку з нами, — запротестував Березопад.

— А хто першим витягнув кігті? — відрубала Громова медикішка. — Ожинокіготь мені все розказав. Тобі ще пощастило. Павутина має зупинити кровотечу, — додала вона, — але якщо піде знову, то приходь. І обов’язково прийди завтра — треба подивитися, чи поріз добре гоїться.

— Гаразд, — прокректав Березопад. — Дякую, Листоплесо.

— Ліщинохвосто, ти теж, — мовила Листоплеса. — Якщо далі буде паморочитися, одразу приходь сюди. А тепер беріть макові зернята і йдіть виспіться у вояцькому кублі. На сьогодні більше ніяких справ.

Ліщинохвоста і Березопад вийшли з кубла повз Сойколапа. Коли їхні запахи трохи зблякли, Листоплеса запитала:

— Як Міллі?

— Каже, що горлу краще, — відповів Сойколап, — але ще кашляє. У Тернинки гарячка. Я думаю, в неї теж кашлюк.

— О ні! — раптом стривожилася Листоплеса. — Я піду подивлюся, — нявкнула вона. — Але потім мені треба буде вийти в ліс: у нас закінчується листя огірочника. Ти б міг оглянути старійшин?

Сойколап ледве не застогнав.

— Звісно.

Він ліпше пішов би до лісу. Новак умів знайти огірочник на запах точно так само, як Листоплеса — на вигляд.

— Я переживаю, що в Мишошубки досі може все боліти після того підйому на Високий Виступ під час битви, — повела далі медикішка. — І їх обох треба перевірити на кліщів.

«Це робота новаків», — обурено подумав Сойколап, та його виховниця вже рушила до ясел. Тоді він відповів сам собі: «То й що? Ти і є новак. Попустись».

Сойколап дуже тішився, коли Вогнезір перевів у вояцтво його брата і сестру, але сам він і близько не знав, коли Листоплеса нарече його повноцінним медикотячим іменем, і навіть після цього він буде ходити в її тіні, аж доки вона не помре. Він не хотів, щоб вона померла, а все ж… «Невже я не можу нічого мати для себе? Скільки ще чекати, доки сповниться пророцтво?»

Новак намагався відкинути подалі думки, що вчепилися в нього гострими кігтями. Він знайшов підхожу галузку і підібрав клубочок моху, просочений мишачою жовчю, із печери, де Листоплеса тримала припаси. Наморщивши носа від бридкого запаху, Сойколап подався через галявину до кубла старійшин під ліщиною.

— Привіт, Сойколапе, — сонно нявкнув Довгохвіст. Новак здивувався, що незрячий старійшина упізнав його запах навіть попри сморід мишачої жовчі.

— Рада тебе бачити, — додала Мишошубка. — У мене в плечі кліщ, за відчуттями — десь із ожинину.

— Дай погляну, — пробурмотів Сойколап, досі тримаючи в зубах гілку. Ну, принаймні Мишошубка сьогодні начебто була в гуморі. Коли в неї не було настрою, старійшина могла завдавати своїм язиком кривди не гірше за Жовтоіклу — Громову медикішку, яку Сойколап зустрічав уві сні.

Він швидко знайшов кліща — не настільки гігантського, як казала Мишошубка, але вже досить великого. Новак приклав до нього жовчний тампон і тримав, аж поки кліщ сам не відпав.

Мишошубка порухала плечем.

— Дякую, Сойколапе. Так значно краще.

Кіт відклав галузку і почав прочісувати хутро старійшини, шукаючи ще кліщів.

— Листоплеса переживала, чи в тебе не болять досі м’язи від підйому на Високий Виступ.

Мишошубка форкнула.

— Передай юній Листоплесій, що я, може, й старійшина, але ж ще не геть безпорадна. Чому б мало все боліти після такого невеличкого підйому?

— Добре, — промурмотів Сойколап. — Ну то ти хочеш, щоб я позабирав кліщів? Бо якщо так, то сиди спокійно.

— Як це ти зі старійшиною говориш? — вдавано суворо сказала Мишошубка, проте в її голосі чулася весела нотка. Вона вмостилася зручніше і продовжила: — Ти був на Зборищі, авжеж? Що там сталося? Я знаю, що було щось недобре, але ніхто нам нічого не каже. Знову Вітряний Клан щось наробив?

— Ні… — Сойколап завагався. Він не хотів ні з ким обговорювати Сола.

— Ну? — різко нявкнула Мишошубка. — Тобі що, борсук язика відкусив?

— Тіньовий Клан не прийшов, — відповів новак, пильно добираючи слів. — Лише Чорнозір. І з ним ще був Сол.

— Сол? Той хитрий клубок хутра, який сказав нам, що сонце має зникнути?

— Так. — Сойколапа здивував такий ворожий тон Мишошубки. — То він тобі не сподобався?

— Я не довіряю тому, хто знає щось таке, чого Зореклан не розповів нашій медикішці, — мовила старійшина. — Тут щось точно не те, кажу тобі.

— Чорнозір звернувся до Зборища, — повів далі Сойколап, радий, що Мишошубка не знала про його план зробити Сола своїм виховником, аби втілити пророцтво. — Він сказав, що Сол переконав його і весь Тіньовий Клан більше не дослухатися до Зореклану.

— Що? — Сойколап відчув, як хутро Мишошубки стає дибки. — Але всі Клани дослухаються до Зореклану. Що їм іще робити?

Новак знизав плечима.

— Чорнозір вважає, що живі коти самі можуть про себе подбати.

Мишошубка форкнула.

— А чого ще чекати від того блохомізкого… І що Зореклан на це сказав?

— Нічого, — зізнався Сойколап. — Місяць і далі світив ясно.

Мишошубка під його лапами напружила м’язи.

— Це якось надто дивно, — пробурмотіла вона.

Сойколап з нею погоджувався, проте нічого не відповів, просто знову підняв жовчний тампон, щоб дістати ще одного кліща біля хвоста старійшини.

— Ось і все, — нявкнув він, коли паразит упав на долівку.

Мишошубка хрипло подякувала, і Сойколап повернувся до Довгохвоста. Незрячий старійшина мовчав весь час, поки новак переповідав новини зі Зборища. Сойколап вловив від нього змішані відчуття провини і замішання. Мабуть, Довгохвіст досі почувався зле від того, що не брав участі в битві разом зі своїми побратимами і посестрами. Сойколап не міг його ніяк розрадити. Він теж був незрячий, та принаймні допомагав своїми медикотячими знаннями.

— Посидь рівно, — нявкнув він, обережно розділяючи хутро Довгохвоста без кігтів. — Зараз обстежу тебе на кліщів.

— Дякую, Сойколапе. — Довгохвіст трохи розслабився. — Ти не міг би ще перевірити мою подушечку? — додав він, витягнувши передню лапу. — Мабуть, я її подер, коли піднімався до Високого Виступу.

— Звісно.

Сойколап не знайшов жодного кліща, тож відклав мишачу жовч і пробігся лапами по Довгохвостовій подушечці. Крові не було, проте в загрубілій шкірі позастрягали дрібненькі камінці.

Сойколап нахилив голову і почав вилизувати Довгохвостову лапу, аж доки вона знову не стала гладенька.

— Не думаю, що тут треба деревію, але завтра ще раз гляну. Головне — тримай у чистоті і час від часу вилизуй.

— Зрозумів, — нявкнув Довгохвіст. — Насправді вже значно краще.

Сойколап підняв свою галузку і вийшов з кубла старійшин.

«Якби ж ми могли впоратися із Солом і Тіньовим Кланом так само швидко, як я впорався з подряпаною подушечкою».

Десь неподалік почувся запах Падуболистки, а тоді прямо в нього вдарила хвиля тривоги, ніби шквальний вітер. Новак майже відчув, як вона приплющила його хутро до тіла.

— Я вже думала, ти звідти ніколи не вийдеш! — вигукнула його сестра.

— Що сталося? — спитав Сойколап.

— Треба поговорити, — Падуболистка говорила тихо й напружено. — Сьогодні вранці на Тіньовому кордоні була бійка.

— Я знаю, — відповів новак. — То й що? У нас весь час на кордонах якісь суперечки.

— Це не була проста прикордонна суперечка, — просичала Падуболистка. — Це все через Сола. Він змушує Тіньовий Клан ігнорувати вояцький правильник.

— Ми це й так знали, — зауважив Сойколап.

З Падуболистки ніби блискавки посипалися.

— Слухай, зараз не можу говорити. Усе одно треба ще Левожара. Ми з Піскоштормою і Хмарохвостом ідемо ще раз на полювання, так що зустрінемось, коли я повернуся, добре?

— Добре. — Сойколап знав, що сестра від нього не відчепиться, доки він не погодиться.

— Падуболистко! — почувся голос Хмарохвоста з іншого боку табору.

— Біжу! — гукнула воячка. — Я тебе пізніше знайду, — нявкнула вона до Сойколапа.

Новака її стривоженість водночас дратувала і хвилювала. Він струснув головою і подався назад до свого кубла.

Сойколап саме впорядковував запаси деревію, коли це з лісу повернулася Листоплеса з величезним оберемком листя огірочника.

— Так тішуся, що знайшла, — нявкнула вона, поклавши рослини до Сойколапових лап. — Час вже починати запасатися до гололисту.

— Я можу піти щось позбирати, — з надією запропонував Сойколап. А подумки додав: «Аби хоч ненадовго вибратися з табору!»

— Може, за кілька днів, — відповіла Листоплеса. — Спершу необхідно перебрати запаси і подивитися, чого не вистачає. А зараз можеш, будь ласка, подрібнити пару листочків і пережувати їх на кашку для Тернинки?

«Нудота!» — подумав Сойколап, проте нічого не заперечив. Він відсунув деревій назад у розколину, де вони зберігали трави, і почав кігтями віддирати листки огірочника. Новак уже впорався з більш ніж половиною купи, коли це знадвору почулися кроки і долинув запах свіжини. Він уловив також слід Падуболистки, — отже, повернувся їхній мисливський загін.

— Вибач, — нявкнув він до Листоплесої, скочивши на лапи. — Маю дещо зробити.

Новак вийшов за ожинову завісу і принюхався. Зрозумівши, де Падуболистка, він побіг до неї, а вона вибігла йому назустріч і торкнулася мордою до плеча.

— Ходи, — засапано мовила воячка. — Левожар вже нас чекає за вояцьким кублом.

Сойколап подався за нею, протиснувшись у місцину, де вони любили гратися, коли ще були кошенятами.

— Тут трохи тісніше, ніж я пригадував, — пробурмотів він, опинившись між братом і сестрою.

— Бо ми стали більші, мишомізкий, — форкнула Падуболистка.

— І ще вони розширили вояцьке кубло, — додав Левожар. — Хоча там досі бракує місця. Я навіть трохи заздрю Лисолапові й Криголапці, у них тепер усе новацьке кубло вільне.

— Але ненадовго, — відповів Сойколап. — Ружка і Жабко скоро до них приєднаються. — Раптом Падуболистка вперлася в нього лапою, і новак скривився. — Гей, обережно!

— У мене застрягла колючка, і я не можу її дістати, — пояснила сестра.

— Гаразд.

Новак промацав її лапу і знайшов колючку, яка увіп’ялася глибоко між кігтями.

— Падуболистко, про що ти хотіла поговорити? — мовив Левожар. Сойколап відчував його нетерплячку, подібну до хмари кусючих мух. — Ми не можемо тут весь день просидіти.

— Я переживаю за те, чого Сол навчає Тіньовий Клан, — відповіла Падуболистка. — Плющохвоста сказала, що він переконує їх не слухатися більше Зореклану.

Сойколап підвів голову від її лапи і виплюнув колючку, яку тримав у зубах.

— Ми це чули на Зборищі, — нагадав він. — Хіба це настільки погано?

— Що? — обурено перепитала Падуболистка.

— Я не маю на увазі ігнорування Зореклану. Але загалом для котів було б корисно ставити речі під сумнів, а не просто бездумно їх приймати на віру.

— Є речі, в яких просто не сумніваються, — абсолютно впевнено сказала Падуболистка. — Сол вважає, що нам не треба дотримуватися вояцького правильника. А хто ми без нього? Просто купка волоцюг.

— Але це все одно не новина, — нявкнув Левожар. — То чому ти так розпереживалася?

— Бо новина — те, що тепер із Солом погоджується весь Тіньовий Клан, а не тільки Чорнозір. От чесно, ви що, мишомізкі обидва? Ви справді хочете, щоб біля наших кордонів жив Клан, який не дотримується вояцького правильника? А що їх зупинятиме від того, аби порушувати кордони і красти нашу здобич? Або навіть вдертися до нас у табір і вкрасти наших кошенят?

— Хай тільки спробують, — прогарчав Левожар. Сойколап, який сидів, притиснувшись до брата, відчув, як напружилися його м’язи, коли той витягнув кігті та вчепився ними в землю.

— Якщо ми не будемо триматися разом і вірити в ті самі речі, Клани зникнуть, — повела далі Падуболистка, все більше роз’ятрюючись. — Ми мусимо щось зробити.

— Я б того шолудивого приблуду роздер на шмаття. — Левожар переймав сестрину лють, і Сойколап ледве тримався, аби його не накрило хвилями злості з обох боків. — Сол пообіцяв допомогти нам з пророцтвом, а тоді лишив нас і пішов до Тіньового Клану. — За мить Левожар додав: — Як думаєте, може, про Тіньовий Клан теж є якесь пророцтво?

— Я впевнений, що нема, — нявкнув Сойколап. — Троє — це ми. Я знаю це точно.

Новак сподівався, що брат із сестрою не запитають, чому він такий упевнений. Сойколап навіть не уявляв, як розповісти їм про свої сни в горах, коли він відвідував Плем’я Вічного Полювання.

— Я все ще думаю, що Сол знає про пророцтво більше, ніж каже, — сказав Сойколап. — І якщо він не прийде до нас, то доведеться перейти кордон і знайти його.

— Перейти на Тіньову територію? — шок Падуболистки мало не збив новака з лап. — Ми не можемо цього зробити! Тоді це ми порушимо вояцький правильник.

— Про це я й казав, — нявкнув він. — Звісно, ми не можемо жити без вояцького правильника. Але бувають випадки, коли можна і треба його порушити. Святий Зореклане! — вигукнув Сойколап, відчувши, що сестра збирається заперечити. — Коли ми були кошенятами, хіба ми не наслухалися купи історій про те, як Вогнезір іноді порушував правильник, якщо вважав це за потрібне? Ми не можемо нічого робити з пророцтвом, доки не з’ясуємо, що відомо Солу. Чи має він рацію щодо Зореклану, чи ні, але все-таки він знав, що сонце зникне, а Зореклан не знав. Проте, чекаючи тут, ми нічого не розвідаємо.

— Я в ділі, — прогарчав Левожар. — Я змушу Сола дати нам відповіді. Падуболистко, ти якщо не хочеш іти з нами, то можеш лишитися.

Шок воячки змінився непевністю.

— Ні, ми в цьому всьому разом. До того ж, — уже рішучіше додала вона, — може, пророцтво якраз означає, що ми — єдині, хто має силу врятувати Тіньовий Клан.

Сойколап нічого не відповів. Якщо для порушення кордону Падуболистці обов’язково було думати, що вона робить це заради Тіньового Клану, то нехай так. Проте він і Левожар робили це для них трьох, аби дізнатися, що насправді означає пророцтво і як вони можуть отримати обіцяну силу.

* * *

— Сойколапе? Ти там?

Сойколап смикнув вухами, почувши тихе гукання Левожара по той бік ожинової заслони. Він прислухався: рівне сопіння Листоплесої підказало йому, що вона міцно спить. Тоді новак виліз зі свого гнізда і вислизнув з кубла на галявину.

У ніс ударили запахи Левожара і Падуболистки.

— Не відставай, — прошепотів брат. — Місяць сьогодні ясний, треба триматися в затінку. На вході чатує Хмарохвіст.

— Ми збираємося вийти через виходковий тунель, — додала Падуболистка.

— Ага, чудово, — наморщив носа Сойколап.

— Ну, якщо не хочеш, то можеш пролізти попід ожиною, — відбуркнув Левожар. — Ходімо.

Сойколап з острахом крався за братом уздовж краю кам’яної лощовини, проте згодом відчув, як обабіч звужуються стіни тунелю, шарпаючи за хутро. Від Хмарохвоста не було жодного звуку, тож новак трохи розслабився. Він рушив через виходок, а коли дістався до лісу, то почав винюхувати кущі якогось зілля і тертись об них, аби позбутися смороду.

У лісі було тихо, лише шелестіло листя і час від часу в чагарях шкряботіла якась здобич.

— Треба триматися разом і йти тихо, — промурмотів Левожар. — У лісі можуть бути Громові коти на нічному полюванні, а нам бажано, щоб ніхто не питав зайвого.

— Гаразд, — відповіла Падуболистка.

Сойколап відчував, що вона боїться, проте не бійки з Тіньовим Кланом, а того, що збирається порушити вояцький правильник. «Я б так хотів, щоб вона трохи заспокоїлась. Якщо в наших лапах сила зір, то хіба це не робить нас сильнішими за правильник?»

Левожар повів їх до струмка на кордоні.

— Іди прямо за мною, — сказав він Сойколапові. — Тут неглибоко.

Сойколап наїжачив хутро.

— Та все нормально, дякую, — буркнув новак. Він не хотів, щоб хто-небудь дізнався, наскільки він боїться води, — навіть після того, як учив Попелюшкосерду плавати. Усередині все стиснулося; вода ринула повз його лапи, а тоді піднялася до плечей, проте не встигла досягнути живота, а почала знову опускатися, і невдовзі він уже виліз на берег на Тіньовій території. Довкола все тхнуло Тіньовим Кланом.

— Треба вивалятися в їхніх помітках, — висунула ідею Падуболистка. — Так ми замаскуємо Громовий запах.

— Прекрасно, — прокректав Сойколап, хоч це й була добра думка. — Спочатку виходок, тепер Тіньовий Клан. Я після цього ще повню не зможу вилизуватися.

Ретельно замаскувавшись Тіньовим запахом, трійця рушила вглиб ворожої території. Сойколап нашорошив вуха на випадок наближення патруля і розтулив щелепи, аби раніше відчути слід. Проте в лісі було якось моторошно тихо.

— Де вони всі поділися? — прошепотіла Падуболистка. Було дивно, що ніхто не вийшов навіть на нічне полювання, хоча так ясно світив місяць.

Ніхто їй не відповів. Вони крокували далі, аж доки Сойколап не відчув, як опале листя під лапами змінилося гострими сосновими голками.

— Мабуть, ми вже підходимо до табору, — прошепотів він.

Перед знову повів Левожар, пересуваючись короткими ривками. Сойколап здогадався, що вони перебігають з одного затінку в інший. Принаймні звідкись попереду чувся різкий і міцний запах Тіньового Клану. Долівка під лапами почала підніматися і стала ламана, з-під соснового укривала пробивалося каміння.

Невдовзі новак відчув, як йому перекрив дорогу хвіст Левожара.

— Пригнись! — просичав брат. — Тепер пролізь уперед на один хвіст.

Сойколап зробив, як йому наказали, і відчув, що в спину закололо терня. Принюхавшись, він почув запах ялівцю і збагнув, що вони заховалися під кущем. Брат і сестра притиснулися до нього з обох боків.

— Що ви бачите? — запитав він.

— Ми якраз дивимось униз на табір. Там Сол, — прошепотіла йому на вухо Падуболистка. — Стоїть на камені. А весь Клан його слухає, навіть кошенята! Бачу Чорнозора, Бурошубку і… о, Вохрошубка!

— Цить! — шикнув Левожар. — Я хочу почути, що каже Сол.

Сойколап нагострив вуха. Він уже вирізняв голос Сола, і коли всі замовкли, почув, що каже самітник.

— …ніхто не має приймати того, що було раніше, — нявкнув Сол, і його голос продзвенів понад тихим шепотом лісу. — Час Зореклану минув. Ці коти мертві, і їхні духи не мають над вами жодної сили.

Сойколап ледь не здригнувся. Той, хто зустрічався із Зорекланом біля Місячного Ставу, в житті б не сказав, що Зореклан не має жодної сили. «А в нас буде ще більше сили, — подумав він. — Проте ми і є ті троє з пророцтва. Звичайні коти повинні підкорятися Зореклану».

— Я ділився язиками із Зорекланом. — Сойколап упізнав голос Дрібнохмара, Тіньового медикота. Він звучав схвильовано. — Я не можу повірити в те, що наші предки не мають сили. Ти хочеш сказати, що весь мій досвід — це брехня?

— Зореклан дуже вправно вміє обманювати, — єлейним голосом відповів Сол. — Самі себе спитайте, чи попередили вони вас про те, що сонце зникне? Ні! А це означає, що вони або не знали, або їм настільки байдуже на вас. Навіщо їм далі довіряти?

З табору аж до трьох Громових котів почулося згідливе мурмотіння. Дрібнохмар більше не перечив.

— Коли сонце зникло, все, у що ви вірили, змінилося, — повів далі Сол. Його голос був настільки сильний і переконливий, що Сойколап тепер зрозумів, чому звичайні коти піддавалися його впливу. — Ви повинні спитати себе: що нам із цим робити? Де тепер шукати своїх предків?

— У собі, — озвався Чорнозір, який мав глибший і жорсткіший голос, ніж Сол. — Цей кіт каже правду, — додав він, звертаючись до свого Клану. — Зореклан привів нас до цього озера, і я весь час сумнівався, чи правильним було рішення тут оселитися. Тут забагато Двоногів.

— І забагато всього пішло не так, — прогарчав Кедросерд. — Ті дві кицюні в гнізді Двоногів…

— Суперечки через кордони, — встряв Жабоніг.

— Але почекайте. — Сойколап застиг, почувши голос Вохрошубки. — У старому лісі теж багато чого йшло не так. Не можна очікувати, що життя буде завжди повне мишей і місячного світла.

— І це тільки підтверджує слова Сола, — різко сказав Чорнозір. — Зореклан і там не міг нам допомагати. Вони навіть не змогли зупинити Двоногів, які нас прогнали.

— Що це Чорнозір говорить? — прошепотів Левожар, притулившись ближче до Сойколапа. — Він хоче відвести Тіньовий Клан від озера? Та в нього, мабуть, в голові бджоли завелися! Один Клан, сам, і ще й коли на носі гололист?

— Він не може! — надривно нявкнула Падуболистка. — Мають бути чотири Клани.

— Тсс! — просичав Сойколап, намагаючись зосередитися на тому, що коїлося в улоговині. Проте не встиг почути ще що-небудь, як перед очима йому зашугали срібні блискавки. Він наче дивився вниз на довгу лісову стежку; місячне світло вкривало долівку сріблом, а дерева відкидали чорні тіні. До нього шкутильгав борсук з білою смугою на чолі, що світилася, мов срібне полум’я. Сойколап ледве перевів подих від шоку, та створіння враз зникло, і зір знову затопила звична пітьма сліпоти.

— Що сталося? — промурмотів Левожар.

Сойколап усвідомив, що всі м’язи його тіла заціпеніли, а сам він сидів з настовбурченим хутром і випущеними кігтями.

— Я бачив борсука! — ледве не викрикнув Сойколап, та вчасно спохопився.

— Ти бачив…? — збентежено перепитала Падуболистка.

— У мене було видіння. — Сойколап був надто наляканий, аби вдаватися в деталі. — Ми тут у небезпеці.

Він почув, що Левожар глибоко вдихнув, і уявив, як брат куштує повітря, розтуливши щелепи.

— Тут нема ніякого борсука, — мовив Левожар. — Ти впевнений, що бачив його?

Сойколап махнув хвостом.

— Ні, — форкнув він, — я його вигадав для жарту. Ти як думаєш, мишомізкий?

Він завмер і сам покуштував повітря, водночас наслухаючи гупання велетенського звіра в чагарях. Проте в лісі панувала тиша, єдиними звуками були голоси з Тіньового табору, а в повітрі не чулось ані найменшого борсучого сліду.

— Це, мабуть, знак, — нявкнув він. — Я його ще не розумію, але не думаю, що тут зараз безпечно. Треба якнайшвидше повернутися до кам’яної лощовини.

— Але ми ще не поговорили із Солом, — запротестував Левожар.

— А ми сьогодні й не поговоримо, — зауважила Падуболистка. — Його слухає весь Тіньовий Клан. Я думаю, Сойколап має рацію. Треба йти, поки ще є можливість.

Сойколап відчував, що Левожару не подобається таке рішення, що всередині нього нуртують обурення й злість на Сола, проте, коли Падуболистка подалась униз схилом до кордону, він нічого не заперечив.

Хутро Сойколапа не вляглося, аж доки вони не перейшли струмок і не пробралися до таборового тунелю. Він прослизнув назад у своє кубло і впав біля сплячої Листоплесої.

«Борсуки якісь, — подумав новак, стомлено засинаючи. — Зореклане, що ти намагаєшся мені сказати?»

* * *

Сойколап прокинувся від того, що чиясь лапа боляче штурхала його в бік. Сонце зігрівало хутро, а довкола витав запах Листоплесої.

— Сойколапе, вставай! Ти що, сонько?

Новак втомлено закліпав.

— Що…

— Роботи непочатий край. Треба, щоб ти сходив до Міллі й Тернинки.

— А… добре.

Сойколап підвівся і здригнувся від якогось пронизливого звуку знадвору, проте врешті зрозумів, що то пробігали Криголапка з Лисолапом.

Після вчорашньої вилазки відчуття було таке, ніби він зовсім не спав. Важко було думати про що-небудь, крім Сола, Тіньових котів та жахливого видіння з борсуком.

— Що треба зробити? — спитав новак.

— Я вже ходила до ясел оглянути Міллі з Тернинкою. Міллі треба ще котячої м’яти. А для Тернинки я приготувала згорток огірочника. Можеш їх узяти он там, коли…

Сойколап перестав слухати і раптом притиснувся до землі, почувши десь у лісі глибокий гавкіт.

— Сойколапе, що з тобою? — роздратування Листоплесої змінилось на хвилювання. — Ти хворий? — Він почув, як вона його обнюхує і торкається носом до хутра. — Ти якось дивно пахнеш.

Новак аж зніяковів. Він не хотів обговорювати свій запах, бо це могло привести до більш незручних питань.

— Усе добре, — запевнив він. — Просто гавкіт налякав.

— Але ти вже чув, як лисиця гавкає. То було здалека, а якби вона підійшла ближче, наш патруль би її помітив.

— Я знаю. — Сойколап знову сів і ніяково лизнув своє хутро. — Мені просто… вчора мені щось дивне наснилося. — «Не треба казати, де мені це наснилося». — Я бачив борсука. Я… я думав, чи це не означає якусь небезпеку.

— Одного борсука, самого по собі? — перепитала Листоплеса. — Не цілу зграю?

Сойколап похитав головою.

Виховниця сіла біля нього. Він відчував її непевність, але страху не було.

— Я думаю, що то був не борсук, а борсучиха, Північ, — сказала вона.

— А хто така Північ?

Листоплеса вмостилася зручніше поміж стебел орляка.

— Колись, ще у старому лісі, Зореклан прикликав чотирьох котів, по одному з кожного Клану, і послав їх у довгу мандрівку до Сонцеспаду, щоб вони знайшли борсучиху на ім’я Північ.

Сойколап нагострив вуха.

— То це так вони дізналися, що Клани мусять покинути ліс?

— Саме так, — нявкнула Листоплеса. — Від Громового Клану обрали Ожинокігтя, а з ним пішла й Вивіркострибка. Північ попередила їх, що старий ліс буде знищено, а тоді допомогла всім Кланам знайти цю домівку біля озера.

Сойколап відчув, як хутро на його карку починає підніматися.

— Зореклан передав повідомлення через борсучиху? Але ж вони вбивають котів!

— Північ — ні, — запевнила його Листоплеса. — Вона незвичайна борсучиха. Пізніше, вже коли ми оселилися біля озера, на наш табір напала зграя борсуків, вони намагалися вбити нас і вигнати звідси. А Північ…

Медикішка замовкла. Новак відчув з її боку якісь змішані почуття: страх, гіркий жаль і сум. Він не міг зрозуміти, чому виховниця так емоційно ставилася до битви, яка загула ще задовго до його появи на світ, але Сойколапа зараз надто цікавила Північ, аби розбиратися з почуттями Листоплесої.

— І що сталося з борсуками? — підвів він до продовження.

— Ми спробували відбитися. — Сойколап помітив, що виховниці насправді дуже важко спокійно про це говорити. — Але їх було забагато. І вони знищили б Громовий Клан, якби Північ не привела Вітряний Клан на допомогу.

— Борсучиха допомогла котам боротися проти власного роду?

— Так. — Листоплеса глибоко вдихнула і видихнула. — Тому не треба її боятися. Хоча може бути, що вона намагалася попередити нас про якусь небезпеку. Ти мені скажеш, якщо вона прийде ще раз?

— Звісно.

«Можливо». Сойколап добре знав: якщо ця дивна борсучиха з’явиться знову, він вивідає в неї все, перш ніж вирішувати, чи розповідати про це кому-небудь.

— Але нащо нам сидіти і чекати на неї? — спитав він. — Ожинокіготь же знає, де вона живе, то, може, піти до неї в гості?

— Це надто далеко, — твердо відповіла Листоплеса. Її голос звучав уже значно спокійніше, ніж тоді, коли вона розповідала про вторгнення борсуків. — Зараз між Кланами велика напруга, Вогнезір у житті б не віддав вояків для такої мандрівки. А особливо Ожинокігтя. Він тепер воєвода, його місце тут.

— А як же… — почав був Сойколап, але зупинився. Він подумав про Вивіркострибку, але вона тільки щойно переселилася з кубла Листоплесої: довго загоювалася рана після битви з Вітряним Кланом. Вона ще навіть не повернулася до вояцьких обов’язків, про тривалу мандрівку нічого й було говорити. — Мабуть, твоя правда, — пробурмотів він.

«Отож, Півноче, якщо хочеш зі мною поговорити, мусиш сама до мене прийти».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Над головою Левожара ліниво опускався багряний листок. Кіт підскочив, помотлошив його передніми лапами і знову став на землю, весь розпашілий від сорому. Ніхто не бачив, як він поводився, мов кошеня?

Досвітній патруль повертався в кам’яну лощовину. Сонце вже піднялося над деревами, в тінях листя і траву досі вкривала паморозь. На ліс насував падолист, а за ним маячили важкі дні гололисту.

Патруль вів Золошуб. Він ішов на кілька лисячих хвостів попереду від Шипокігтя і Ясносердої. Левожар полегшено вдихнув, зрозумівши, що ніхто на нього не дивився. Він трохи постояв, розтуливши щелепи й нагостривши вуха на випадок яких-небудь слідів Вітряних зайд. Проте до нього долинали тільки слабкі запахи — і всі з їхнього боку кордону.

— Левожаре! — Золошуб зупинився й озирнувся. — Ти там збираєшся коріння пускати?

— Уже доганяю! — гукнув у відповідь Левожар і побіг до свого колишнього виховника. — Просто нюшив Вітряний Клан.

Золошуб схвально кивнув.

— Це добре, але не думаю, що зараз є сенс через них турбуватися.

— Обачність не завадить, — нявкнув Левожар і приєднався до старших вояків.

Ясносерда і Шипокіготь зникли в густих кущах орляка. Левожар зрозумів, що зараз настав той шанс, якого він чекав, — поговорити із Золошубом наодинці. Він звернув на нього погляд і почав:

— Можна тебе дещо спитати?

Золошуб смикнув вухами.

— Звісно.

— Я думаю, що мені не вистачає ще трохи бойової підготовки. Ти би зі мною попрацював?

Колишній виховник зупинився і глянув на нього, здивовано поширивши свої блакитні очі.

— Левожаре, ти вже вояк, — нагадав він побратиму. — І один з найкращих бійців у Клані. Ти справді вважаєш, що досі маєш чого вчитися?

Золошубова похвала зігріла Левожара, мов промінчик сонця. Коли він ще був новаком, то часто аж зі шкіри пнувся, щоб отримати хоч якесь схвалення сірого вояка.

— Завжди є чого вчитися, — мовив він. — Я хочу залишатися у формі, щоб бути готовим до наступної битви.

Золошуб замислено моргнув.

— Не думаю, що буде ще одна битва. Принаймні нескоро.

— Вітряний Клан може ще щось накоїти. Та й мені все одно треба практикуватися, — не вгавав Левожар. Він випустив кігті й мало не почав роздратовано рвати траву, але вчасно зупинився. Вояк не хотів, аби Золошуб знав, що це аж настільки для нього важливо. — Будь ласка.

— Гаразд. — Золошуб виглядав не дуже переконаним, але, на Левожарове полегшення, більше не заперечував. — Можемо й зараз потренуватися. Дай лиш я дожену Ясносерду і скажу, щоб доповіла Вогнезорові. Зустрічаємось у тренувальній лощовині.

Він побіг геть, а Левожар сам подався до лощовини. Сонце раптом ніби засвітило яскравіше, вітерець приємно куйовдив хутро, а роса прохолоджувала лапи. Він знав, що треба продовжувати тренуватись, аби на повну використати свої сили, проте не хотів більше за виховника мати Тигрозора.

Левожар здригнувся, ніби сама думка про темного вояка могла його прикликати. Він роззирнувся довкола, проте ніде не було ні сліду смугастої тіні й палючих бурштинових очей.

Спочатку він почувався особливим, пишався тим, що Тигрозір обрав його для додаткових тренувань, йому подобалося перемагати інших новаків за допомогою тих прийомів, яких він навчився в темному лісі. Проте за останні кілька повень Тигрозір змінився, став більш ворожим і намагався контролювати Левожара.

«А може, він і не змінився. Може, я просто побачив нарешті, яким Тигрозір був увесь цей час».

Він пригадав, як Папоротехмарка сварила Лиска і Крижинку, коли вони ще були маленькі: «Якщо не будете чемні, прийде Тигрозір і забере вас!» Кошенята перелякано пищали і притулялися ближче до маминого животика.

«Я був зовсім мишомізкий? — подумав Левожар. — Як я міг вірити, що Тигрозір мені допомагає, коли він просто мене використовував?»

Якщо практикуватися із Золошубом, то Тигрозір йому буде більше непотрібний. А коли Тигрозір вирішить явитися, Левожар зможе дати йому відсіч.

«Може, якщо я покажу, що здатен бути самостійним вояком без його допомоги, то він від мене відчепиться?»

У тренувальній лощовині так рано було ще порожньо, кілька пасом туману досі висіли над травами. Левожар вийшов на середину галявини й почав відпрацьовувати бойові прийоми — підстрибував і перекручувався в повітрі, уявляючи, як приземляється на широкі плечі Тигрозора і впивається кігтями в його темне смугасте хутро.

— Непогано, — почувся з протилежного боку лощовини голос Золошуба.

— Дякую, — засапано відповів Левожар.

Він уже збирався розвернутися до свого колишнього виховника, коли це Золошуб вперіщився йому в бік і збив з лап. Левожар, розлютившись на те, що не був готовий, голосно верескнув. Він почав лупцювати Золошуба задніми лапами, а суперник намагався тим часом вчепитися зубами йому в загривок. Сірий вояк своєю вагою притиснув Левожара до землі й вибив з нього повітря.

— Ще хочеш битися? — під’юдив його Золошуб.

Левожар натужився й перевернувся, скинувши його із себе. Тоді зіп’явся на лапи, важко дихаючи, і, перш ніж Золошуб устиг зорієнтуватися, скочив на нього згори. Він притьмом вдарив його передніми лапами і спробував відстрибнути.

Проте Золошуб був надто прудкий. Він кинувся й вибив з-під Левожара задні лапи. Вояки почали боротися на землі. Левожарове вухо запекло — Золошуб боляче його дряпнув. Молодий вояк затарабанив суперника передніми лапами. Йому було важко стримувати кігті, все тіло переповнювала жага лютої битви.

— Зупиніться!

Левожар практично й не почув крику, а от Золошуб одразу зліз із нього і скочив на рівні. Молодший вояк ледве підвівся й потрусив головою.

— Що, заради Зореклану, ви тут робите?

Левожар упізнав голос Вогнезора. Прокліпавшись від піску, він побачив, що провідник стоїть на краю лощовини разом з Білокрилою, Криголапкою та Березопадом. Його зелені очі палали вогнем.

— Битва між вояками? Навіщо? — запитав він.

Золошуб обтрусився від сміття.

— Вогнезоре, це був просто тренувальний бій.

— Але Левожар уже вояк, — зауважив Вогнезір. — Він більше не твій новак.

— Вогнезоре, це була моя ідея, — нявкнув Левожар. — Я попросив Золошуба зі мною потренуватися. Ми просто намагались…

— Я не збираюся слухати виправдання, — крижаним голосом відповів провідник. — Те, що я побачив, — це був не просто тренувальний бій. Це було значно жорстокіше. У такі часи, коли небезпека чатує з обох боків наших кордонів, ми не можемо собі дозволити поранених вояків. Та ще й гололист на носі, а отже, і Листоплеса не зможе марнувати свої трави на дурні, нічим не виправдані поранення. Ви що, обоє мишомізкі?

— Пробач, Вогнезоре. — Левожар похилив голову. — Це я винен. Золошуб за це не відповідальний.

«Але ж як ми маємо добре битися, якщо нам не можна практикуватися?»

— Золошуб — досвідчений вояк. У нього мало б бути більше розуму, — відрубав Вогнезір, смикнувши хвостом. Тоді трохи розслабився. — Левожаре, я знаю, що в тебе багато ентузіазму, і це добре, але, будь ласка, постарайся трохи думати наперед, гаразд? Зараз не дуже вдалий час, щоб ризикувати собою.

Левожар, розпашілий від сорому та роздратування, згідливо щось відбуркнув.

— Білокрила, Березопад і Криголапка йдуть на полювання, — повів далі Вогнезір. — Левожаре, піди з ними. Зжени трошки тої енергії на здобич замість іншого вояка. Золошубе, ти ходи зі мною.

Провідник смикнув хвостом і подався геть з галявини. Сірий вояк рушив за ним.

— Ми думали пополювати біля озера, — нявкнула Білокрила до Левожара.

— Та добре.

Левожар пропустив Березопада і Білокрилу наперед. Вони пішли пліч-о-пліч через підлісок, а Криголапка енергійно застрибала в кінці.

Жар битви досі струмував тілом молодого кота. Йому хотілося вчепитися кігтями хоч у щось — хоч би в якусь білку чи кроля.

Він не міг притлумити відчуття, що Вогнезір вчинив несправедливо. Хіба тепер якраз не добрий час, щоб відпрацьовувати бойові прийоми? Будь-якого дня може початися ще одна битва з Вітряним або Тіньовим Кланом. І як він сповнить пророцтво, якщо не має змоги відточувати свої навички, щоб стати найкращим вояком з усіх Кланів?

* * *

Левожар протиснувся крізь терновий тунель. У його щелепах теліпалися дві миші й полівка, запах здобичі забивав ніздрі. Дійшовши до галявини, він помітив брата і сестру, які сиділи біля медичного кубла. Падуболистка махнула йому хвостом, тож він кинув свою здобич до кагату і побіг до них.

— Що це таке я чула? Ви із Золошубом билися? — запитала Падуболистка.

— Що? — вирячився на неї Левожар. — Звідки ти знаєш?

Сойколап смикнув вухами.

— Тут у таборі новини поширюються швидше, ніж зайці бігають. Ти ще не знав?

— Мені розповів Бубконіс, — ніби виправдовуючись, мовила Падуболистка. — Він почув вас, коли був на полюванні. Сказав, що ви дуже люто верещали.

— От Бубконіс! — форкнув Левожар, хльоснувши хвостом. — Йому що, більше нічого робити, як лише пліткувати про інших вояків?

— Тож це правда? — не вгавала сестра. — За що ви билися?

Вояк відчув, як на його загривку здіймається хутро. Кігті вчепилися в землю, м’язи напружилися. Йому потрібно було боротися зі справжнім ворогом, а не з якимись чутками і зайвими питаннями.

— Ми не билися, — відрубав він. — Ми тренувалися. Облиш це, добре? Мене вже й так Вогнезір насварив, і я думаю, що він неправий! Мені потрібно більше тренуватися. Як я зможу захищати свій Клан, якщо забуду, що робити?

До кінця фрази він уже аж випльовував слова, роздратовано шматуючи кігтями землю.

За мить Падуболистка підійшла до нього ближче і лагідно поклала на плече кінчик хвоста. Левожар здригнувся, щосили притлумлюючи порив люті, який мало не виплеснувся назовні.

— Ти не втратиш бойові навички, — нявкнула Падуболистка. — Хіба не розумієш? Це і є та особлива сила, яку тобі дало пророцтво, — битися краще за будь-якого вояка чи воячку з будь-якого Клану.

— Ти не розумієш, — відбуркнув Левожар. — Я цього не відчуваю. Я відчуваю, що мені треба продовжувати тренуватися.

— Тоді принаймні постарайся, щоб тебе знову не викрив Вогнезір. Коти вже починають про це говорити, — застерегла воячка. — Не можна, щоб решта Клану дізналась про пророцтво, поки ми самі ще не впевнені, що воно означає.

— Постараюсь, — пообіцяв він і розслабив плечі. — Більше не битимусь із іншими вояками.

«Принаймні там, де Вогнезір зможе нас почути».

* * *

Левожара оточила густа пітьма. У вухах відлунили бойові крики котів. Він почув запах крові, відчув, як вона обліплює його лапи і хутро. Груди важко надималися, ніби він усю ніч бився. Місячне сяйво простромлювало хмари, що пливли небом. Один промінь тьмяно освітив клаптик землі біля його лап. Левожар із жахом затамував подих, побачивши, що перед ним у багні лежить тіло Вересолапки.

Від шиї до хвоста зяяв поріз. Світле хутро було просочене кров’ю, що чорніла в сріблястому світлі. Її губи задерлись у задубілому вищирі, блакитні очі невидющим поглядом дивились у небо.

— Ні… ні… — заскімлив кіт.

Раптом він відчув дотик чийогось хвоста на своєму плечі й здригнувся, а обернувшись, вперся у пильний бурштиновий погляд Тигрозора.

— Молодець, — замуркотів кремезний смугань. — Ти дуже добре бився.

— Але… я цього не хотів! — запротестував Левожар.

— Хіба? — у голосі Тигрозора почулося тихе гарчання, його очі зблиснули. — Згадай, як вона тебе зрадила! Вона мало не вбила весь твій Клан, розповівши Вітряному Клану про тунелі.

— Але… — Левожар витягнув лапу і лагідно поклав її на бік Вересолапки. Її шкіра була холодна. — Вона не заслуговувала такої смерті, — промурмотів він.

— Усі зрадники заслуговують смерті!

Вогонь в очах Тигрозора спалахнув так сильно, що загрожував поглинути Левожара. Молодий вояк нажахано скрикнув — йому здалося, що хутро от-от займеться. Він перебирав лапами по закривавленій долівці, але не міг ніяк зрушити з місця.

Раптом хтось інший поторсав його за плече ззаду. Левожар обернувся й витягнув кігті, готуючись стрибнути на ворога.

Перед ним стояв Порохошуб. Його очі роздратовано блищали. Крізь гілля вояцького кубла проливалося сонячне світло.

— Святий Зореклане, я вже подумав, що Вітряний Клан напав, — форкнув він. — Нащо ти робиш стільки галасу?

— Вибач, — буркнув Левожар. Мох і орляк з його гнізда були розсипані по долівці — вочевидь, він сильно вовтузився. Кілька котів сонно попідводили голови, аби подивитися, що там коїться.

— Ага.

Порохошуб розвернувся і знову ліг біля Папоротехмарки.

Левожара досі трусило зі сну, кров стугоніла, мов під час битви. Вояк підвівся і вийшов з кубла. Піскошторма й Косариконіг, які стояли біля кагату, зацікавлено озирнулися на нього.

Образ понівеченого тіла Вересолапки досі стояв Левожарові перед очима — значно чіткіше, ніж галявина довкола. «Невже я перетворююсь на оце? На кота, який вбиває? На подобу Тигрозора?»

Він уже шкодував, що взагалі дізнався про пророцтво. Йому хотілося стати звичайним вояком зі звичайними бойовими навичками, як у решти Клану.

Проте слова пророцтва були вимовлені, і Левожар знав, що не зможе втекти від долі, яку воно приготувало для нього, його брата і сестри.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Сойколап почув, як Листоплеса увійшла до кубла крізь ожинову заслону, і припинив рахувати макові зернята. Крім її запаху, почувся ще запах Тернинки, і новак почув тихенький кашель кошеняти, яке звисало зі щелеп медикішки.

— Тернинці гірше? — схвильовано спитав він.

Листоплеса поклала кошеня в гніздо з орляка. Сойколап почув, як зашурхотіли стебла: кицька намагалася вмоститися зручніше.

— Так, як я й боялася, — нявкнула Листоплеса. — Тернинка заразилася від Міллі. Та й Міллі не кращає. Я б хотіла і її сюди переселити, але переживаю, що Маргаритка не зможе годувати і Джмелика зі Цвіткою, і своїх малюків. А для всіх них тут місця не вистачить.

Сойколап відчував, як від виховниці долинають хвилі тривоги.

— Чому ти так переживаєш? Це ж просто білий кашлюк.

Листоплеса зітхнула.

— Він може легко перейти в зелений кашлюк, особливо як похолодає. — Трохи стишивши голос, щоб Тернинка не почула, медикішка додала: — У Клані є кілька кошенят, та й Мишошубка вже дуже слабка. Ми можемо когось із них втратити.

Вона протиснулась у комору до Сойколапа.

— У нас майже закінчилася котяча м’ята, — промурмотіла виховниця. — Вистачить на раз для Тернинки і ще на один прийом для Міллі, але це все.

— Я піду назбираю, — миттю запропонував Сойколап.

— Це було б чудово, — нявкнула Листоплеса. — І візьми із собою ще когось. Ні, не тому, що я думаю, ніби ти не впораєшся сам, — додала вона, наче знала, що він одразу наїжачиться. — Удвох можна принести вдвічі більше стебел.

— Гаразд. Віднести спершу котячої м’яти Міллі?

— Ні, я віднесу. Ти біжи. Що швидше підеш, то швидше вернешся зі свіжими припасами.

Сойколап вийшов на галявину, і першою, кого він помітив, була Маколеда, котра сиділа біля кагату свіжини. Новак поспішив до неї.

— Ти зайнята?

Маколеда проковтнула шматок полівки.

— Не дуже, — відповіла вона. — Ясносерда казала, щоб я допомогла вичистити підстилки у вояцькому кублі, бо їх зараз дуже багато, а новаків тільки двоє, і вони з усім не впораються. Але, якщо чесно, я б не відмовилася від якоїсь інакшої роботи. — Вона дожувала свою здобич і підвелася. — А що ти хотів?

Сойколап розповів їй про Тернинку і про те, що треба назбирати ще котячої м’яти.

— Бідолашка, — співчутливо нявкнула Маколеда. — Звісно, що я допоможу. Ходімо!

Вона побігла через галявину до тунелю, а Сойколап рушив за нею і наздогнав уже назовні. Вони подалися до покинутого гнізда Двоногів. Сойколап відчув, як хутро стає дибки від спогадів про битву. Хоч запахи крові та страху вже вивітрювалися, та верески битви досі відлунювали у вухах. Він повів Маколеду в протилежний бік від тунелю, з якого Вітряний Клан вдерся на Громову територію. Він не хотів думати про те, що в підземні печери, де він уперше зустрів Скелю, був іще один вхід. І про те, чим це може загрожувати.

Коли вони дійшли до гнізда Двоногів, Сойколап почав винюхувати котячу м’яту, проте замість різкого й свіжого запаху трав відчував тільки затхлий сморід.

— О ні! — різко зупинилася Маколеда.

— Що сталося?

— Котяча м’ята. Ох, Сойколапе… Вона майже вся пропала!

— Пропала? Не може бути!

Маколеда побігла вперед, і Сойколап рушив за нею. Він відчував під ногами грубу траву, а за нею — смугу пухкого ґрунту, на якій Двоноги колись вирощували рослини. Довкола витав запах цвілі, подекуди розбавлений ноткою свіжого листя.

— Що ти бачиш? — спитав новак.

— Воно все потовчене, — стривожено відповіла Маколеда. — Стебла поламані та всі чорні й зогнилі.

Сойколап відчув, як його починає охоплювати неабиякий страх від почутих слів.

— Таке нашим хворим не допоможе.

— Я знаю. Це, мабуть, сталося під час битви.

Сойколап махнув хвостом.

— Я впевнений, що Вітряний і Річковий Клани зробили це навмисно.

— Але хіба хтось може бути настільки жорстоким? — нявкнула Маколеда.

Сойколап розлючено почав переминати ґрунт кігтями і відчув під ними розідрані стебла.

— Треба розповісти Вогнезору. Це їм так просто не минеться!

— Ні, чекай. — Сойколап уже зібрався повертатися до табору, але Маколеда перепинила його хвостом. — Тут же повсюди билися коти. Мабуть, вони просто прим’яли м’яту лапами.

Сойколап зітхнув. Може, вона й права, але це не зменшувало його підозри. Хай там як, значно важливіше було пошукати свіжої котячої м’яти для Тернинки та Міллі. Розмова з Вогнезором зачекає.

Уважно покуштувавши повітря, він таки вловив запах кількох нових пагонів котячої м’яти, що пробилися крізь землю, проте вони були геть маленькі, і їх було небагато. Він почав акуратно відкушувати стебла.

Маколеда поруч шаруділа в листі.

— Я відтягну ці поламані стебла подалі, — пояснила вона. — Щоб не заважали рости свіжим.

— Хороша ідея, — нявкнув Сойколап. — Я тобі допоможу. Позбирай ще нові стебла, які знайдеш, і складай поруч з моїми.

Він почав віддирати кігтями зогнилі частки й опале листя, яке позабивало зелені паростки. Новак уявляв, як сонце зігріватиме пошкоджені рослинки, заохочуючи їх знову витягуватися вгору. Але невдовзі настане гололист, коли нічого не росте… Чи зможуть вони дочекатися до новолисту і свіжої м’яти?

Та зараз їм більше нічого не залишалося. Сойколап і Маколеда розділили зібрані рослини на двох, хоча насправді їх міг би понести й один кіт: назбирати вдалося зовсім мало. Тоді рушили назад до табору.

— Що сталося? — зустрів Сойколапа схвильований голос Листоплесої, як тільки він з’явився за ожиновою заслоною. — Чому ви так довго? І чому не принесли більше?

Новак поклав зілля до її лап.

— Більше не було.

— Що?

Слідом увійшла Маколеда і поклала свій жмуток біля його. Воячка тихо розповіла, на що вони натрапили біля гнізда Двоногів.

— Це жахливо! — вигукнула Листоплеса. — Я на нашій території більше котячої м’яти не бачила.

— Тоді віддай усе Тернинці. — Сойколап навіть не впізнав цей голос, настільки він був хрипкий. Тоді вловив запах Міллі та здогадався, що вона прийшла до своєї доньки. — Зі мною все буде нормально, Листоплесо, чесно. — Вона урвала мову й закашляла.

Сойколап їй не вірив. Вона здавалася ще більш хворою, ніж коли вони востаннє говорили, і він відчував, що Листоплеса за неї боїться.

— Я піду доповім Вогнезорові, — промурмотіла Маколеда і вийшла з кубла.

— Але з тобою не все нормально, Міллі, — жорстко сказала Листоплеса. — Подивися, що ти викашляла. У тебе зелений кашлюк. Тобі треба залишитися тут, де ми із Сойколапом зможемо тебе полікувати.

— Але що буде з Джмеликом і Цвіткою? — заскімлила Міллі, проте раптом знову зайшлася кашлем. — Маргаритка не зможе годувати ще й їх.

— Це не обговорюється, — відрубала медикішка. — Маргаритці доведеться якось впоратися. До того ж Тернинка теж хвора. Ти хочеш, щоб і інші твої кошенята похворіли?

Міллі не встигла відповісти — біля входу до кубла почулися кроки, і Сойколап упізнав запах Сіросмуга.

— Що відбувається? — запитав сірий вояк. — Міллі, я з іншого боку табору почув, як ти кашляла.

— У неї зелений кашлюк, — сказала Листоплеса. — Ні! Стій на місці! — Вона пробігла повз Сойколапа, і той уявив, як виховниця перепиняє Сіросмуга, аби він не побіг до своєї партнерки. — Ти хочеш заразитись і рознести його по всьому Клану?

Запала тиша. Сойколап вловив бурхливу злість Сіросмуга і страх за Міллі.

— Гаразд, — врешті нявкнув вояк. — Я можу якось допомогти?

— Піди поговори з Маргариткою, — відповіла Листоплеса. — Їй доведеться годувати всіх чотирьох кошенят у яслах, бо я не можу випустити Міллі звідси. Ружка і Жабко вже їдять свіжину, тож має бути легше.

— Гаразд, — полегшено відповів Сіросмуг, радий, що може якось допомогти. — Я подбаю, щоб у неї було достатньо їжі, і наловлю ще для вас чогось. Якщо треба буде ще щось, то скажіть.

— Дякую, Сіросмуже, — нявкнула Листоплеса.

— Міллі, я тебе кохаю, — гукнув вояк до своєї партнерки. — Про кошенят не хвилюйся. Я ходитиму до них щодня.

У відповідь Міллі лише втомлено муркнула. Кашель її виснажив. Сойколап почув, як вона підсунула Тернинку ближче до свого живота.

— Поїж добре, маленька, — прошепотіла вона. — Ти маєш бути сильна, і скоро тобі стане краще.

— Я можу понести Маргаритці трохи огірочника, щоб молоко прибувало, — запропонував Сойколап.

— Добре, але спершу побудь тут з Міллі й Тернинкою, — мовила Листоплеса. — Я мушу піти до Вогнезора і сказати, що в нас у таборі зелений кашлюк.

Кішка вибігла з кубла.

Сойколап підійшов до розколини в камені, щоб перевірити запаси листя огірочника. Вони вже теж вичерпувалися, проте він знав, де знайти більше. Новак відклав кілька листочків для Маргаритки, а тоді почав пережовувати той мізерний жмуток котячої м’яти на кашку для Міллі та Тернинки.

«Нам треба назбирати ще, але я не знаю де. І якщо це будуть єдині дві кішки, яких доведеться лікувати до зеленлисту, то я — миша».

* * *

Коли повернулася Листоплеса, холодний вечірній вітер уже колихав ожинову заслону біля кубла. Гострий кігтик місяця висів над лощовиною, ледь не зачіпаючи одним кінцем найвищі дерева.

— Пора йти до Місячного Ставу, — роздратовано сказала медикішка. — Аж шкода, що небо не захмарене! Не хочу лишати Міллі з Тернинкою самих.

— Ти не мусиш іти, — зауважив Сойколап. — Маєш рацію, тут ти більше потрібна. Я можу сам піти.

— Ой, але… — думала заперечити Листоплеса, але затихла.

Сойколап змусив себе промовчати. Він хотів додати, що виховниця й так була надто втомлена, аби йти кудись, що вона виснажилася, дбаючи про хворих, і якби таки вирішила піти, то, мабуть, впала б з гори. Проте Сойколап також добре знав, що виховниці такого говорити не слід. Якби він сказав, що вона на щось не спроможна, Листоплеса тільки охочіше б побігла доводити, що здатна на все.

— Новаки зазвичай не ходять без виховників, — промурмотіла Листоплеса здебільшого сама до себе. — Але не думаю, щоб цей один раз щось сильно змінив. Ти знаєш дорогу… а я мушу лишитися з Міллі й Тернинкою.

Так! Сойколап мало не підстрибнув з радості.

— Гаразд, — врешті вирішила Листоплеса. — Але будь обережний. І не думай задиратися з Вербоясою.

«Я й не думав». Новачка Мільгокрилої не дуже імпонувала Сойколапові, але йому вистачало клепки, аби не погладити її проти шерсті, коли він був єдиним котом від Громового Клану.

— Ну то я йду, — нявкнув він.

— Ага… І, Сойколапе, якщо раптом почуєш десь котячу м’яту…

— То назбираю і принесу, — пообіцяв Сойколап, хоч і розумів, наскільки порожня ця обіцянка. На Громовій території котяча м’ята більше не росла ніде. Може, їм доведеться пошукати трохи далі від озера, якщо вони хочуть поповнити припаси і врятувати хворих.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Сойколап проминув терновий тунель і вийшов у ліс. Нічні запахи і звуки видавались різкішими, ніж зазвичай, адже він був сам. Ніхто над ним не трусився, і якби він перечепився об гілку чи провалився лапою в яму, то міг би сам собі дати раду.

Тепер територія вже була знайома, особливо після того, як він взяв участь у битві. Незабаром землі Громового Клану залишилися позаду, а новак ступив на кам’янистий схил. Попереду чулися запахи інших котів. Він упізнав слід Вербоясої з Річкового Клану і Короморда з його новаком Борилапом з Вітряного Клану. Дрібнохмарового серед них не було.

Скоро запахи стали сильніші, і Сойколап зрозумів, що решта медикотів чекає на нього. Він зупинився перед ними і схилив голову.

— Вітаю.

— Вітаю, Сойколапе, — нявкнув Короморд. — Як здобич водиться?

Він звучав досить ніяково, і Сойколап вловив сильну нотку каяття, ніби Вітряний медикіт намагався перепросити за ворожнечу між їхніми Кланами.

Сойколап розуміюче кивнув, ніби прийняв вибачення, які старший кіт не міг промовити вголос.

— Добре, дякую.

— А де Листоплеса? — додала Вербояса.

— Не змогла прийти, — відповів Сойколап. — Має багато справ.

Незважаючи на те, що медикоти жили за іншими правилами, він не хотів усім розповідати, що в Громовому таборі зелений кашлюк. Вони б від цього виглядали слабкими.

Усі троє вельми здивувалися, а Вербояса ніби навіть роздратувалася.

— А я мала чекати на своє ім’я, перш ніж Мільгокрила дозволила мені піти сюди самій, — нявкнула вона.

«Закладаюся, що тепер Мільгокрила тебе завжди саму пускає. Для неї це просто марнування часу». Сойколапові аж свербіло зробити це зауваження, але він вчасно спинився. Річкова медикішка не вірила в Зореклан. Вона могла спокійно провести ніч півповні у своєму кублі, не йдучи аж до Місячного Ставу.

— Здається, Дрібнохмара не буде, — буркнув Короморд. — Я думав, що хоч він залишиться вірним Зореклану.

«Він намагається», — хотів сказати Сойколап, але не міг розповісти про свою вилазку в Тіньовий Клан. Дрібнохмар виступив проти того, що Сол говорив його Кланові, але це не мало вже значення. Тіньовий Клан відвернувся від своїх предків-вояків, і Чорнозір, мабуть, заборонив медикоту відвідувати збори.

— Може, йому вдасться поділитися язиками із Зорекланом на своїй території, — промурмотіла Вербояса.

— І може, Зореклан нам підкаже, що робити із Солом, — мовив Сойколап, хоча насправді він не вірив, що це можливо.

Короморд згідливо крекнув:

— Ну то йдемо без нього. Не будемо марнувати місячне світло.

* * *

Сойколап уже чув шум водоспаду і тихе шамотіння кроків. Вони спускалися серпантином до Місячного Ставу. Новак почувався невимовно близьким до Скелі, Опалого Листя та інших древніх котів, ступаючи лапами в заглибинки, які вони протоптали багато повень тому.

«Сподіваюся, сьогодні буде якийсь хороший сон, — подумав він. — Пора би вже».

Ще від того видіння на Тіньовій території та розмови з Листоплесою він сподівався знову зустріти дивну борсучиху Північ. Якщо не явиться тут, у цьому особливому місці під місячним серпиком, то, мабуть, вона взагалі не збиралася до нього приходити.

Інші коти вже вмощувалися довкола ставка. Сойколап зайняв місце біля Короморда. Борилап сів з іншого боку від свого виховника, а Вербояса знайшла собі закапелок трохи далі.

Сойколап витягнув шию й торкнувся носом до Місячного Ставу. Його холодний дотик послав по тілу кота дрож. Новак згорнувся і поринув у сон.

Розплющивши очі, він побачив, що стоїть на твердій відкритій ділянці. Під ногами було круте урвисько. Від непроглядної глибини паморочилось у голові, і Сойколап відступив трохи назад. Між скелями шугав вітер. Новак вчепився кігтями в каміння, боячись, що його зараз здує. Гірську верхівку освітлювали тьмяні промені. Кіт роззирнувся, не розуміючи, сутінки це чи світанок. Спершу він думав, що стоїть там сам, але раптом на одному з кругляків щось заворушилося, і він упізнав лисе й покороблене тіло Скелі.

— Ти тут! — вигукнув Сойколап. — Ти прийшов щось мені сказати?

Скеля похитав головою.

— Я привів декого, хто хоче з тобою поговорити.

З-за Скелі з’явилась чорна постать і поволі посунула ближче. Сойколап ще міцніше вчепився кігтями в землю, на карку почало здиблюватися хутро. Він дивився у блискучі очі-ягідки борсучихи.

— Північ? — нявкнув Сойколап, розлютившись на себе за те, що голос задрижав. — Ти — борсучиха, яка допомогла Громовому Клану?

Кремезна істота кивнула. Біла смужка на її голові блиснула в сутінках.

— Не треба боятися, маленький. Поговорити зі мною ти хотіти?

— Так… Я хотів спитати, чому ти явилася мені в ту ніч, коли ми ходили до Тіньового Клану. Це ж була ти, правда?

Північ кивнула.

— Я ходила туди дізнатися, що Сол говорити Кланам.

— Ти знаєш Сола? — вражено спитав Сойколап.

— Повз моє кубло біля моря він ішов. Він чув багато про котів біля озера, і багато питань він питав.

— І ти йому відповіла? — То це звідси Сол стільки всього знав про Клани? — Навіщо? Листоплеса мені казала, що ти наша подруга! — обурився Сойколап.

Північ важко знизала плечима.

— Є більше ніж один спосіб подругою бути. Правда це, я дала Солу знання. Але знання не завжди силу приносить.

— Солу воно принесло достатньо сили, — гірко нявкнув новак. — Він уже переконав один Клан відійти від віри в Зореклан.

— Можливо, буде завдання Зореклану повернути віру Тіньового Клану.

Сойколап закліпав. Увесь цей час він думав, що Скеля намагається довести, що в Зореклану немає такої сили.

— Як вони можуть це зробити?

Очі Півночі зблиснули чорним світлом.

— Коли віра сильна достатньо — всього вона досягне, — запевнила борсучиха.

— Це не відповідь! — роздратовано скрикнув Сойколап. — Чому ти говорила із Солом, а не зі мною?

Та борсучиха мовчала, а її дебеле тіло потроху розчинялося в тінях. Біла смужка на голові ще на мить затрималась і зникла.

Сойколап почав роз’ятрено роззиратися довкола. Скеля також зник, і новак опинився сам на тьмяній горі. Він силкувався прокинутись, кліпав, сподіваючись розплющити очі в пітьму, але нічого не ставалося. «Я тут застряг?» — панічно подумав він.

Проте раптом помітив двох котів, які наближалися до нього, борючись із вітром. Першим був м’язистий смугань із подертим вухом, а за ним ішов невеличкий біло-сірий кіт із вогким носом. Навколо їхніх лап тьмяно мерехтіли зорі. Вони обидва крокували якось нервово, час від часу позиркуючи в тіні, ніби очікували, що на них вискочать вороги.

Смугань зупинився перед Сойколапом і схилив голову.

— Вітаю, Сойколапе, — нявкнув він. — Мене звати Зорещерб. Колись я був провідником Тіньового Клану. А це Носошморг, наш колишній медикіт.

Сойколап витріщився на нових знайомців. Колись Листоплеса йому розповідала про Носошморга — і виглядало на те, що медикіт навіть у Зореклані не міг вилікувати власну застуду.

— Чому ви прийшли зі мною поговорити?

— Заради нашого Клану, — сумно відповів Зорещерб. — Якщо ніхто їм не допоможе, Сол їх роз’єднає. Вони розбіжаться і стануть волоцюгами! І вся їхня честь і ґонор пропадуть!

— Я говорив із Дрібнохмаром у видіннях, — додав Носошморг, поклавши кінчик хвоста своєму провіднику на плече. — Він зберігає віру, але мало хто його ще слухає, а тепер Чорнозір узагалі заборонив йому говорити про Зореклан. Дрібнохмарові навіть не можна піти до Місячного Ставу, щоб поділитися з нами язиками.

— Але… що ви хочете, щоб я тут зробив? — збентежено запитав Сойколап. — Я не можу піти до Тіньового Клану і поговорити з Чорнозором, а навіть якби й міг, він би мене не послухав. Він би мене роздер і послав назад Громовому Клану по частинах.

— Я не можу тобі сказати, що робити, — зізнався Зорещерб. — Я просто знаю, серце мені підказує, що ти можеш стати тим, хто врятує мій Клан.

Він у відчаї перезирнувся з Носошморгом. Побачивши цей погляд, Сойколап зрозумів, що не лише Тіньовий Клан відкинув Зореклан, а й навпаки, їхні предки-вояки вже теж збиралися їх покинути.

Злість пронизала його нутро, немов тернина, і хутро на карку знову настовбурчилося. «Ну добре, — стиха загарчав новак. — Якщо вони не збираються нічого робити, я зроблю! Мусить бути якийсь спосіб перемогти Сола і відновити віру Тіньового Клану в їхніх предків-вояків. І тоді Сол зможе дотриматися своєї обіцянки і допомогти нам здійснити пророцтво».

— Я спробую, — пообіцяв він, навіть не намагаючись приховати в голосі лють і зневагу. — Я принаймні не сиджу на хвості й не скімлю, як загублене кошеня.

— Дякую. — Зорещерб знову схилив голову. — Твої предки-вояки…

Його голос почав затихати, ніби видіння зникало, але Сойколап досі чітко бачив і його, і Носошморга. Новак спантеличено роззирнувся і закляк від жаху. Він бачив жорстку поверхню скелі крізь власні лапи.

«Це я зникаю!»

Його очі розчахнулись у темряву. Він лежав біля Місячного Ставу. Чувся лагідний плюскіт води, а довкола вже прокидалися інші медикоти.

* * *

Спускаючись схилом за Коромордом, Борилапом і Вербоясою, Сойколап розмірковував про те, що йому явилося. Північ не сказала практично нічого, хіба зізналася, що це від неї в Сола стільки знань про Клани. То вона розповіла йому ще й те, що сонце зникне? Сойколап не здивувався б. Проте Північ не сказала нічого, що допомогло б вирішити проблему з Тіньовим Кланом. Вона ніби думала, що Зореклан зможе сам відновити їхню віру, а от Зореклан, вочевидь, нічого не збирався робити, крім просити про допомогу новака-медикота.

Біля Вітряної межі Сойколап зупинився попрощатися з медикотами. З вересовища дув легенький вітерець, приносячи запахи трав і кролів. Вербояса підійшла до новака і торкнулася до його плеча хвостом.

— Нехай буде з тобою Зореклан. До зустрічі, Сойколапе.

— Дякую, — відбуркнув він. — І з тобою.

Не хотілось, аби Вербояса вирішила, що він раптом став дуже дружній, — новак досі ображався за її зверхню фразу при зустрічі. Вона аж надто пишалася тим, що раніше за нього отримала нове ім’я. Та й до того ж йому не хотілося розмовляти. Він мусив подумати.

Єдиний спосіб перемогти Сола — змусити Тіньовий Клан відновити свою віру в Зореклан. Але як це зробити?

Сойколап повернувся думками до своєї зустрічі з Племенем Стрімкої Води. Пригадав, який згорьований був Скелевидець, коли дізнався, що Плем’я Вічного Полювання залишило його котів напризволяще. Сойколап не довіряв Скелевидцеві, проте йому таки стало шкода старого провідника.

Скелевидець збрехав своєму Племені, аби переконати продовжити боротьбу проти загарбників. Його брехня сповнила їх відвагою, і вони перемогли ворогів. Плем’я Стрімкої Води стало сильнішим, бо вірило в те, що від них начебто хотіли їхні предки-вояки.

«Та щоб переконати Тіньовий Клан, самої брехні не вистачить, — сказав собі Сойколап. — Чи, може, вистачить? Але якої?»

* * *

Уже наближаючись до кам’яної лощовини, Сойколап відчув свіжий бриз — надходив світанок. На деревах починали щебетати пташки. «Мені б зараз товстенького дроздика», — зголодніло подумав новак.

Як тільки він вийшов на галявину, до нього одразу повернулася тривога за Міллі й Тернинку, проте, зайшовши до кубла, він почув, що всі три кицьки рівномірно сопуть уві сні. «Це добре. Їм усім треба виспатись».

Замість приєднатися до них, Сойколап тихо виліз назад надвір. Він не почувався втомленим — навпаки, аж тремтів від захвату. Дорогою додому в його голові почав формуватися план, і йому треба було поговорити про це з братом і сестрою. Новак покуштував повітря, намагаючись їх знайти, і вже скоро помітив, що Падуболистка сидить біля кагату свіжини разом із Мишовусом і Бубконосом.

— Гей, Падуболистко! — гукнув Сойколап. Він не хотів іти до них і заводити розмову.

Сестра підбігла до нього. Новак вловив від неї запах свіжої миші, і в животі забуркотіло.

— Щось сталося? — спитала вона. У її голосі, мов блискавка, потріскувала тривога.

— Треба поговорити. Де Левожар?

— У вояцькому кублі, ще спить, — нявкнула Падуболистка.

— Поклич його. Зустрінемося ззаду.

Сойколап прослизнув у дірку за вояцьким кублом і нетерпляче випустив кігті в землю. Падуболистка і Левожар протиснулись у вузьку шпаринку біля нього.

— Нам треба знайти краще місце для зустрічей, — буркнув Левожар. — Якщо станемо ще більші, то взагалі сюди не вліземо.

— Припини скиглити, — форкнув Сойколап і вмостився зручніше. — Це важливо.

— Ну то розказуй! — нявкнула Падуболистка.

Сойколап розповів їм про свій сон біля Місячного Ставу, про зустріч із борсучихою Північчю та із Зорещербом і Носошморгом.

— Зореклан попросив допомоги в тебе? — благоговійно запитала Падуболистка. — Та це ж неймовірно!

Сойколап роздратовано засичав:

— Не обов’язково так дивуватися.

— Думаєш, ти зможеш зробити те, що вони просять? — озвався Левожар. — Ти ж знаєш, ми допоможемо.

— У мене є ідея, — почав Сойколап. — Нам треба якось змусити Тіньовий Клан повірити у предків-вояків, правильно? Отже, їм потрібен знак від Зореклану — чіткий знак, який усі побачать.

— Якби Зореклан міг, то хіба досі б цього не зробив? — невпевнено спитала Падуболистка.

— Думаю, зробив би. — У Сойколапа від емоцій аж сироти по шкірі бігали. — Отже, якщо Зореклан не може цього зробити, ми зробимо це за них.

На мить запала тиша. Тоді Левожар нявкнув:

— Ми зробимо знак від Зореклану?

— А чому ні?

— Не знаю, — збентежено відповів Левожар. — Це просто якось… неправильно, мабуть. Та й до того ж якщо ми сильніші за Зореклан, то чому нам розходиться, чи вірить Тіньовий Клан у своїх предків-вояків?

— От мишомізкий, звісно, що розходиться! — гаркнула Падуболистка. Сойколап відчув, як усі її м’язи напружилися, ніби вона вже збиралася стрибнути на брата. — Усі чотири Клани повинні дотримуватися вояцького правильника.

— Добре, добре, заспокойся, — відбуркнув Левожар.

Падуболистка на нього не зважала.

— Сойколапе, я ще не знаю, як ми це зробимо, але знаю, що зможемо. Я зроблю все, щоб врятувати Тіньовий Клан від Сола!

Голос воячки аж дрижав від напруги, і Сойколап уявив, як палають її зелені очі. Його спиною мишачими крочками пробіг мороз. Ставало все ясніше, що для Падуболистки не було нічого важливішого за вояцький правильник, і оце вперше в житті він трохи її злякався.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Падуболистка прокинулася від чийогось кашлю. Вона підвела голову і роззирнулася вояцьким кублом. За кілька хвостів від неї сидів Шипокіготь і, схиливши голову, кашляв.

Його сестра Ясносерда притулилась йому до плеча мордою.

— Не переживай, — промурмотіла вона. — Я тобі щось візьму в Листоплесої, і стане краще.

— То рухайся, — крекнув Косариконіг. — Може, тоді ми нарешті зможемо поспати.

— Ага, ми тут ніби з якоюсь потворою спимо, — додав Бубконіс.

Ясносерда розлючено на них зиркнула і задерла губу.

— Ще попросите мене про поміч, коли ви захворієте, — форкнула вона і прослизнула між гілля.

Шипокіготь знову закашлявся.

— Пробачте.

— Не проси вибачення в цих дурних клубків хутра, — сказала йому Падуболистка. — Якщо їм не подобається, можуть вийти і поробити щось корисне.

Косариконіг із Бубконосом залишили її слова поза увагою, знову згорнулися в своїх гніздах і закрили хвостами вуха. Шипокіготь теж ліг, але щоразу, як намагався вдихнути, все його тіло стрясалося від кашлю.

Падуболистка вже надто розтривожилась і не могла далі спати. Вона згорнулася тісніше у своєму гніздечку й прислухалася. По покрівлі кубла рівномірно тарабанив дощ. Скільки ще захворіє котів, перш ніж Листоплеса зможе спинити цю епідемію зеленого кашлюку?

Вона знову пригадала усе те, про що вони із Сойколапом і Левожаром розмовляли вчора. Невже їм справді треба підробити знак від Зореклану, щоб змусити Тіньовий Клан знову в нього повірити? Чи не розізлить це Зореклан? Може, треба знайти інший спосіб показати, що Сол не є достойним провідником?

Падуболистка мимохіть згадала, як почувалася, коли Сол із нею розмовляв, як вона купалася в теплі його погляду, як його спокійний глибокий голос дарував їй відчуття, ніби все буде добре, якщо вона тільки його слухатиметься.

І все ж він відібрав у Зореклану цілий Клан. Це неправильно! Зореклан був завжди! Жоден Клан не повинен від нього відвертатися.

Від таких взаємозаперечних роздумів Падуболистці аж в голові запаморочилося. Попри те, що надворі лив дощ, вона підвелась і вийшла з кубла. Таборова долівка розмокла і перетворилася на суцільне багно, яке обляпало ноги й живіт кішки, коли вона побігла до тернового тунелю. Воячка зупинилась у сховку, тремтячи. Її лапи свербіли побігти до лісу, ніби вона могла вистежити відповіді на всі свої запитання, немов здобич.

У лощовину ледь просіювалося сіре світло світанку. Ніхто ще не встав, тільки Ясносерда вийшла з кубла Листоплесої й побігла через галявину з листочками в зубах. Невдовзі Падуболистка помітила якийсь рух на Високому Виступі — Піскошторма збігла по кам’яному розсипу. Руда кішка прямувала до виходка, але побачила Падуболистку і підбігла до неї.

— Що ти тут робиш так рано? — нявкнула вона. — До сходу сонця патрулів не буде. — Смикнувши хвостом, Піскошторма додала: — Може, до того часу дощ трохи вщухне.

— Шипокіготь дуже кашляв, — відповіла Падуболистка, розуміючи, що не каже всієї правди.

У зелених очах Піскошторми спалахнула тривога:

— Нам ще тільки епідемії в таборі не вистачало. Багато котів і так знесилені після битви, особливо Вивіркострибка.

Падуболистка здригнулася. Її маму дуже сильно поранили в битві, і рана тільки-тільки почала загоюватися. Вона вже не спала в кублі Листоплесої, але їй ще досі не можна було виходити з табору. Якщо вона підхопить важку хворобу, то навряд чи матиме сили її побороти.

Піскошторма нахилилась і торкнулася мордою до голови Падуболистки. Юна воячка раптом знову відчула себе кошенятком, у безпеці й затишку.

— Не хвилюйся аж так, — муркнула старша кішка. — У нас багато вояків і воячок, які подбають про Клан, а Листоплеса — чудова медикішка. Тобі треба просто зосередитися на тому, щоб навчитися всього і служити Громовому Клану.

— Я це й намагаюся робити, — нявкнула Падуболистка, раптом усвідомивши, наскільки вона віддалилася від того ідеалу, до якого колись прагнула.

— Ти чудово показала себе в битві, — підбадьорила її Піскошторма. — Вогнезір тобою дуже пишається. Але не бери на себе більше відповідальності, ніж треба.

Падуболистка ледь стрималася, щоб не засміятися гірко. Піскошторма навіть не мала уявлення, з якою відповідальністю їй доводилося мати справу.

— Не забувай про те, що я сказала.

Воячка лагідно погладила Падуболистку по плечу кінчиком хвоста, а тоді вийшла з тунелю і рушила до виходка.

Надворі вже прояснювалося, хоча хмари досі вкривали небо і дощ усе так само лив на галявину. Падуболистка побачила Сіросмуга, який перебіг через табір до кубла Листоплесої й зупинився біля ожинової завіси.

«Питає, як Міллі», — здогадалася Падуболистка.

Невдовзі після Сіросмуга з вояцького кубла вийшов Золошуб, а за ним — Хмарохвіст і Попелюшкосерда. Усі троє рушили до тунелю.

Порівнявшись із Падуболисткою, Золошуб кивнув і зацікавлено подивився на воячку.

— Ти вся змерзла, — нявкнув він. — Може, хочеш піти з нами в прикордонний патруль, щоб трохи зігрітися?

— Звісно!

Вона не хотіла повертатись до вояцького кубла і знала, що Сойколап без неї не плануватиме нічого щодо фальшивого знака.

Золошуб повів загін до лісу, прямуючи до старої стежки Двоногів. Решта патруля пішла за ним. Дощ заглушав їхні кроки. Попелюшкосерда стала в ряд біля Падуболистки; в її блакитних очах грали якісь схвильовані вогники.

— Не подобається мені сюди ходити, — зізналася вона. — Надто сильно нагадує про битву.

Падуболистка згідливо муркнула. Їй теж дошкуляли спогади, особливо коли вони дійшли до закинутого гнізда Двоногів. Кров з каміння вже змилася, проте неважко було уявити, що її сморід досі витав у повітрі, а верески котів відлунювали від пошкоджених стін. Дивлячись на ці порослі мохом стіни і густі кущі орляка, Падуболистка відчувала, як здиблюється хутро на загривку. Здавалося, що на них от-от вистрибнуть Вітряні коти.

— Стійте! — різко скрикнув Хмарохвіст, повернувши її до реальності. Білий вояк стояв, піднявши хвоста, щоб решта загону зупинилася. — Там щось є попереду.

— Можеш сказати, що то? — тихо спитав Золошуб. — Вітряний Клан?

Хмарохвіст похитав головою, тоді розтулив щелепи і покуштував повітря.

Золошуб подав Падуболистці та Попелюшкосердій знак пропустити Хмарохвоста наперед. Білий кіт був найкращим слідопитом у Громовому Клані. Він швидко з’ясує, що там на них чекає.

Хмарохвіст прослизнув по краю стежки Двоногів, притиснувшись ближче до промоклих чагарів, і пірнув під навислі стебла, щоб замаскувати своє біле хутро. Золошуб подався за ним, а Падуболистка і Попелюшкосерда їх прикривали ззаду. Ідучи крадькома за старшими вояками, Падуболистка раптом уловила незнайомий запах. Вона застигла, хутро почало наїжуватися, і кішка полохливо перезирнулася з Попелюшкосердою.

Тіньовий Клан!

Падуболистка намагалася переконати себе, що цей запах залишився ще від битви, але насправді знала, що він свіжий, і з кожним кроком слід ставав лише сильнішим. У животі все стиснулося. Невже Сол міг наказати Тіньовому Клану напасти на Громову територію?

«А що, не міг?» — почулось у голові сухе й саркастичне запитання Сойколапа.

Хмарохвіст і Золошуб присіли, готові до бійки. Падуболистка і Попелюшкосерда поспіхом зробили так само. Дощ уже майже вщух, хоча вітер досі сипав дрібні бризки в обличчя воячці. Вона вже розбирала якісь звуки: коти пробиралися крізь промоклий підлісок до стежки Двоногів.

Тоді почувся невдоволений писк:

— Мамо, мені за шию накапало з папороті!

— Тихенько, — пролунала відповідь. — Ми вже скоро прийдемо.

— Вохрошубко! Жаролапе! — гукнула Падуболистка і побігла вперед, ігноруючи розлючене шипіння Золошуба.

Вайї орляка біля стежки розступилися, і з куща з’явилася Тіньова кішка. За нею вийшли всі троє кошенят. Опинившись на стежині, вони обтрусилися від води.

— Це ти! — полегшено вигукнула Вохрошубка і поноськалася з Падуболисткою. — Слава Зореклану, я така рада бачити знайоме обличчя. — Вона повернулась і повагом кивнула Хмарохвосту і Золошубу. — Вітаю, — нявкнула кішка. — Я прийшла…

— Ви не маєте права тут бути, — перебив її Золошуб. Хутро на його спині стояло дибки. — Чого тобі треба? Ти сама прийшла чи привела решту свого Клану?

— Стривай. — Хмарохвіст затулив сірому воякові рота хвостом. — Хай спершу скаже.

Вохрошубка вдячно моргнула Хмарохвостові.

— Я привела своїх кошенят у Громовий Клан. — Вона говорила тихо, щоб малі не почули. Вони втрьох збилися докупки на краю стежки і величезними очима роззиралися довкола. — Я не хочу бути частиною Клану, який більше не слухає своїх предків-вояків.

Поки Вохрошубка говорила, Падуболистка помітила, наскільки втомлений і голодний вона мала вигляд. Її голос дрижав. Вохрошубка була зовсім не схожа на ту несхитну й сильну воячку, з якою вони мандрували в гори.

— А з чого ти вирішила… — так само вороже почав був Золошуб.

— Не будь такий мишомізкий, — знову перервав його Хмарохвіст. — Чого нам боятися? Це просто королева з кошенятами.

— Ми новаки! — обурено пискнув Жаролап.

Хмарохвіст смикнув вухами.

— Ну нехай. Ви всі можете піти з нами до табору. Вогнезорові цікаво буде почути, що відбувається в Тіньовому Клані. — Він глянув на Золошуба. — І Вогнезір зможе сам ухвалити остаточне рішення.

У блакитних очах Золошуба досі палала лють.

— Гаразд, — форкнув він. — Вертаємося до табору. Але якщо Вітряний Клан вирішить порушити кордон, бо ми не закінчили патрулювання, — я не винен.

Він повів загін назад стежкою поперед Хмарохвоста і Вохрошубки. Попелюшкосерда пішла слідом, а всі троє новаків скупчилися довкола Падуболистки.

— Привіт, Падуболапко! — нявкнув Тигролап.

— Я тепер Падуболистка, — сказала вона.

— Ого, ти вже воячка! — поширила очі Світолапка. — Вітаю.

— Падуболистка! — загукав Жаролап, і братик із сестричкою приєдналися до нього.

Попелюшкосерда озирнулася.

— Здається, в тебе троє новаків, — промурмотіла вона.

— Досить, — нявкнула Падуболистка. Їй аж гаряче стало від сорому. — Ви плутаєтеся під лапами. Ми так від усіх відстанемо.

Новаки припинили пищати і спокійно закрокували біля Падуболистки, попіднімавши хвостики.

— Що це? — спитала Світолапка, коли вони минали закинуте гніздо.

— Тут колись жили Двоноги, — пояснила Падуболистка. — Але їх тут уже давно не було, — додала вона, коли новаки почали перелякано перезиратися. — Ви тут чуєте запах якихось Двоногів?

Усі троє порозтуляли ротики, щоб покуштувати повітря, а тоді серйозно захитали головами.

— Ні, ані сліду! — оголосив Тигролап.

— Молодець, — нявкнула Падуболистка, думаючи про те, чи так почувалися виховники, як вона зараз.

— А де решта твого Клану? — спитав Жаролап, коли вони піддали кроку, щоб наздогнати інших котів.

— Переважно всі в таборі, — відповіла воячка. — Ми ходили в досвітній патруль. Уже хтось міг піти на полювання, але загалом ще трохи зарано.

— А можна нам на полювання? — спитала Світолапка. — Ми вмираємо з голоду!

— Не будь дурним клубком хутра, — насварив її Тигролап і ляснув по вухах кінчиком хвоста. — На території іншого Клану не можна полювати.

— Ну я просто спитала, — огризнулася Світолапка.

— Зараз ніколи полювати, — відповіла Падуболистка, хоча їй було цікаво, наскільки вправними стали новаки. — Думаю, ви зможете поїсти, коли ми прийдемо до табору.

Очі Жаролапа аж засяяли:

— Дякую!

Придивившись пильніше, Падуболистка зрозуміла, що Світолапка, можливо, й не прибріхувала, коли казала, що вони вмирають з голоду. Вони всі були худющі, аж ребрами світили. Вохрошубка теж була худа й виснажена, а її хутро виглядало так, ніби вона вже повню не вмивалася. У Тіньовому Клані проблеми зі здобиччю?

— Як думаєш, Сол знає, що ми тут? — спитав Тигролап, коли вони звернули зі стежки Двоногів до кам’яної лощовини.

Падуболистка не знала, що відповісти. Сол знав усе про неї та її братів, знав, що сонце зникне. Проте Сойколап розповів, що багато речей він дізнався від Півночі. Чи міг він справді знати, де зараз були Вохрошубка з кошенятами? І чи розлютиться Сол на те, що вони пішли в інший Клан?

— Я не в курсі, що знає Сол, — зізналася вона. — Ваша мама йому не сказала, що ви йдете?

— Ні, ти що! — здригнулася Світолапка, злякано поширивши очі. — Він би нас ніколи не відпустив.

Падуболистці, на щастя, не довелося відповідати, бо вони вже минули зарості ліщини і перед ними з’явилася тернова загорожа, що оточувала табір. Надворі стояв Ожинокіготь, щось винюхуючи. Його темне смугасте хутро досі було скуйовджене зі сну. Коли патруль підійшов ближче, він здивовано глянув на Вохрошубку, а тоді підбіг і притулився мордою до сестриного плеча.

— Радий тебе бачити, — нявкнув він. — Ви з кошенятами живі-здорові? Як справи в Тіньовому Клані?

— Усе нормально, — відповіла Вохрошубка, сторожко зиркнувши на Золошуба. — Здобич у Тіньовому Клані водиться добре.

Ожинокіготь примружив очі й пильно подивився на сестру. Він зрозумів, що вона щось недоговорює. Якщо здобич водиться добре, то чому вони з кошенятами настільки худі?

— Ходіть до табору, — врешті нявкнув він. — Я скажу Вогнезорові, що ви тут.

Він повів їх тунелем. Троє новаків радісно пірнули під загорожу слідом за матір’ю, проте коли вийшли на галявину, то раптом завагалися, наїжили хутро і стали роззиратися довкруги.

— Не переживайте, — заспокоїла їх Падуболистка. — Ожинокіготь же сказав, що вам можна заходити. Ніхто вас не скривдить.

Новаки трохи розслабилися. Тигролап раптом помітив кагат свіжини, і його очі спалахнули.

— Можна нам трошки поїсти? — спитав він Падуболистку. — Ми такі голодні!

— Спитайте Ожинокігтя, — відповіла вона.

Воєвода, котрий розмовляв із Вохрошубкою за хвіст від них, почув питання і сказав:

— Пригощайтесь. — Він махнув хвостом на кагат. — На всіх вистачить.

Падуболистка пішла за новаками, які аж вистрибом побігли до їжі.

— Тільки прожовуйте ретельно, бо заболять животи, — застерегла вона.

Жаролап поспіхом кивнув і забурився у свіжину біля брата і сестри. Вони почали відкидати промоклі тушки згори, щоб дістатися до сухішої й соковитішої здобичі під низом, а тоді посідали їсти, радісно муркочучи.

Падуболистка теж узяла собі мишу і вже зібралася поснідати, коли це з вояцького кубла вийшов Левожар, а за ним з’явився Сойколап. Обидва брати пішли через галявину до неї. Помітивши Тіньових новаків, вони здивовано запряли вухами.

— Що відбувається? — спитав Сойколап. Падуболистка вловила від нього аромат трав: мабуть, він ходив провідувати Шипокігтя. — Тіньові коти?

— Привіт, Левожаре! — озвалася з повним ротом Світолапка. — Рада тебе знову бачити.

— І я тебе, — відповів Левожар, оглядаючи розкиданий кагат. — Бачу, ви тут уже освоїлися.

— А куди наша мама йде? — спитав Жаролап, помітивши, що Вохрошубка разом з Ожинокігтем прямує до Високого Виступу.

— Ожинокіготь веде її до Вогнезора, — пояснила Падуболистка. — У нього кубло он там на скелі.

— Аж отам? — вигукнув Тигролап. — Круто!

— Але що вони тут роблять? — спитав Сойколап трохи нервово.

Падуболистка розповіла, як вони з досвітнім патрулем зустріли в лісі Вохрошубку з кошенятами і привели їх до табору.

— Вона сказала, що не хоче бути частиною Клану, який не вірить у своїх предків-вояків, — мовила воячка.

Сойколап нічого не відповів, але набув замисленого вигляду, і його вуса затремтіли, ніби він помітив здобич. Падуболистка здогадалася, що брат, певно, думає, скільки ще котів хотіли піти з Клану і чи Вохрошубка зможе якось стати в пригоді його планам підробити знак від Зореклану.

З вояцького кубла почали виходити вояки. Порохошуб підійшов до кагату разом з Мишовусом і Медозелою. З боку новацького кубла підбігли Лисолап із Криголапкою.

— Що це, ради Зореклану, тут відбувається? — запитав Порохошуб, вищиривши зуби. — Що сталося з кагатом свіжини? Виглядає так, ніби тут пробігало стадо борсуків.

— Ем… у нас гості, — нявкнула Падуболистка.

Хвіст Порохошуба миттю випрямився, кіт вирячився на новаків.

— Тіньові коти? — Він розлючено зашипів. — Вони залишили хоч якусь суху здобич?

— Ми не хотіли їсти промоклу, — озвався Тигролап.

— Ніхто не хоче, — відрубала Медозела, перебираючи рештки купи, аби знайти хоч щось сухіше.

— А нам тепер що робити? — спитала Криголапка, вдаривши мокрого кроля хвостом. — Нам Мишошубка вуха повидирає, якщо ми їй принесемо оце!

Падуболистка повернулася до трьох Тіньових новаків.

— Негарно було так робити.

Усі троє винувато втупились у власні лапи, поопускавши хвости.

— Пробачте, — промимрив Жаролап.

— Сол каже, що ми можемо тільки самі про себе подбати, — пояснила Світолапка. — Він каже, що нам не треба стільки часу витрачати, думаючи про битви і встановлення кордонів. Так у кожного кота буде достатньо часу, щоб наловити багато здобичі для себе, і не буде жодних проблем.

Падуболистка шоковано перезирнулася з Левожаром. А де в цьому способі життя, який Сол нав’язував Тіньовому Клану, було місце для вояцького правильника?

— А як же коти, які не можуть самі полювати? — спитала вона Світолапку.

Новачка завагалася.

— Ну… ми б нікому не дали вмерти з голоду.

«Ви, може, й ні, але інші б дали, якби довелося обирати між кимось і собою, — подумала Падуболистка. — Та ви й самі виглядаєте так, ніби от-от впадете від голоду».

— Світолапко, не треба слухати того старого дурня, — мовив Тигролап і штурхнув сестру. — Він не дозволяв нам тренуватися, щоб стати вояками. А я хочу битися за свій Клан!

— А я дуже хочу стати медикотом, — додав Жаролап і розлючено копнув вогку землю. — Але Сол каже, що нам не потрібні спеціальні коти, якщо кожен знатиме про трави і все таке. Я мав піти в новаки до Дрібнохмара, але в нас тепер навіть виховництва нема.

— Чорнозір сказав, щоб ми всі тепер називали його Чорноніг, — понуро додала Світолапка.

— Звучить так, ніби Тіньовий Клан розпадається, — зауважив Порохошуб, прожувавши останній шматок свого дрозда і смачно облизавшись. — Ніколи не думав, що я це скажу, але мені було б шкода це побачити. У вашому Клані є кілька чудових вояків. — Він махнув хвостом Мишовусові та Медозелій. — Ходімо, треба організувати патрулі та знайти щось нормальне поїсти.

Він подався до вояцького кубла. Криголапка і Лисолап узяли кроля і разом понесли його до кубла старійшин.

— Ти поясниш, чому він мокрий, — нявкнула Криголапка.

— Ні, це ти поясниш, — відрубав Лисолап.

Падуболистка провела їх поглядом. Її лапи тремтіли, хоча водночас вона почувалася так, ніби вросла в землю.

— Що ми можемо зробити? — спитала воячка, хоч і не сподівалася на відповідь. Насправді вони не могли зробити нічого, що відновило б віру Тіньового Клану в їхніх предків-вояків. Навіть план Сойколапа підробити знак від Зореклану тепер здавався не настільки обнадійливим після того, як вони почули, наскільки Сол отруїв моральний дух Тіньового Клану і налаштував його проти вояцького правильника.

Левожар похитав головою. У його бурштинових очах був неспокійний вираз.

— Я не знаю.

— Розкажіть нам більше про Сола, — попросив Сойколап. — Він…

— Ого, я виглядаю точно як ти, скажи? — перебив його Тигролап, витягнувши одну лапу, щоб порівняти своє золотисте хутро з Левожаровим. — Мабуть, це тому, що ми родичі.

— Саме так, — нявкнув Левожар і дружелюбно тицьнув новака. — Ваша мама і наш тато — з одного виводку.

Тигролап гордо замуркотів:

— А їхнім татом був Тигрозір. Мене назвали на його честь. Він був найкращим вояком на світі!

Левожар смикнув вухами.

— Ми всі повинні намагатися стати найкращими вояками на світі.

Світолапка уважно дивилася на Високий Виступ, ніби чекала, коли з’явиться її мама.

— Ми приєднаємося до Громового Клану? — спитала вона без відчутного ентузіазму. — Зрештою, наша мама ж тут народилася.

Жаролап зітхнув.

— Я не хочу. У Листоплесої вже є новак, та й я хотів бути медикотом Тіньового Клану.

Тигролап торкнувся носом до братового вуха.

— Я знаю. А я хочу битися за Тіньовий Клан.

У Падуболистки серце розривалося від співчуття цим трьом новакам. Звісно, що вони хотіли повернутися додому. Вони досі були вірні Тіньовому Клану, хоч там усе й змінилося. У Падуболистці зажеврів вогник надії. Сол намагався знищити вояцький правильник, але в нього не вийшло. Вояцький правильник жив усередині цих новаків. І Сол не міг змінити думку всіх про те, у що вони вірили так довго.

Воячка випустила кігті в мокру землю. Їм треба знайти спосіб позбутися Сола і навернути Тіньовий Клан назад до їхніх звичаїв.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Краєм ока Левожар помітив якийсь рух на Високому Виступі. З кубла вийшов Вогнезір, а за ним — Ожинокіготь і Вохрошубка.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом на віче Клану, — вигукнув провідник.

Він спритно збіг кам’яним розсипом і зупинився на кругляку прямо над котами, які зібралися довкола. Його вогнисте хутро жаріло навіть у такий похмурий день. Ожинокіготь і Вохрошубка спустилися повільніше і стали за провідником.

З кубла старійшин вийшли Мишошубка і Довгохвіст. Лисолап і Криголапка з’явилися за ними, тримаючи жмутки брудної підстилки. Левожар помітив, яке наїжене хутро Мишошубки і який підозріливий її погляд, — він здогадався, що новаки усе розповіли старійшинам.

З виходкового тунелю показався Сіросмуг і підійшов до котів, що стояли довкола кагату свіжини. Колишній воєвода по-дружньому кивнув Тіньовим новакам. Листоплеса вийшла і сіла за ожиновою заслоною біля свого кубла, а Маргаритка з’явилася на виході з ясел. Четверо кошенят цікаво визирали з-за королеви. Білокрила і Березопад вийшли з вояцького кубла і побігли до підніжжя кругляка, на якому стояв Вогнезір. Шипокіготь висунув голову з-поміж гілок. Карохвістка і Вивіркострибка стояли поруч, посмикуючи кінчиками хвостів.

Левожар помітив, як коти, збираючись, кидали неспокійні погляди на Вохрошубку і трьох новаків. Він чув бурмотіння — вочевидь, багато хто був не надто втішений побачити у своєму таборі котів з Тіньового Клану.

До кагату підійшов Бубконіс.

— Сподіваюсь, Вогнезір не вирішив прийняти до Клану ще більше чужинців.

— Я теж, — погодився Косариконіг. — Через це й почалася битва з Річковим і Вітряним Кланами.

— А де б ти був, Бубконосе, — спитав Левожар, роздратовано здибивши хутро, — якби Вогнезір не вирішив прийняти до Клану тебе ще маленьким кошеням?

Бубконіс форкнув і відвернувся.

— Це інше.

Сойколап нахилився й прошепотів Левожарові на вухо:

— Ага, він же такий особливий.

— Коти Громового Клану, — почав Вогнезір, коли всі зібралися довкола нього, — ви всі бачите, що Вохрошубка з Тіньового Клану прийшла сюди зі своїми кошенятами…

— Ми новаки, — буркнув Жаролап.

— …і попросила в нас притулку через те, як змінився її Клан.

— І ти збираєшся погодитися? — вигукнула Мишошубка зі свого місця перед кублом старійшин. — У нас ще недостатньо було проблем, бо ми приймаємо чужих котів?

Вогнезір не встиг відповісти, бо на лапи скочив Сіросмуг.

— Ці коти — частина Громового Клану, — засичав він. — Вони заслуговують тут жити.

— Ніхто не змушував Вохрошубку йти зі свого Клану, — відрубала Мишошубка. — Я думаю, що коли коти вирішують, де їм жити, то хай лишаються вже там.

Громові коти схвально замурмотіли. У відповідь в очах трьох Тіньових новаків з’явилося невдоволення.

— Вони не хочуть, щоб ми тут були, — пробурмотів Тигролап.

— Дехто не хоче, — визнав Левожар, поклавши кінчик хвоста на плече новакові. — Але все буде гаразд. Вогнезір їх переконає, от побачиш.

— Я розумію ваші побоювання, — повів далі провідник. — Але Вохрошубка не шукає в Громовому Клані постійного притулку. Вона зі своїми кошенятами…

Світолапка закотила очі.

— Скільки ще повторювати?

— …прийшли сюди лише на час, поки Сол тримає в заручниках Тіньовий Клан. Якщо вона змогла побачити справжню природу його брехні, то й інші зможуть і не дадуть там йому затриматися надовго.

— Тоді нам треба повести загін за кордон і прогнати його, — нявкнув Хмарохвіст. — Біля озера йому не місце.

— Так! — погодився Березопад. — Тіньовий Клан допоміг нам, тож ми повинні…

Його останні слова потонули в запереченнях.

— Досить з нас бійок, — нявкнула Карохвістка, глянувши на Вивіркострибку. — У декого ще попередні рани не загоїлися.

— Тіньовий Клан сам має розбиратися зі своїми проблемами, — додав Косариконіг. — Це не наша справа.

Хмарохвіст розвернувся й витріщився на чорного вояка.

— Якщо Тіньові коти переселяються до нас, то це вже не проблема одного Клану.

— Досить! — закликав до тиші Вогнезір. — Вохрошубка зможе залишатися тут стільки, скільки захоче. Новаки…

— Нарешті! — буркнув Тигролап.

— …будуть тренуватися і виконувати звичні обов’язки разом з Лисолапом і Криголапкою.

Левожар побачив, що двоє Громових новаків вдоволено перезирнулися, і почув полегшені видихи деяких молодших вояків, які нарешті звільняться від новацьких обов’язків.

— Вохрошубка житиме у вояцькому кублі й братиме участь у патрулях, — мовив Вогнезір.

— А їй можна довіряти? — вигукнув Золошуб. — Особливо щодо патрулів до Тіньового кордону?

Левожар помітив, що в Ожинокігтя хутро на загривку стало дибки, проте Вогнезір підняв хвоста, застерігаючи його від різкої відповіді.

— Уже час відновити буденні патрулі, — нявкнув він, проігнорувавши коментар Золошуба. — Потрібно поповнити кагат свіжини. І треба пильніше патрулювати кордон з Вітряним Кланом.

Ожинокіготь зістрибнув з каменя і почав скликати до себе котів та ділити їх на загони.

— Левожаре і Падуболистко, ви йдете на полювання з Порохошубом і Карохвісткою. А ви, новаки, ходіть сюди і поговоріть з Вогнезором.

Тигролап, Жаролап і Світолапка підскочили і трохи ніби перелякалися від думки про зустріч із провідником Клану.

— Усе буде добре, — заспокоїв Левожар і подався до Карохвістки з Порохошубом.

Коли воячка вже вела свій загін до тунелю, Левожар ще раз озирнувся й побачив, що Вогнезір призначає для трьох Тіньових новаків виховників. Жаролапа віддали Хмарохвостові, Тигролапа — Орлякошубові, а Світолапку — Косариконогові. Піскошторма і Білокрила покликали своїх новаків — Лисолапа і Криголапку.

— Підемо всі разом на галявину, попрактикуємося в полюванні, — оголосила Піскошторма.

Ідучи крізь тунель за Карохвісткою, Левожар зрозумів, що відчуває полегшення від того, що Тіньових новаків не беруть на бойове тренування — принаймні поки що. Якщо їх навчать прийомів Громового Клану, чи не дасть це їм нечесну перевагу в майбутніх битвах?

Усередині нього палала цікавість. Левожар хотів знати, чи приходив до когось із них у снах Тигрозір. Тигролап був би очевидним вибором — він великий і сильний, та ще й найбільш зацікавлений їхніми спільними предками, особливо одним, на честь якого і був названий. Попри бажання позбутися зловісного впливу Тигрозора на свої сни, Левожар усе ж не міг притлумити іскорку заздрощів через те, що темний вояк міг обрати собі нового учня, кота з іншого Клану.

«Може, варто застерегти Тигролапа, — подумав він. — Але тоді я зізнаюся, що Тигрозір мене відвідує. Я не можу цього зробити».

Левожар спантеличено похитав головою. Здавалося, відколи до озера прийшов Сол, усе стало значно складнішим.

* * *

Карохвістка повела їх до узвишшя, де за межею простягалося вересовище, яке не належало жодному з Кланів. Дощ уже вщух, але земля і підлісок усе одно були мокрі. Від вологи всі запахи притлумилися. Левожар мало не на кожному кроці здригався — від руху з кущів папороті й купин трави на нього сипалися краплі дощу. Його хутро вже геть промокло й обліпило тіло.

Він крокував, зіщулившись, і думав про те, якби хотів зараз на бойове тренування замість того, аби вистежувати мокрих дрібних мишей. «Вони все одно поховалися від дощу в своїх норах. Іноді мені здається, що в них більше мізків, ніж у нас».

Опустивши голову, вояк занурився в кущі орляка і роздратовано засичав, коли на нього знову полилася вода.

— Левожаре! — почувся крик Карохвістки. — Ну дивись, куди йдеш! Ти щойно злякав полівку, яку я мала вполювати.

— Вибач.

Йому аж гаряче стало водночас від роздратування і сорому.

— Вибаченням не наїсися, — відрубала Карохвістка.

Вона виструнчилася, підвела голову і розтулила щелепи, намагаючись зловити слід полівки. Левожар відійшов, щоб звільнити для неї місце, і раптом помітив Падуболистку, яка з’явилася з-за ожинового куща з мишею в зубах.

— Молодчина, — нявкнув вояк, коли сестра підійшла до нього і поклала здобич на землю.

— Левожаре, нам треба поговорити, — мовила Падуболистка, проігнорувавши його похвалу. Вираз її розширених очей був якийсь розгублений. — Ми мусимо зупинити те, що Сол робить у Тіньовому Клані. Він руйнує вояцький правильник!

— Не вистрибуй з хутра, — відповів Левожар, здивований такою наполегливістю сестри. — Ми…

— Ми повинні зробити те, що пропонує Сойколап, — підробити знак від Зореклану. І якнайшвидше! Я готова на все, щоб нагадати Тіньовим котам про їхніх предків-вояків.

Подив Левожара змінився неспокоєм. Надмірний ентузіазм Падуболистки його лякав.

— Спокійно, — промурмотів він, притуливши морду до її плеча. — Чому це для тебе настільки важливо? У нас є своя доля, і вона не має нічого спільного з іншими Кланами.

— Але це дуже важливо! — вигукнула Падуболистка. — Сол мав нам допомогти, пам’ятаєш? І що станеться з усіма нами, якщо Тіньовий Клан відкине вояцький правильник?

— Та знаю, — відповів Левожар. — Але як ми можемо підробити знак, якщо Тіньовий Клан так вороже налаштований? Вони будуть відстоювати свої переконання, вони не захочуть визнавати, що помиляються. Святий Зореклане, та ми навіть не знаємо їхньої території!

— Ми не знаємо, — примружила очі Падуболистка. — Але в Громовому Клані є троє новаків, котрі знають.

— Падуболистко, це геніально! — вигукнув Левожар. — Але вони…

Його перебило роздратоване шипіння. Кіт розвернувся і побачив, що за хвіст від нього стоїть Порохошуб.

— Ви збираєтеся там цілий день язиками ляпати? — спитав старший вояк, махнувши хвостом. — Чи, може, знайдете час трошки пополювати?

— Вибач, — промурмотів Левожар. «Я сьогодні нічого не можу зробити нормально!»

— Може, ви не помітили, — саркастично мовив Порохошуб, — але в нас з’явилися чотири нові голодні роти. А деякі з наших котів захворіли і не можуть ходити в патрулі.

Левожар кивнув. Він зрозумів, що смугастий вояк був такий лихий, бо насправді хвилювався.

— Вибач, — повторив він. — Ми вже йдемо.

— От і правильно, — форкнув Порохошуб і подався геть.

Левожар почав принюхуватися, нагострив вуха на шарудіння здобичі, проте в думках досі були слова Падуболистки. Він розумів, що вона має рацію. Вони мусили допомогти Тіньовому Клану, щоб Вохрошубка з новаками могли повернутися додому, а Громовий Клан почав відновлюватися і кріпшати.

* * *

Решту полювання Левожар працював дуже наполегливо, проте більшість здобичі досі ховалася в норах. Коти повернулися до табору аж у сонцепік, і він за весь цей час зміг вполювати лише двох мишей і землерийку. Вояк поклав своє мізерне приношення до кагату і подався на пошуки Сойколапа. Не знайшовши його в медичному кублі, Левожар врешті вистежив його за запахом у кублі старійшин.

— Мишошубко, дивись, — мовив Сойколап якраз у момент, коли його брат заліз під низьке гілля ліщини, — це листя пижма допоможе тобі не захворіти на зелений кашлюк. Чому ти не хочеш його з’їсти?

Мишошубка відсунула листочки геть від себе.

— Я тобі сказала, мені вони не потрібні. Годі вже наді мною труситися, збережи їх для тих, хто по-справжньому хворий.

— Але Сойколап не хоче, щоб ти захворіла, — спробував пояснити Левожар.

Мишошубка злісно ляснула його хвостом.

— А ти відколи подався в медикоти?

Сойколап роздратовано зітхнув.

— Мишошубко, останній раз тобі кажу…

— Останній раз? — форкнула старійшина. — Чудово. Іди вже.

Кішка демонстративно відвернулася від новака.

Сойколап учепився кігтями в землю та промовив зі зціпленими зубами:

— Мишошубко, я нікуди не піду, доки ти не з’їси ці ліки.

Він очевидно дуже старався тримати себе в лапах.

— Ну ж бо, Мишошубко, — підбадьорливо нявкнув Левожар. — Не будь такою буркотункою, просто з’їж ліки.

Мишошубка різко розвернулася і подивилася на нього. Левожар напружився і вже приготувався відчути на собі її гострі кігті. Він би не міг відбиватися, якби старійшина на нього напала. Тоді вона раптом кивнула, схилила голову, злизала листя, пережувала його і ковтнула з гидливим виразом на морді.

— Задоволений? — крекнула кішка, а тоді лягла і затулила хвостом носа.

— Не можу повірити, — промурмотів Сойколап, а Довгохвіст ледь усміхнувся і ліг біля коричневої старійшини. — Дякую за поміч, — додав медикіт, коли вони з братом уже виходили з кубла.

Левожар знизав плечима.

— Звертайся. Нам треба поговорити про підробку знака.

У Сойколапа здибилося хутро на загривку.

— У мене стільки роботи, хочу щоб мене було десятеро. У нашому кублі майже немає місця, бо там живуть Міллі з Тернинкою, а ще треба забрати Шипокігтя з вояцького кубла, бо він теж захворів, і ще Лисолап почав кашляти. Не знаю, як ми впораємось.

Усім тілом Левожара заструменіла злість. Він махнув хвостом і випустив кігті в землю. Зі звичним ворогом він знав, як боротися, але ніяк не міг захистити своїх однокланівців від хвороби.

— Думаю, стане легше, якщо в нас не буде чотирьох зайвих ротів з Тіньового Клану, — зауважив вояк. «І якщо Сол лишить Тіньовий Клан у спокої й піде тренувати нас, як і обіцяв».

Сойколап понуро кивнув.

— Це правда. Добре, то що про знак?

Він рушив до медичного кубла, тож Левожар закрокував поруч.

— У Падуболистки з’явилась ідея. Вона подумала, що Тіньові новаки можуть допомогти нам підробити знак, бо вони добре знають територію.

Сойколап не здавався переконаним.

— Допомогти нам обдурити їхній власний Клан?

— Ти чув, що вони казали, коли прийшли сюди, — не вгавав Левожар. — Вони просто хочуть повернутися додому — до справжнього Тіньового Клану, а не того жаху, який з нього зробив Сол. Тобі не здається, що вони допомагали б кожному, хто повернув би їм Клан?

Сойколап затримався біля ожинової заслони, схиливши голову набік.

— Мабуть, твоя правда, — погодився він. — Гаразд, тоді поговоримо з ними пізніше.

І медикіт зник у кублі.

Левожар розвернувся й помітив, що терня, яке оточувало табір, затремтіло. Новаки зі своїми виховниками верталися з мисливського тренування. Усі троє Тіньових котів виглядали виснаженими, їхнє хутро позлипалося, до нього почіплялися листочки і шматки моху. Світолапка несла в зубах мишу. Вона перейшла через галявину, тріумфально задерши хвоста, і поклала здобич до кагату.

— Але ж хіба це правильно? — сперечався Тигролап з Лисолапом, виходячи на терен. — Якщо ти вистежуєш здобич аж до того моменту, коли опиняєшся мало не над нею, то ти ж даєш їй можливість себе помітити. Ми стрибаємо на здобич зі значно більшої відстані.

— Це через те, що на нашій території густий підлісок, — пояснив Лисолап. — Він ховає наш запах значно довше, так що ми можемо підкрастися ближче і стрибнути вже тоді.

— А. — Тигролап задумався на мить. — Ну, це все одно виглядає якось мишомізко, — вирішив він.

— Гей, Левожаре! — з ясел вибігла Падуболистка, відвернувши його увагу від балаканини новаків.

— Як там Маргаритка дає раду з кошенятами? — спитав він.

— Непогано, — відповіла сестра. — Там з нею Папоротехмарка, допомагає забавляти малюків. Я щойно віднесла їм свіжини. — Роззирнувшись, аби переконатися, що ніхто їх не почує, вона додала: — Ти поговорив із Сойколапом?

Левожар кивнув.

— Він каже, що ми можемо поговорити з новаками.

Падуболистка вдоволено смикнула вусами.

— Добре. Я пошлю Лисолапа і Криголапку кудись, а ти зможеш відвести решту за вояцьке кубло. Там нас ніхто не підслухає.

Виховники з новаками стояли посеред галявини. Хмарохвіст щось пояснював про вистежування сліду. Падуболистка підбігла до них.

— Лисолапе, Криголапко, ви могли б принести трохи чистого моху для кубла старійшин?

Новаки надуто перезирнулися.

— А чому вони не можуть це зробити? — спитала Криголапка, смикнувши вухами в бік Тіньових новаків.

— Бо вони не прийшли сюди робити всю роботу, яка вам не подобається, — відрубала Падуболистка. — До того ж старійшинам буде приємно, що про них турбуються їхні власні новаки.

— Так, і ви будете вирішувати, що й кому робити, коли самі станете вояками, — додала Піскошторма. — Але не раніше.

— Та добре, добре, ми все зробимо, — буркнув Лисолап і притлумлено закашляв, рушивши до тернового тунелю. — Але ви самі знаєте, що він буде весь мокрий.

— Та байдуже, можна подумати, вони знають хороші місця з мохом, — нявкнула Криголапка, махнувши хвостом, і подалася за братом.

Падуболистка повернулася до виховників.

— Може, я б забрала Жаролапа, Тигролапа і Світолапку помитися трохи? — спитала вона. Левожар аж запряв вусами від послужливої нотки в її голосі. — Видно, що вони не звикли полювати в густому лісі.

— Точно не в густому промоклому лісі, — погодився Жаролап. Він трохи обтрусився, розкидаючи довкола листя, галузки і мох. — Я б краще полював на нашій території. Там значно чистіше.

Хмарохвіст аж відстрибнув, коли краплі з хутра Жаролапа оббризкали його білу шубку.

— Гарна ідея. Що швидше, то краще.

Тієї ж миті Левожар помітив, що з тунелю вийшли коти. Повернувся прикордонний патруль: Золошуб, Медозела та Орлякошуб.

— Так, Падуболистко, ви йдіть, — нявкнула Піскошторма, збираючись рушити до новоприбулих. — Нам треба дізнатися, що відбувається на Тіньовому кордоні.

Хмарохвіст, Білокрила, Карохвістка та Косариконіг зібралися за нею.

— Думаєте, ще якісь коти перейшли на нашу територію? — спитав останній.

Левожар не чекав на відповідь Піскошторми. Він пішов назустріч сестрі, котра підкликала трьох Тіньових новаків хвостом і повела їх через галявину.

— Ходіть із нами, — сказала вона. — Нам треба з вами поговорити.

У Тигролапових очах замерехтіла підозра.

— Це не стосується вмивання, правда?

— Ні, але нічого страшного насправді, — запевнив його Левожар. — Ми придумали, як можна вам допомогти.

Минаючи вхід до медичного кубла, Падуболистка на мить затрималася.

— Гей, Сойколапе! Зустрічаємось у звичному місці.

У відповідь пролунав лише виснажливий кашель.

— Це кубло медикішки? — зацікавлено спитав Жаролап. — Можна зазирнути всередину? Я дуже хотів стати медикотом, — додав він.

— Не зараз, — відповів Левожар. — Там мало місця.

Крізь ожинову заслону знову долинули звуки кашлю. Світолапка поширила очі.

— Ого, там хтось дуже хворий!

Левожар перезирнувся з Падуболисткою. Загалом нормально було приховувати свої проблеми від ворожого Клану. Якби він сказав Тіньовим новакам, що в таборі розгорілась епідемія зеленого кашлюку, це б виставило Громовий Клан слабким. Та все ж ці юні коти навряд чи збиралися на них нападати. Це могло статися хіба за умови, якщо Тіньовий Клан знову повірить у Зореклан. Левожар зітхнув. Усе вело назад до фальшивого знака…

— Сойколапе? — знову гукнула Падуболистка.

— Так! — роздратовано озвався Сойколап. — Я почув тебе з першого разу. Я прийду, як тільки зможу.

Падуболистка повела всіх у шпарку за вояцьким кублом. Там було безвітряно, проте з трьома новаками стало таки дуже тісно.

— Ви впораєтеся краще, якщо будете чистити одне одного, — порадила вона. — Спочатку повитягуйте з хутра всі галузки і реп’яхи, а тоді зможете гарно помитися.

— Це так боляче, — зітхнула Світолапка, тягнучи за впертий вузлик у Тигролаповій шубці. — Хочу назад на наші м’якенькі соснові голочки.

— Якщо пощастить, усе так і буде, — пообіцяв Левожар.

— Ти про що? — спитав Жаролап.

— Почекайте на Сойколапа, — нявкнула Падуболистка.

— Я тут. — Новак з’явився з-за вояцького кубла. — Святий Зореклане, тут ще тісніше, ніж завжди, — додав він, просуваючись до Левожара. Урешті Сойколап намістився.

— Левожар каже, що ми скоро повернемось на свою територію, — сказала Світолапка, аж тремтячи від цікавості. — Але я не розумію як.

— У нас з’явилась ідея, — мовив Сойколап, — але часу обмаль. Що довше Сол залишатиметься в Тіньовому Клані, то важче буде його позбутися.

— Ніхто не може його позбутися, — заперечив Жаролап.

Сойколап напружив м’язи.

— Ми можемо. Ми хочемо підробити знак від Зореклану, аби переконати Тіньовий Клан у тому, що Сол їм бреше. Чорнозір — тобто Чорноніг — після такого швидко його прожене.

Усі троє новаків спантеличено витріщилися на Сойколапа. За кілька митей Жаролап прошепотів:

— А Зореклан на таке не розлютиться?

— Навряд чи. — Сойколап смикнув вухами. — Зореклан сам попросив мене допомогти. Вони не можуть перечити тому, як я це зроблю.

Новаки здивовано глипнули на нього.

— Ого! — видихнула Світолапка.

— Нам треба дізнатися, де найкраще було б зробити цей знак, — підхопив нитку розмови Левожар. — І нам треба, щоб його побачили Чорноніг із Дрібнохмаром, — так вони самі переконаються, що Зореклан досі за ними наглядає.

— І не забувайте, що ваш Клан уже знає, що ви пішли геть, — нагадала новакам Падуболистка. — Будь-який наш план повинен це враховувати.

— Розумію, — нявкнув Тигролап. — Десь біля кордону було б найкраще, так вам не доведеться заходити задалеко на нашу територію.

— Може, те болотище на краю? — запропонувала Світолапка. — Туди мало хто ходить. А нам не треба, щоб нас помітили…

— Ні, я думаю, найкраще буде біля озера, — перебив її Тигролап. — Можна буде зробити так, щоб кіт Зореклану вийшов з води і…

— Чудово, — буркнув Сойколап. — І як ти пропонуєш це зробити?

— І як ще зробити так, щоб Чорноніг і Дрібнохмар туди прийшли і це побачили? — додала Світолапка.

— Ми можемо їм сказати, що бачили, як якісь коти порушили кордон, — подав ідею Жаролап.

— Або лисиця, — додав Тигролап. — Можемо викласти стежку з лисячим слідом.

— Що? — настовбурчила хутро Світолапка. — Ти що, мишомізкий? Ти просто збираєшся чемно попросити лисицю, чи вона…

— Ми можемо використати лисяче лайно, — нявкнув Жаролап.

Світолапка гидливо повела вусами.

— Ти можеш. Я до лисячого лайна навіть не підійду, дякую. — Раптом її очі грайливо зблиснули, і кішка додала: — Може, нагодуємо їх маковими зернятами і перенесемо туди?

— Нізащо! — заперечив Тигролап. — Чорноніг дуже великий. Я не буду торгати його через усю територію.

— Під дубом біля струмка ростуть корисні трави, — зауважив Жаролап. — Дрібнохмар буде йти їх збирати. — Він вдоволено згорнув хвоста. — А там ми зможемо закидати Чорнонога жолудями, і він подумає, що це від Зореклану.

— Це тупо! — вигукнула Світолапка і накинулася на брата. Вони почали борюкатися, але місця довкола було так мало, що одною лапою Жаролап ударив Падуболистку в живіт.

— Гей, обережно! — гаркнула воячка. Новаки враз випросталися, і вона мовила вже спокійніше: — Ви не сприймаєте це серйозно. Це не гра. Ми повинні зберегти вояцький правильник. Чи ви хочете, щоб ваш Клан розпався на зграйки волоцюг? Якщо ми не змусимо їх знову повірити в Зореклан, саме так і станеться.

Усі троє посерйознішали, схвильовано округлили очі й винувато перезирнулися.

— Вибач, — промурмотів Тигролап.

— Ну то як щодо того болотища? — повернулася до своєї першої ідеї Світолапка. — Там нікого не буде, особливо після такого дощу. Ніхто нас не побачить і не турбуватиме, поки ми будемо робити знак. А сам Сол так далеко ніколи не заходить: він не любить мочити лапи.

— Непогана ідея, — нявкнув Левожар. — Що думаєте? — спитав він брата і сестру.

Падуболистка кивнула, а Сойколап промурмотів:

— Варто перевірити.

— Але що це буде за знак? — спитав Жаролап.

— Подумаємо про це, коли дістанемося туди, — відповів Сойколап. — Краще вирушати вже.

Левожар висунув голову надвір. Крізь хмари пробивалося тьмяне сонячне світло. За вояцьким кублом ділились язиками Карохвістка з Орлякошубом, а Вивіркострибка дрімала на моріжку неподалік. Четверо кошенят гралися біля входу до ясел, а Маргаритка з Папоротехмаркою спостерігали за малечею. Крім них, нікого не було видно. Левожар здогадався, що більшість котів спить по своїх кублах — хто хворий, а хто просто щоб набратися сил перед наступним патрулем.

— Усе чисто, — доповів він. — Ходімо.

— Але я голодний, — заскиглив Жаролап. — Можемо спочатку щось поїсти?

— Але в нас навіть для Громового Клану заледве щось є, — прогарчав Сойколап.

Побачивши на мордочках новаків винуваті вирази, Левожар поклав братові на плече кінчик хвоста.

— Це не їхня провина, — муркнув він. — Зараз немає часу поїсти, — сказав вояк Жаролапові, — але дорогою назад можемо пополювати.

Падуболистка шоковано на нього глянула, тож він додав:

— Так, я знаю, що спочатку потрібно нагодувати Клан. Але підробка знака від Зореклану теж не є частиною вояцького правильника, хіба ні? Хай там як, ми не мисливський загін. Можемо собі дозволити пару мишей.

Воячка не відповіла, лише смикнула хвостом.

— Я скажу Листоплесій, що йду позбирати трави, — нявкнув Сойколап. — У нас однаково закінчуються припаси, можна щось назбирати на зворотному шляху.

Він вискочив з їхньої схованки і зайшов до медичного кубла.

Левожар зачекав, доки брат вийде, а тоді повів їхню компанію з табору до вогкого лісу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Кожна шерстинка на шкірі Світолапки тремтіла.

— Ми ніби на справжній вояцькій місії!

Падуболистка її добре розуміла. Вона пам’ятала, як почувалася, коли була ще новачкою і їй випадало зробити щось для допомоги своєму Клану.

— Як думаєте, ми станемо вояками, коли це все закінчиться? — нявкнув Тигролап. — Ми ж бо врятуємо наш Клан.

— Ні, — лагідно відповіла Падуболистка. — Не забувайте, ніхто не повинен дізнатися, що це ви зробили. Та й до того ж ви ще надто юні, щоб ставати вояками. Вам треба багато чого навчитися.

Вони вшістьох прямували до дальнього краю Громової території тією самою стежкою, якою Падуболистка з братами йшли на пошуки Сола. Помітки Тіньового Клану на кордоні вже слабшали, ніде нікого не було видно. Чулося лише крапотіння води з листя і шелест папороті й трав там, де йшли коти.

Усі троє новаків аж підстрибували від захвату, забігаючи в підлісок чи грайливо штурхаючи одне одного.

— Досить, — наказав Левожар, обвивши хвостом Жаролапа і підштовхнувши його вперед. — Ви думаєте, вояки отак одне за одним ганяються?

Юні Тіньові коти трохи вгомонилися і пішли далі вже спокійніше, проте Падуболистка бачила, що в них досі лапи сверблять побешкетувати. Вони поводилися так, ніби Чорноніг уже побачив знак і вирішив, що його Клан мусить повернутися до Зореклану і вояцького правильника.

«Але все це не так просто».

Від думки про те, що вони можуть не впоратися зі своїм завданням, у Падуболистки всередині все аж стиснулося. У них є тільки один шанс. Якщо Чорноніг дізнається про підробку, надалі він буде ще більш підозріливий. Тіньовий Клан буде втрачено назавжди. Навіть гірше, Чорноніг може вирішити напасти на Громовий Клан, щоб покарати їх за непрохані втручання.

«Що, як через нас хтось помре?»

— Сойколапе, ти вирішив, що…

Її брат роздратовано смикнув вухами.

— Я не можу нічого вирішити, поки ми не прийдемо туди, куди йдемо. Будь ласка, стули рота і дай мені подумати.

— Отут треба перейти межу, — зупинившись, оголосив Тигролап і почав роззиратися. — Те болотище за кілька лисячих хвостів звідси.

Попри те що Тіньових поміток практично не було чути, Падуболистка почувалася винною за порушення чужого кордону.

«Не знаю чому. Якби вони дбали про свій кордон, вони б його позначили. Їм взагалі байдуже на вояцький правильник».

«Але нам не байдуже, — відповіла вона сама собі. — Заходити на територію іншого Клану неправильно».

Тигролап повів їх крізь лісок до ожинника, а далі на відкриту галявину.

— Ну ось, — мовив він.

Падуболистка глянула на болотище, яке широчіло попереду. Довкола її лап почала збиратися вода. Біля ставочків, вкритих ясно-зеленою ряскою, кущами ріс високий рогіз. Поміж ним видніли купини сухої трави й осока, а з води проростали якісь довгі й тонкі стебла. Усюди стояв вогкий прілий запах, у повітрі зависла густа тиша.

— Що ви бачите? — нявкнув Сойколап, коли всі зупинилися.

— Болото і воду, — відповів Левожар.

— Є якийсь покрив?

— Так, рогіз і висока трава. І кілька дерев.

— А що за дерева? Наскільки великі? — Сойколап звучав уже трохи бадьоріше. — Яке в них коріння?

— Невеликі, — мовила Падуболистка, гадаючи, про що ж думає її брат. — Коріння досить довге і неглибоке, принаймні наскільки я бачу.

Сойколап замовк і застиг, рухаючи лише вусами.

— Не знаю, що ми тут можемо зробити, — схвильовано нявкнула Падуболистка, вже сумніваючись, чи не треба було обрати якесь інше місце. — Тут нічого…

— Цить, я думаю, — шикнув Сойколап.

Падуболистка перезирнулася з Левожаром.

— Облиш, — прошепотів брат. — Якщо хтось і може тут щось придумати, то це він.

Воячка сподівалася, що Левожар має рацію. Намагаючись відтіснити подалі свою тривожність, вона все поглядала на новаків, котрі походжали краєм болота, винюхуючи здобич.

— Тут самі ставкові мухи! — обурено вигукнула Світолапка.

— Оці дерева. — Врешті порушив тишу Сойколап. — Якесь із них виглядає так, ніби його можна завалити?

«Що? Він взагалі мишомізкий?» Падуболистка витягнула кігті й ледве змусила себе промовчати.

— Я йду гляну, — нявкнув Левожар. — Може, є якесь.

Він почалапав болотом. Вода торкалася до його живота, золотаве хутро обліплював рдесник. Троє новаків облишили свої лови і дивилися на нього, а Падуболистка знервовано чекала. Левожар обійшов кілька дерев, ретельно обнюхав стовбури і, чалапаючи, вернувся назад.

— Думаю, ми можемо це зробити, — сказав вояк. — Я відчував під лапами коріння, тож, напевно, ми зможемо його підкопати.

— Але нащо? — Падуболистка ледь не заскімлила, мов обурене кошеня.

Невидющі блакитні очі Сойколапа зблиснули.

— Ми зробимо так, щоб виглядало, ніби територія Тіньового Клану розпадається довкола них.

Серце Падуболистки загупало сильніше. Тільки Сойколап міг додуматися викопати дерева, щоб підробити знак від Зореклану. Якщо це вдасться, можливо, Чорноніг зрозуміє, що їм не варто слухати Сола.

Левожар із Падуболисткою, під керівництвом Сойколапа, обрали два стовбури неподалік один від одного.

— Я хочу, щоб вони все ще стояли рівно, але були готові впасти. І коли я скажу, то вони мають впасти одне на одне, а їхні гілки сплестися, — пояснив Сойколап. — Добре, починайте копати.

Падуболистка забрела в болото, здригнувшись, коли холодне багно і вода просочились у хутро. Їй допомагала копати Світолапка, а Тигролап рив біля іншого дерева разом із Левожаром.

Як і казав Левожар, коріння було легко знайти. Падуболистка почала роздирати його кігтями, намагаючись витягнути з багнюки. Спершу здавалося, що його взагалі не вийде зрушити з місця.

— Це все марно! — вигукнула Світолапка. Вона вже по пузо погрузла в болоті, голова й плечі були забризкані. — Ми це ніколи не зробимо.

— Зробимо, — гаркнула Падуболистка і почала копати ще натужніше. — Ми мусимо!

Раптом корінь, за який тягнула воячка, піддався, і вона поточилася, мало не впавши в багнюку. Падуболистка вже вся палала. Вона почала порпатися далі в пошуках ще одного корінця і вчепилася в нього кігтями.

За кілька лисячих хвостів з іншим деревом боровся Левожар. Тигролап працював поруч, а Жаролап стояв трохи віддалік і якось стурбовано на них дивився.

— Що з тобою? — спитав Тигролап, струшуючи з вух бруд. — Ходи допомагай!

— Та не знаю… — нявкнув Жаролап. — Я не впевнений, чи нормально підробляти знак від Зореклану.

Світолапка озирнулася на нього.

— Ми вже про це говорили, — роздратовано зітхнула вона. — І погодилися спробувати будь-що. Це може справді зарадити, і ми повернемося у свій Клан.

Жаролап повагався, а тоді глибоко вдихнув.

— Гаразд.

Він теж забрів у багно до Левожара і свого брата.

Падуболистці ніяк не вдавалося зрушити з місця корінь. З відчаю вона набрала повітря, пірнула головою в багно і вчепилася зубами у вперту галузку. Поки воячка з нею борюкалася, болото почало просочуватися в рот. У грудях пекло від нестачі повітря, та принаймні волокна коріння потроху роз’єднувалися. Падуболистка виринула назовні, кашляючи й відпльовуючи багнюку. Її хутро було все закаляне, до язика вчепився бридотний присмак, але їй було байдуже. Усім тілом струмував тріумф. «Я зроблю все, щоб врятувати Тіньовий Клан!»

— Здається, вдалося! — вигукнула Світолапка. — Стовбур потроху хитається.

Воячка спробувала штовхнути стовбур. Він похилився, і почувся характерний звук — це засмоктувалося багно.

— Зупиніться! — наказав Сойколап. Він обнюхав дерево Левожара, а тоді підбіг до Падуболистки і, витягнувши лапу, торкнувся до її дерева. Воно знову захиталося.

— Добре, — нявкнув медикіт. — Можете зупинитися.

— Слава Зореклану! — зітхнула Світолапка.

Сойколап побіг назад до Левожара, а Падуболистка з новачкою тим часом рушили до найближчого сухого моріжка, на який можна було б вилізти й обтруситися від болота.

— Я думала, що перетворюся на жабу! — нявкнула Світолапка і кілька разів прилизала хутро на грудях. — Фу! Ми від цього й за повню не відмиємося.

Левожар і двоє новаків досі підкопували своє дерево. Падуболистка з нетерплячки випустила кігті. Крізь ліс пробивалися косі промені сонця. Якщо їм не вдасться підважити дерева до сутінок, план Сойколапа провалиться. Здавалося, минуло кілька сходів сонця, перш ніж медикіт нарешті мовив:

— Достатньо.

— Тепер хтось із вас має покликати Чорнонога і Дрібнохмара, — нявкнув Левожар, вилазячи на суху землю.

— Я побіжу, — миттю зголосився Тигролап.

— Ні, я, — заперечила Світолапка.

— Але найкраще переконати Дрібнохмара зможу я, — зауважив Жаролап.

— А я найсильніший, — не вгавав Тигролап. — І найкращий боєць. Якщо хтось на мене нападе, я маю більше шансів лишитися живим.

Левожар кивнув.

— Тобі потрібен ще один вояк для підтримки. Я…

— Я піду, — перебила його Падуболистка. Вона знала, що не зможе стояти і чекати, поки хтось інший буде заходити глибше на Тіньову територію, щоб привести Чорнонога. — Ти знаєш, що я найкраще вмію крастися і ховатися. У мене легка хода і чорне хутро.

— Скоріше багнисте, — мовила Світолапка з веселими вогниками в очах.

— Ну та вже. Багно зможе приховати мій запах. — Падуболистка скочила на рівні. — Тигролапе, ходімо.

Тіньовий новак повів її краєм болотища вглиб Тіньових земель.

— Я триматимуся на кілька кроків позаду, — промурмотіла Падуболистка. — Ти мене не бачитимеш, хіба що щось станеться.

Тигролап кивнув.

— Я спробую спочатку поговорити з Дрібнохмаром. Якщо він мене послухає, то допоможе переконати Чорнонога.

— Гаразд. Щасти.

Падуболистка відстала на кілька кроків, проте не зводила очей з новака. Він пірнув у підлісок у напрямку до Тіньового табору. Воячка нагострила вуха, наслухаючи інших котів, і час від часу зупинялася принюхатись. Від тиші, що стояла в лісі, в неї аж хутро наїжувалося. Зазвичай у цей час можна було б зустріти патруль. Вона тримала м’язи весь час напруженими, готова сховатися в будь-яку мить, проте сліди Тіньових котів були слабкі й уривчасті, ніби коти полювали самі по собі. Одного разу Падуболистка помітила чиюсь смугасту шубку, але не впізнала, хто то був, бо стояла надто далеко.

«Вояки не мають так жити».

Тигролап рушив до потоку і легко перестрибнув його по скоках. Падуболистка подалася за ним. Тепер вона мала бути ще обережнішою, бо знайомі дерева Громової території змінилися соснами, а підлісок порідів. Принаймні на м’якій долівці, встеленій сосновими голками, не було чутно кроків.

Зрештою вона вловила змішані аромати трав. Тигролап прудко піднявся на горбок і зупинився. Не озираючись, він махнув їй хвостом і зник за горбом.

Падуболистка прокралася слідом, а тоді вилізла на дерево, що росло біля верхівки, і присіла на гілці, звідки був гарний огляд вниз. Там земля западала в неглибоку улоговину, щедро порослу кущами з яскраво-зеленим листям. Дрібнохмар, медикіт Тіньового Клану, стояв посередині й перекушував якісь стебла та обережно складав їх збоку.

— Дрібнохмаре! — підбіг до нього Тигролап.

Невеликий смугастий кіт скочив на рівні, здивовано настовбурчивши хутро.

— Тигролапе? Ти живий! А як Вохрошубка і решта?

— Усе гаразд, дякую. — Тигролап зупинився перед медикотом і вклонився. — Дрібнохмаре, я маю тебе про щось попросити.

Кіт тим часом відкусив ще одну галузку і поклав її до решти.

— Слухаю.

— Я привів Жаролапа і Світолапку до кордону, — почав Тигролап і показав хвостом у напрямку межі. — Ми всі хочемо повернутися в Тіньовий Клан, але… ну, ми боїмося, що будуть проблеми з Чорноногом.

Дрібнохмар кивнув.

— Розумію.

— Ти нам допоможеш? Будь ласка.

— А що Вохрошубка про це думає? — спитав Дрібнохмар.

— Вона не знає, що ми тут. Якщо Чорноніг прийме нас назад, то тоді ми зможемо поговорити з нею про це. Але навряд чи вона вернеться. Її дуже засмутило, що Тіньовий Клан більше не дотримується вояцького правильника.

Дрібнохмар важко зітхнув.

— Вона не єдина.

Падуболистка напружилась і вчепилася кігтями в жорстку кору. У Тигролапа була спокуса поділитися з Дрібнохмаром їхнім планом, а це зруйнувало б усе. Проте новак нічого не сказав, лише повторив:

— Будь ласка, допоможи нам.

— Звісно, допоможу, — муркнув Дрібнохмар. — Чекай тут. Не гарантую, що Чорноніг мене послухає, але намагатимусь його привести.

Підібравши в зуби жмуток стебел, медикіт розвернувся й побіг на інший бік улоговини.

— Але не кажи нічого Солу! — гукнув йому вслід Тигролап.

Дрібнохмар озирнувся і кивнув, а тоді закрокував далі поміж соснами.

Тигролап підвів голову на Падуболистку і радісно помахав хвостом.

«Слава Зореклану! — подумала воячка. — Наш план працює!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Левожар із Сойколапом та двома Тіньовими новаками засіли в кущах шпичастої трави. Світолапка все вовтузилась і задирала голову, аби визирнути понад стеблами.

— Заради Зореклану, всядься вже, — буркнув Сойколап. — І пригни голову.

— Але мене коле трава, — поскаржилася новачка. — І я хочу бачити, чи хтось іде.

Левожар поклав їй на плече кінчик хвоста.

— Ми почуємо їх і їхній запах ще до того, як вони з’являться, — нагадав він. — Сядь спокійно, бо ти нас усіх видаси.

Світолапка вгомонилася, хоча Левожар досі відчував, як усім її тілом струменить хвилювання. У нього самого в животі крутило від очікування. «Чому вони так довго?» Сонце вже поволі котилося до обрію, а Чорноніг навряд чи прийде сюди після заходу — якщо взагалі прийде.

Раптом із протилежного боку болотища почулося шарудіння. Левожар нагострив вуха і розтулив рота, щоб покуштувати повітря. «Запах Тіньового Клану!»

— Ідіть до дерев, — прошепотів Сойколап.

Вояк саме збирався прокрастися на свою позицію, коли раптом Жаролап засичав:

— Чекай! Це не Чорноніг!

Левожар застиг на місці. Нижні гілки куща на краю пустиря сколихнулися, а тоді з’явився темний кіт. Він підозріливо принюхався.

Світолапка вчепилася кігтями в землю.

— Жабоніг!

— От лайно лисяче! — сплюнув Сойколап.

Очі Жаролапа округлилися від відчаю.

— А тепер що робити?

Левожар почувався безпорадним, ніби здобич у кігтях вояка. Він здогадався, що Тіньовий вояк прийшов за слідом, який лишили Тигролап із Падуболисткою. І що їм робити, якщо зараз з’явиться Чорноніг? Кіт все ж таки намагався тримати себе в лапах. Зараз не час панікувати!

— Жаролапе, — прошепотів він і смикнув вухами. — Прокрадись болотом на той бік, але так, щоб Жабоніг не побачив. Я піду сюди. Коли я на нього застрибну, ти прибіжиш і допоможеш мені з того боку.

Новак напружено кивнув і поповз геть, притискаючись пузом до землі. Левожар рушив у протилежному напрямку і сховався в кущі орляка за кілька хвостів від Жабонога. Під кущем навпроти майнув рудий клаптик Жаролапового хутра.

Тіньовий вояк крокував уперед з розлюченим поглядом. Із його горлянки долинуло гарчання:

— Я знаю, що ви там! Виходьте!

— Давай! — закричав Левожар.

Він вискочив із куща й навалився на спантеличеного Жабонога. Тієї ж миті Жаролап кинувся через болото і заскочив на свого однокланівця. Левожар притиснув Жабонога до землі, впершись передніми лапами йому в живіт.

Жабоніг почав тарабанити суперника міцними задніми лапами, а передніми роздряпував Жаролапові шию й плече, проте новак не попускав хвату і сам тягнувся до Жабоногової шиї та карку.

— Тягни його в укриття! — наказав Левожар.

Вони разом почали відтягувати Тіньового вояка, який ніяк не здавався, за кущ папороті. Жабоніг махнув лапою і боляче вдарив Левожара в бік, проте все-таки не зміг визволитися. Нарешті його завивання закінчились — Жаролап притиснув його голову до землі й затулив рота.

Щойно припинилася вересканина, Левожар почув, як через ліс наближаються ще якісь коти. Він підвів голову, відсапуючись. Крізь вайї орляка було видно Тигролапа, поруч з яким крокував Дрібнохмар, а за ними десь за хвіст ішов Чорноніг.

Тіньовий провідник зупинився і підозріливо роззирнувся.

— Я щось чув, — прогарчав він.

— Може, хтось полює, — невимушено збрехав Тигролап. — Он туди, Чорноноже. Жаролап і Світолапка чекають біля кордону.

Почувши голос свого провідника, Жабоніг знову відчайдушно спробував втекти, проте Левожар його притиснув ще дужче.

— Заткнись, якщо хочеш врятувати свій Клан! — просичав він, поклавши лапу Жабоногові на шию.

Той люто на нього зиркав, проте поворухнутися не міг.

Поки Левожар і Жаролап боролися з Жабоногом, Сойколап зі Світолапкою прослизнули назад на болото і зайняли свої позиції біля стовбурів, які вони підкопали. Коти були майже повністю вимащені болотом, тому навряд чи хтось би їх помітив.

Тонке гілля колихалося, наче дерева от-от поваляться. Тигролап вів Чорнонога і Дрібнохмара вперед, ніби збирався обійти болотище по самому краю. Левожар раптом помітив Падуболистку, яка прокрадалася з-за ялівцю, щоб допомогти Світолапці. «Давайте! Вже!»

Сойколап підніс хвоста і ляснув ним по болоту. Тоді, розпростерши лапи, кинувся на стовбур дерева. Падуболистка і Світолапка надавили на своє дерево. Обидва стовбури почали хилитися, почувся звук всмоктування, і поверхнею багна пішли коричневі бульбашки.

Чорноніг перелякано закричав, проте тікати було пізно. Дерева повалилися, їхні гілки переплелися, а коріння піднялося з багнюки й захльостало в повітрі, мов велетенські хвости. Левожар визирнув крізь орляк і побачив Тигролапа, котрий проліз попід гілками і сховався під стовбуром. Чорноніг марно махав лапами проти навали гілля. На якусь мить Громовий вояк злякався, що Дрібнохмара завалило, проте раптом почувся голос медикота:

— Чорноноже? Усе гаразд?

— Ні, таке відчуття, ніби з мене шкуру здерли, — прогарчав Тіньовий провідник. — Що сталося? Де Тигролап?

— Я його не бачу. Тигролапе!

Сойколап вискочив з багна і спритно заліз між корінням найближчого дерева, ховаючись від полонених котів.

— Тигролап зник… — прошепотів він достатньо голосно, аби Тіньові коти почули.

— Що? Хто це? — запитав Чорноніг.

— Я — один із духів, яких ви забули. Зникне значно більше, ніж один Тигролап, якщо ви продовжите відкидати ваших предків-вояків. — Шепіт Сойколапа ставав усе голоснішим. — Ліс занепаде…

— Про що ти говориш?

Левожар бачив морду Чорнонога — провідник вищирився і загарчав. Дрібнохмар визирав з-за гілок позаду нього, в очах медикота читалося благоговіння.

— З нами говорить вояк Зореклану! — нявкнув він.

Жабоніг почав знову пручатися. Левожар притиснув його ще дужче, а Жаролап ліг йому на шию та плечі, затуливши лапою щелепи. Притримуючи так суперника, який усе намагався вирватись, Левожар визирнув назовні.

Чорноніг люто шматував гілки кігтями.

— Це все дурні забобони! — гаркнув він, хоч Левожарові здалося, що в його голосі чувся сумнів.

— Ми повинні послухати, — наполіг Дрібнохмар. — У Зореклану є для нас повідомлення. А якщо вони забрали Тигролапа і ми більше ніколи його не побачимо?

Чорноніг зневажливо форкнув.

— Якщо це вояк Зореклану, нехай покажеться нам.

У Левожара всередині все стиснулося. Сойколап не був вояком із зорями в хутрі, просто невеликим смугастим новаком, обліпленим багнюкою. Якщо Чорноніг так і не повірить, не побачивши його, весь їхній план провалиться.

— Ліс занепаде… — повторив Сойколап. Левожар бачив його: новак сидів між корінням, напруживши м’язи і вчепившись кігтями в кору. — Дерева загинуть. Ваші вояки розбредуться, і після смерті вони ніколи не знайдуть собі місця між зорями.

«Це не діє», — з відчаєм подумав Левожар. Чорноніг досі не слухав, просто все гарячковіше намагався вибратися з-під завалів.

— Покажися! — просичав провідник.

— Ліс занепаде… — у голосі Сойколапа з’явилось якесь відлуння, ніби хтось почав говорити разом із ним. — Ліс занепаде… — вплівся третій голос.

Левожарові здалося, що він бачить на болоті якесь світіння. Вояк глипнув. Раптом хутро на ньому стало дибки. Над багном балансували двоє котів: один — кремезний смугань з роздертим вухом, а другий — невеличкий з біло-сірим хутром. Довкола їхніх лап мерехтіла паморозь, а в очах відбивалося місячне сяйво.

— Зорещербе! Носошморгу! — загукав Дрібнохмар з-поміж гілок.

Чорноніг припинив махати лапами і витріщився, впустивши щелепу.

— Настав час Солу покинути Тіньовий Клан, — нявкнув Зорещерб, незмигно дивлячись на Чорнонога. — Він ніби темрява, що закрила сонце.

— Здається, що він перебрав владу в твоєму Клані, — додав Носошморг, — проте він мине і буде забутий у ясності, що йде далі. Ясності, що буде освічувати Тіньовий Клан упродовж численних повень.

— Я… я вас чую, — затинаючись, нявкнув Чорноніг. — Я зроблю так, як ви скажете.

Дрібнохмар уклонився настільки шанобливо, наскільки міг, зважаючи на галузки, що впиралися йому в шкіру.

— Тіньовий Клан повернеться до своїх предків-вояків, — пообіцяв він і додав: — Що ви зробили з нашим новаком?

— Він у безпеці, — відповів Зорещерб.

Вояки Зореклану кинули погляд на Падуболистку, Сойколапа і врешті на Левожара, який ледве стримався, щоб не здригнутися. Чи будуть предки-вояки лихі на них за те, що вони зробили?

Зорещерб і Носошморг більше нічого не сказали, тільки поважно кивнули. Їхні мерехтливі постаті почали розчинятися в повітрі, і врешті не залишилось нічого, крім кількох туманних пасом зоряного сяйва понад болотищем. А тоді зникли й вони. Левожар нарешті видихнув — він навіть не помітив, що весь цей час не дихав.

Чорноніг доволі легко вибрався з-під гілля, яке його не пускало. Дрібнохмар пробрався за ним, і обидва вилізли на суху межу. Їхні шубки були обліплені багном і всіяні уламками гілок, з Чорноногового вуха точилася кров.

— Зореклан нас не покинув! — шоковано, але водночас радісно вигукнув медикіт.

Чорноніг похитав головою.

— Вони говорили з нами, — промурмотів він. — Ти мав рацію, Дрібнохмаре. Ми не можемо ігнорувати духів наших предків-вояків. Вони все ще наглядають за нами.

— То що ти робитимеш тепер? — спитав Дрібнохмар.

— Для початку позбудуся Сола. — Чорноніг випустив кігті, так що вони аж втонули у вогкій землі. — Не можу повірити, що я слухав цього шолудивого крутія. Він сказав мені, що Зореклану байдуже, що з нами станеться! Але вони привели нас сюди і повалили дерева, щоб ми їх таки почули. І я подбаю, щоб Сол не збив зі шляху більше жодного кота Тіньового Клану. Ти не думаєш, що я все надто запустив? — стривожено додав він.

— Ні, — запевнив його Дрібнохмар і торкнувся кінчиком хвоста до плеча провідника. — Вояцький правильник живе всередині кожного, хто народився в Тіньовому Клані. Один кіт не може загасити це полум’я.

— Тоді ходімо, — нявкнув Чорноніг і повернув у бік Тіньового табору.

Дрібнохмар трохи затримався.

— Тигролапе, ти є?

Левожар побачив, що новак виліз зі свого сховку під стовбуром і почалапав до однокланівців.

— З тобою все гаразд? — спитав медикіт. — Ти бачив, що сталося?

— Так. — Бурштинові очі Тигролапа сяяли. — Я ніколи не думав, що побачу вояків Зореклану наяву!

«Я теж», — подумав Левожар.

Тигролап схилив голову перед Чорноногом.

— Можна нам тепер повернутися?

Провідник кивнув.

— Звісно. Ви потрібні Тіньовому Клану.

Новак гордо випростався.

— То я піду по Жаролапа і Світолапку.

— І повертайтесь якнайшвидше до табору, — наказав Чорноніг. Махнувши хвостом Дрібнохмарові, він додав: — Ходімо. Хочу сказати своєму Клану, що вони можуть знову повірити у предків-вояків.

— Я знаю, що вони всі будуть раді це почути, Чорноноже, — нявкнув Дрібнохмар.

Білий кіт розправив плечі й заграв м’язами.

— Чорнозоре, — виправив він медикота. — Моє ім’я — Чорнозір.

Піднявши хвоста, Тіньовий провідник рушив до лісу, а Дрібнохмар подався слідом.

Жабоніг досі лежав у кущі під лапами Левожара. Він узагалі не рухався з тієї миті, як Зоряні коти вперше заговорили. Коли суперники його відпустили, вояк підвівся і витріщився на болото, ніби не міг повірити в те, що сталося.

— Це справді були коти Зореклану? — прошепотів Жабоніг.

— Так, — серйозно відповів Левожар. — Наші предки-вояки все ще дивляться за нами. Вони хочуть, щоб ми зберегли вояцький правильник.

Жабоніг збентежено кліпнув.

— Що ти тепер робитимеш? — спитав його Левожар. Якщо Чорнозір дізнається, що вони зробили, чи й досі хотітиме повернутися до віри в Зореклан?

Жабоніг перевів погляд з Левожара на Жаролапа і назад, і раптом загарчав:

— Ви підробили цей знак!

— Лише на початку, — відповів йому Жаролап. — Ми зробили так, щоб дерева повалилися, і привели сюди Чорнонога. Але не ми змусили явитися котів Зореклану. Вони самі прийшли, і це був справжній знак.

Жабоніг обтрусився від шматочків папороті. У його очах досі був непевний вираз.

— Вам пощастило, що вони прийшли, — буркнув він. — Інакше Тіньовий Клан роздер би Громовий на шмаття за втручання і брехню.

— Ага, тільки спробуйте, — нявкнув Левожар, здибивши хутро.

— Але Зореклан дійсно явився, — повторив Жаролап. — Вони довели, що все ще дивляться за нами і що ми повинні їх слухати й жити за вояцьким правильником. Вони бажають нашому Клану добра. Ми мусимо вірити їм, заради нас самих.

— Хіба ти не цього хочеш? — запитав Левожар.

Жабоніг замислився, а тоді кивнув.

— Мабуть, я маю вам подякувати, — неохоче нявкнув він.

— Ні, — відповів Левожар, — треба подякувати Зореклану.

До них підійшла Падуболистка і невдоволено обнюхала Жабонога. Вона була вся в багні.

— Що будемо з ним робити? — спитала вона Левожара.

Замість нього відповів Тіньовий кіт:

— Я нікому не розкажу, обіцяю.

Воячка смикнула вухами.

— Ми можемо йому довіряти?

— Ну, ми або довіряємо, або маємо його вбити, — уривчасто зітхнув Сойколап, який саме підійшов до них. — Не знаю, як ви, але я робив це все не для того, щоб почати вбивати котів Тіньового Клану.

— Отже, ми мусимо тобі довіряти, — повернувся Левожар до Жабонога. — Присягнись Зорекланом, що збережеш таємницю.

— Звісно, що збережу, мишомізкий, — махнув хвостом Жабоніг. — Присягаюся. Хіба що збереження вашої таємниці нашкодить моєму Клану, — миттєво додав він.

— Не нашкодить. — Левожар різко кивнув. — Можеш іти.

Жабоніг повернувся і побрів геть, ще раз з острахом озирнувшись на болото, де явилися двоє Зоряних котів.

— Ходімо, — покликав Тигролап сестру з братом. — Нам теж час вертатися.

Новаки вклонилися Громовим котам.

— Ми будемо вам вдячні довіку, — нявкнув Жаролап.

— Ми зробили це і для Громового Клану. І в нас би нічого не вийшло без вас, — відповів Левожар.

— А що з мамою робити? — спитала братів Світолапка.

Тигролап і Жаролап спантеличено перезирнулися.

— Поки що цим не переймайтеся, — заспокоїв їх Левожар. — Ми розповімо Вохрошубці, що сталося. Вам треба вертатися до свого табору, а нам — забиратися геть з вашої території.

— Ага. — Тигролапові очі зблиснули. — І навіть не думайте порушувати наші кордони, коли ми відновимо помітки.

Новаки побігли до лісу. Левожар провів їх поглядом, а тоді разом з Падуболисткою та Сойколапом рушив додому.

— Не можу повірити, що наш фальшивий знак перетворився на справжнє послання від Зореклану! — вигукнула Падуболистка. — Сойколапе, як думаєш, Зорекланові було потрібно, щоб ми влаштували цю засідку, аби вони змогли явитися?

Сойколап знизав плечима.

— Не знаю, але сумніваюся.

— Я думаю, вони хотіли, щоб новаки показали, наскільки їм важливо врятувати свій Клан, — припустив Левожар. — Тигролап і решта не робили б цього всього, якби не хотіли повернути Тіньовий Клан до Зореклану і вояцького правильника.

— Але й ми цього хотіли, — махнула хвостом Падуболистка. — Нема нічого важливішого за збереження вояцького правильника.

— А що, заради Зореклану, ми скажемо Вохрошубці? — спитав Сойколап. — Розповісти правду — погана ідея, я це відчуваю.

— Не знаю, — схвильовано відповіла сестра. — Я б не хотіла, щоб і Вогнезір знав, що ми зробили. Він точно поверне тоді нас із Левожаром до новацьких обов’язків.

Левожар відбіг на кілька кроків уперед, відлинувши думками від розмови, що точилася позаду. У нього аж лапи свербіли дізнатися, що зробить Сол після того, як Чорнозір скаже йому забиратися з Тіньового Клану.

«Чи дотримається Сол обіцянки? — думав вояк. — Чи буде тренувати нас трьох, щоб ми сповнили свою справжню долю?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Падуболистка стрибнула, вхопила кігтями полівку і прикінчила її швидким укусом у шию. Підвівши голову зі здобиччю в зубах, вона помітила Левожара, котрий наближався до неї крізь орляк, несучи бездиханне тіло кроля.

— Ого, гарний улов! — нявкнула воячка, не випускаючи полівку.

Запали сутінки, лісовою долівкою залягли довгі тіні. Дорогою до табору Падуболистка з Левожаром зупинилися пополювати біля сухого дерева, а Сойколап тим часом шукав свіжих трав.

— Вертаймося, — нявкнув він, приєднавшись до них зі жмутком пижма. — Я хвилююся за хворих. Листоплеса не встигає дати раду всім, а якщо я затримаюсь, вона з мене шкуру здере і зробить з неї підстилку.

— Гаразд.

Падуболистка дістала мишу, яку вполювала трохи раніше, і подалася до табору зі своєю здобиччю.

У неї від полегшення аж сироти шкірою бігали. Їм таки вдалося врятувати Тіньовий Клан! Залишалася тільки одна проблема: що сказати Вохрошубці?

Левожар протиснувся в тунель поперед неї, зачепивши кролячими лапами пилюку на землі. Увійшовши до табору, Падуболистка побачила, що на галявині було практично порожньо. Біля кагату свіжини вечеряли дроздом Піскошторма і Вивіркострибка, а Маколеда прямувала до виходка.

— Гей, Маколедо! — гукнув Левожар і побіг до воячки, кинувши свого кроля. — Ти не бачила Вохрошубку?

— Вона у Вогнезора разом з Ожинокігтем.

— Чекай, — нявкнула Падуболистка до брата, коли він повернувся до неї. — Ми ще не вирішили, що їй казати.

— Але я зараз не можу говорити, — мовив Сойколап. — Мені треба зайти до Листоплесої. Побачимося пізніше.

Не чекаючи на відповідь, новак побіг до медичного кубла і зник за ожиновою заслоною.

Левожар позіхнув і смачно потягнувся.

— Я такий втомлений. Пропоную лишити тут здобич і піти до кубла трохи відпочити. А про Вохрошубку можна поки не турбуватися, вона й так зайнята.

— Гаразд.

Вони обоє підібрали свою свіжину й понесли її до кагату.

— О, ви були на ловах, — схвально нявкнула Вивіркострибка. — Молодці.

— Але де ви так забрьохалися? — підозріливо примружила очі Піскошторма. — Ви що, жаб ловили?

— Там просто трохи мокро, — промимрив Левожар, не підводячи погляду.

У зелених очах Вивіркострибки заграли вогники; вона якраз збиралася щось сказати, коли це раптом хтось вискочив із тернового тунелю. То був Березопад, а за ним, на превеликий подив Падуболистки, вийшли Дрібнохмар, Білокрила і Криголапка.

Піскошторма зірвалася на рівні:

— Це що таке?

Вона перебігла через галявину і стала перед Тіньовим медикотом.

Вивіркострибка підвелася повільніше.

— Я піду скажу Вогнезорові, — промурмотіла вона і рушила до кам’яного розсипу, що вів до Високого Виступу.

Падуболистка з Левожаром побігли за Піскоштормою. З вояцького кубла вийшло ще кілька вояків. Хмарохвіст голосно заявляв, що він будь-де впізнає Тіньовий запах. Вони з Ясносердою приєдналися до гурту, що зібрався довкола Дрібнохмара. За ними підійшли Бубконіс, Ліщинохвоста і Мишовус. З кубла старійшин висунула голову Мишошубка, проте далі не пішла, лише несхвально запряла вусами.

— Що в нашому таборі робить ще один Тіньовий кіт? — запитав Бубконіс.

Ніхто йому не відповів, проте його сестра Ліщинохвоста різко штовхнула вояка плечем, мало не збивши з лап.

— Вітаю, — кивнула Дрібнохмарові Піскошторма. — Березопаде, що відбувається?

Падуболистка помітила, що Березопад виглядав трохи засоромленим.

— Ми патрулювали Тіньовий кордон, — почав він.

— І я помітила Дрібнохмара, — встряла Криголапка. — Березопад і Білокрила були зайняті своїми балачками.

— Досить, — сварливо нявкнула своїй новачці Білокрила. Вона була якась збентежена. — Дрібнохмар сказав, що йому треба поговорити з Вохрошубкою.

Медикіт шанобливо вклонився Піскоштормі:

— Звісно, з дозволу Вогнезора. У Тіньовому Клані дещо сталося, і їй варто про це знати.

Піскошторма не встигла нічого відповісти, бо на Високому Виступі саме з’явилися Вогнезір, Ожинокіготь і Вохрошубка, а за ними вийшла й Вивіркострибка. Піскошторма махнула хвостом, запрошуючи Дрібнохмара йти за нею до підніжжя скелі. Падуболистка і Левожар разом з рештою Громових котів подалися слідом. Інші теж повилазили з кубел послухати, що коїться. Ружка і Жабко прибігли від ясел, зацікавлено нашорошивши вушка, а за ними поволі підійшла Маргаритка.

— Вітаю, Дрібнохмаре, — нявкнув Вогнезір. — Ласкаво просимо до нашого табору. Чим можу допомогти?

— Дякую, Вогнезоре, — відповів медикіт. — Мені потрібно поговорити з Вохрошубкою.

Плямиста воячка здивовано смикнула вухами.

— Мені більше нічого сказати Тіньовому Клану, — майже прогарчала вона. — Це не мій Клан.

— Мені шкода, що так сталось, — співчутливо моргнув Дрібнохмар. — Але я думаю, ти можеш змінити своє ставлення, коли почуєш, що я прийшов розповісти.

— Ну то розповідай, — усе ще вороже відповіла Вохрошубка.

— Чорнозір хоче, щоб ти повернулась, — мовив медикіт. — Твої кошенята вже прийшли назад…

— Що?! — шоковано роззявила рота Вохрошубка. Падуболистка бачила, що вона хоче засипати Дрібнохмара запитаннями, проте Тіньова воячка окинула поглядом Громових котів, які пильно все слухали, і промовчала.

— Чорнозір передав, що він не засуджує тебе за те, що ти пішла, — глянув Дрібнохмар на свою посестру. — Тіньовий Клан вертається до вояцького правильника і до віри в наших предків-вояків.

Вохрошубка протяжно вдихнула й спитала:

— Якщо це правда… то що буде із Солом?

— Сол вирішив покинути Тіньовий Клан, — відповів Дрібнохмар.

— Вирішив? — шепнув Левожар на вухо Падуболистці. — Обережно, летючі їжаки!

— З нами йому не місце, — повів далі медикіт. — Чорнозір не має проти нього ніякого зла, але він не кіт Клану.

— Це хороша новина, — нявкнув Ожинокіготь до сестри. — Я був би радий знову вітати тебе у своєму Клані, але знаю, що твоє серце завжди з Тіньовим Кланом.

Вохрошубка торкнулася носом Ожинокігтевого вуха, а тоді кивнула:

— Гаразд, Дрібнохмаре. Я повернуся. Але якщо це все неправда…

— Медикоти не брешуть, — відповів той.

Вохрошубка обернулася до Громового провідника:

— Вогнезоре, дякую за все.

— Я дуже радий, що все закінчилося добре, — нявкнув Вогнезір. — Бувай. Щасти вам.

Плямиста воячка притулилася до Ожинокігтя, а тоді зістрибнула по камінню і стала біля Дрібнохмара. Вони разом перейшли через галявину і зникли в терновому тунелі.

— Я й не думав, що це станеться! — вигукнув Хмарохвіст, як тільки вони пішли. — Гадаєте, Чорнозір справді отак просто передумав?

Падуболистка навмисно не дивилася на брата.

— Закладаюся на повню досвітніх патрулів, що ті новаки мають з цим щось до діла, — нявкнув Березопад. — Чому б іще вони пішли до Тіньового Клану без своєї мами?

Порохошуб весело форкнув:

— Уявляю, як вони втрьох тримали Чорнозора в заручниках, доки він не погодився.

— Може, втративши їх, Чорнозір усвідомив, що він робить зі своїм Кланом? — обережно припустила Падуболистка.

Ліщинохвоста кивнула:

— Може, й так.

— Ну, що б то не було, це добре для решти Кланів, — нявкнула Піскошторма. — Ніхто не хоче мати кордони з Кланом, який не дотримується вояцького правильника.

— Це правда, — муркнула Папоротехмарка, потершись хутром об руду кицьку. — Довкола озера завжди мають залишатися чотири Клани, і всі повинні дотримуватися вояцького правильника.

— Сподіваюся тільки, що Вохрошубка не розповість Чорнозорові забагато всього про наш табір, — промурмотіла Маргаритка, схвильовано глянувши на кошенят.

Падуболистка аж наїжилася від думки, що її родичка може зрадити Клан, який їй допоміг, особливо Клан рідного брата. Проте вона нічого не встигла сказати, бо Піскошторма нахилилась і торкнулася носом до вуха Маргаритки.

— Я впевнена, що тобі нема чого хвилюватися, — муркнула воячка. — Вохрошубка ніколи б так не зробила.

— А я б хотіла знати, що буде з тим Солом, — крекнула Мишошубка, яка щойно пришкутильгала до решти Клану. — Куди він тепер піде?

— А яка різниця? — нявкнув Бубконіс.

— Є різниця, мишомізкий, бо він може спричинити ще якісь проблеми, — зауважив Порохошуб. — Сподіваюся, що Сол тепер лишить Клани у спокої.

— Хай забирається. — Падуболистка розлючено вчепилася кігтями в землю. Від самої лише думки про Сола в неї хутро ставало дибки. — Якщо він намагається знищити вояцький правильник, то тут йому не місце.

Левожар розтулив був рота, ніби збирався щось заперечити, але передумав. Падуболистці геть не сподобався непевний вираз у його очах. Невже він хотів вигороджувати Сола після всього, що цей волоцюга зробив з Тіньовим Кланом?

Воячка кивнула йому, і вони з братом відійшли від решти котів.

— Ти що, досі віриш цьому шолудивому стервоїду? — просичала вона.

Левожар знизав плечима.

— Сол не такий уже й поганий. Я сподівався, що він повернеться і буде нас тренувати.

Падуболистка витріщилася на нього.

— Нащо йому нам допомагати? Чому ти взагалі хочеш, щоб він це робив? Подивися, що Сол наробив з Тіньовим Кланом. Він переконав їх відкинути вояцький правильник!

— Але наша доля — це не вояцький правильник, — заперечив Левожар, обачливо озирнувшись.

Падуболистка форкнула.

— Сол небезпечний. Якщо він знову тут з’явиться, тримайся від нього подалі. Наша доля прийде до нас незалежно від того, що ми будемо чи не будемо робити. Невже не в цьому сенс пророцтва?

Левожар відвів погляд. Він більше не сперечався, але Падуболистка зовсім не була певна, що змогла його переконати.

* * *

Падуболистка стояла на крутому березі понад озером і винюхувала здобич. Порохошуб і Карохвістка, які були разом з нею в мисливському патрулі, кралися підліском позаду. Холодний вітер здував з дерев листя, і воно пролітало повз Падуболистку брунатними й золотими клаптиками. Сонце вже встало, та земля під ногами досі хрумтіла від паморозі.

Падуболистка завітрила слід полівки і смикнула вухами. За кілька митей вона вже помітила пухкеньке звірятко під коренем на півдорозі до води. Воячка стала в мисливську стійку і почала потроху сповзати до миші, намагаючись ступати якомога м’якше.

Вона була певна, що не видала жодного звуку, проте ще не встигла пройти навіть пів шляху, як щось сполохало здобич, і та чкурнула вниз до озера. «Лайно мишаче!» Падуболистка кинулася за нею, але поки добігла до рінистого берега, полівка вже зникла.

Мисливиця почала розлючено обнюхувати дірочки в березі. Там висів сильний запах, проте способу сягнути навіть лапою не було.

— Привіт, Падуболистко.

Воячка аж застигла, почувши цей тихий голос. Вона розвернулась і побачила Сола. Той сидів на камінцях, акуратно обгорнувши лапи хвостом. Його біла шубка з чорними, коричневими й рудими плямками була гладенька й доглянута, а світло-жовті очі сяяли.

— Що ти тут робиш? — запитала Падуболистка. Кожна шерстинка на її тілі здибилася, хвіст розпушився і став удвічі більший, а в животі все переверталося від недовіри до цього могутнього кота. — Я думала, ти пішов.

В очах самітника зблиснула лють, кігті вчепилися в землю. Однак за мить він знову став спокійний і урівноважений, так що Падуболистка мало не повірила, що їй це все здалося.

— Я покинув Тіньовий Клан, але ще не можу покинути озеро, — спокійно нявкнув Сол. Падуболистка не зустрічала нікого, хто звучав би настільки самовпевнено. Навіть Вогнезір був не такий. — Я потрібен Кланам. Вони просто ще цього не зрозуміли. Я потрібен тобі, Падуболистко.

Воячка глитнула, розуміючи, що може от-от знову піддатися силі Солового голосу.

— Ні, це неправда, — відповіла вона. — Ти не потрібен ні мені, ні Левожарові із Сойколапом.

— Ти впевнена?

Сол зосередив на ній свій погляд, і Падуболистці на мить здалося, що вона — здобич, яка попалася воякові в кігті.

— Упевнена. — Вона намагалася, щоб її голос звучав переконливо. — Ми сповнимо свою долю без твоєї допомоги, бо вояцький правильник скерує наші лапи в потрібному напрямку.

Вона вже приготувалася до того, що Сол буде заперечувати, проте самітник лише легенько кивнув, а тоді підвівся і, більше нічого не кажучи, пішов геть.

Падуболистка стояла і дивилася на нього. Вона збиралася подбати, аби він залишив територію Громового Клану. Відійшовши всього на кілька хвостів, Сол озирнувся.

— Ви впевнені, що знайшли тих самих трьох?

— Про що ти? — Падуболистка підійшла на крок ближче. Вона від злості вже майже нічого не бачила. — Левожар, Сойколап і я — це і є ті самі троє. Ми — кровні родичі Вогнезора, і нас троє. І Сойколап знає такі речі, які більше нікому невідомі.

— Але Сойколап не знав, що сонце зникне.

Голос Сола обволік Падуболистку луною, а коли вона нарешті зосередила погляд, кіт був уже далеко і крокував берегом у напрямку Вітряного Клану.

— От і забирайся, — прошепотіла вона, хоча шкірою досі пробігав мороз, і глибоко всередині воячка знала, що це не остання їхня зустріч із Солом.

* * *

Падуболистці вдалося вистежити ще одну полівку, тож вона принесла її на місце збору мисливського загону, готова вже вертатися до табору. Воячка не збиралася нічого розповідати про Сола і сподівалася, що ніхто більше його не бачив. Що швидше її Клан про нього забуде, то краще.

Коли вона підійшла, Порохошуб, голова патруля, якраз випорпував із землі їхній улов.

— Клан сьогодні добре наїсться, — нявкнув він. — Ходімо.

Його голос звучав хрипло, а в кінці він закашлявся. Падуболистка збентежено глянула на вояка. Його очі гарячково блищали, а кашляв він так, ніби хворів уже досить довго.

— Як повернемося, сходи до Листоплесої, — сказала йому Карохвістка.

— Та зі мною все добре, — відрубав Порохошуб і знову зайшовся кашлем.

— З тобою не все добре, і ти підеш до Листоплесої, — суворо мовила Карохвістка. Порохошуб колись був її виховником, поки Піскошторма з Вогнезором ходили в мандрівку, тож Падуболистка знала, що вона не боялася вояка так, як багато хто інший у Громовому Клані.

— Добре, добре, розкомандувалася, — буркнув Порохошуб, підняв білку і подався до табору крізь чагарі.

Воячки схвильовано перезирнулися і рушили за ним.

Повернувшись на терен, Падуболистка лишила свою здобич на кагаті й побігла до кубла Листоплесої, щоб розповісти про Порохошуба. Вона не збиралася так просто дати смуганю забути, що він мусить піти до медикішки.

— Не заходити! — почувся різкий голос Листоплесої з-за ожини. За мить з’явилась і вона сама. Від неї пахнуло травами. — О, Падуболистко, це ти. Чим можу допомогти?

— Мені нічим, — відповіла воячка. Вона аж злякалася від того, наскільки втомленою виглядала медикішка. — Але я полювала з Порохошубом і почула, як він кашляє. Я подумала, що варто тобі сказати.

— О ні, тільки не ще один! — Листоплеса перелякано округлила очі. — Учора вночі почав кашляти Довгохвіст, а сьогодні вранці — Маргаритка і Медозела. Ще й у Ружки гарячка.

Падуболистку огорнув страх, і не лише через погані новини. Вона ще ніколи не бачила Листоплесу в такому розпачі.

— Ми всі похворіємо, одне за одним?

— Я не знаю… — похитала головою медикішка. — Я роблю все, що в моїх силах, але, можливо, цього не досить.

Воячка не пригадувала, щоб Листоплеса колись так боялася за свій Клан. Вона притулилася до її плеча мордочкою.

— Листоплесо, ти — чудова медикішка. Я знаю, що з усіма все буде добре, бо про них дбаєш ти.

— Дякую, ці слова для мене дуже важливі. — Листоплеса зосередила свій бурштиновий погляд на Падуболистці. — Хотілося б, щоб це була правда. — Вона випросталась і трохи обтрусилася. — Піди щось поїж. Тобі треба зберігати сили, бо ще й ти захворієш.

Падуболистка кивнула.

— Гаразд.

Вона повернулася до кагату свіжини, відчуваючи, як впевненість потроху наповнює її знову, мов дощова вода — листок. Сол пішов геть — вона бачила, як він іде, вона дала йому ясно зрозуміти, що в Громовому Клані йому не раді. Тіньовий Клан повернувся до вояцького правильника і наставництва духів своїх предків-вояків. А хвороба — так, це погано, але Листоплеса з нею впорається.

Падуболистка присіла і відкусила шматок від своєї полівки. Відчуття захвату від пророцтва знову поверталося.

«Зореклане, я готова! Просто скажи, що мені робити!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Сойколап пчихнув: порох від сушеного листя набився йому до носа. Протиснувшись іще глибше в комору з медичними припасами, новак витягнув лапу і зачепив кігтями кілька ламких стебел, що лежали в самому кінці. Зі слабкого аромату він зрозумів, що то був підбіл, зібраний минулого новолисту.

— Сойколапе!

Від Листоплесового вигуку новак аж підстрибнув і вдарився головою об стелю в розколині.

— Лайно мишаче! — буркнув він і почав висовуватися, тримаючи кігтями сушений підбіл.

— Що ти зміг знайти? — спитала медикішка.

— Підбіл і кілька ягідок ялівцю, — відповів Сойколап, поклавши на землю стебла.

— Так мало… — промурмотіла Листоплеса.

Сойколап почув, як вона перебирає їхні жалюгідні запаси.

— Краще, ніж нічого, — нявкнув він, намагаючись додати оптимізму.

— Але цього не досить. Сойколапе, ми програємо битву.

Його шкірою пробіг мороз, і він випустив кігті в тверду долівку.

— Це неможливо!

— Але це правда. — Листоплеса зітхнула у відчаї. — У нас недостатньо місця, щоб відділити хворих котів від решти Клану, і ми не можемо лікувати зелений кашлюк без котячої м’яти.

— Я шукав її біля старого гнізда Двоногів, — нявкнув Сойколап. — Може, сходити глянути, чи нема там нових паростків?

— Та ні, навряд чи там буде досить. — Сойколап відчував, ніби безпорадність виховниці була його власною. — Та й варто лишити її, щоб відросла до наступного сезону.

— Тоді що нам робити?

— Я не знаю. Але з похолоданням ставатиме тільки гірше. Здобичі буде меншати, коти слабшатимуть. А якщо захворіє ще більше вояків, то нікому буде полювати для Клану.

Сойколап підніс підборіддя.

— Значить, нам треба знайти котячу м’яту.

— Але її більше ніде немає, — не вгавала Листоплеса. — Я знаю один кущик біля Річкового кордону, недалеко від гнізда Двоногів, але я не можу залишити Клан настільки надовго, щоб піти туди, а…

Медикішка замовкла, та Сойколап добре знав, що вона збиралася сказати. «Ти не можеш піти, бо ти сліпий». Він відчув, з яким розпачем на нього дивиться Листоплеса, як сильно їй хочеться, аби він був зрячий. На мить йому стало дуже гірко. «Бо тоді я був би більш корисний, так?»

— Ні, Сойколапе, — відповіла Листоплеса на його невисловлене обурення. — Ти не можеш піти не тому, що ти сліпий. Якби проблема була в цьому, я послала б з тобою вояка.

— А чому ні тоді?

Листоплеса зітхнула.

— Бо вам довелося б перетинати територію Тіньового Клану і йти вздовж Річкового кордону, щоб туди дістатися. А останнім часом було надто багато бійок. Ми не можемо ризикувати і тобою, і вояком, коли вже стільки котів хворі. Що, як на нас нападе інший Клан? Нам потрібні всі вільні лапи тут, на нашій території.

— То, може, спитати в інших медикотів? — запропонував Сойколап. — Якщо в них є котяча м’ята, вони могли б поділитися.

— Так, могли б. — Голос Листоплесої став різкіший, ніби її вже дратувала його наполегливість. — Але я не можу попросити, не виказавши іншим Кланам, наскільки ми знесилені. А Вогнезір з мене шкіру здере, коли дізнається, що я таке зробила.

Сойколап неохоче мусив визнати, що вона має рацію.

— То як я можу допомогти? — спитав він.

— Я послала Міллі з Тернинкою трохи подихати свіжим повітрям і побути на сонці. — Листоплеса відчувала явне полегшення від того, що вони перейшли до більш практичної теми. — Вони в тому місці між нашим кублом і вояцьким. Там безпечно, і вони достатньо далеко від решти, так що кашлюк не буде поширюватися. Ти міг би прибрати їхню підстилку і принести нову?

— Звісно.

Сойколап підійшов до краю кубла й почав видирати старий мох і орляк, скатуючи їх у кульки.

— Віднеси це подалі від табору, — нагадала йому Листоплеса. — А як закінчиш, поклич Міллі й Тернинку назад, щоб вони там не дуже втомились і змерзли.

Сойколап згорнув брудну підстилку, викотив її крізь терновий тунель і викинув за кілька лисячих хвостів від лощовини. Неподалік знайшов свіжий мох, яким густо обросло коріння дерева. До його полегшення, мох уже висох від нещодавньої зливи. Новак зірвав ще кілька стебел папороті, скрутив усе разом і поніс його назад до табору.

Коли він нарешті прийшов по хворих кішок, то застав Міллі на сонячному моріжку біля кам’яної стіни. Вона хрипко дихала. Поклавши лапу їй на груди, новак відчув, як швидко вони піднімаються й опускаються. Тернинка присунулася до нього і почала штовхати свою маму.

— Я хочу гратися, — заскиглила кицька. Вона була дуже засапана, і Сойколап відчув, як тремтять її лапи. — Ти будеш мишкою, а я тебе ловитиму!

Міллі виснажено зітхнула, а Тернинка закашлялася.

— Ходімо, — нявкнув Сойколап, намагаючись їх підбадьорити. — Я вам постелив свіжу підстилку. Зможете добре виспатися.

— Не хочу спати! — запротестувала Тернинка.

— Хочеш, ще й як, — відповів новак. — Ти поспиш, і тобі стане краще.

Він підставив Міллі плече, і кішка, обпершись на нього, зіп’ялася на лапи. У її грудях свистіло, кашель був слабкий, ніби сили її вже покидали. У Сойколапа аж живіт стиснуло від роздратування. Пророцтво обіцяло, що він триматиме у своїх лапах силу зір, але яка була від цього користь, якщо йому доводилося спостерігати, як його підопічні помирають?

Він допоміг Міллі повернутися в гніздо. Тернинка все плуталась йому під лапами, аж доки новак не загнав її на мох до мами. Сойколап випростався і рушив до розколини, гадаючи, чи не пропустив десь якогось запасу зілля.

Раптом його засліпило яскраве сонячне світло, так що він аж здригнувся й опустив голову, намагаючись затулитися від проміння. Коли очі трохи адаптувалися, новак підняв погляд і закліпав. Він стояв на галявині, вкритій шурхітливим листям. У теплому повітрі висів запах трав.

«Тут є котяча м’ята?» — одразу ж подумав Сойколап.

Він покуштував повітря, і його огорнув запах котів, який тонув в ароматах зілля. Підлісок замерехтів зоряним сяйвом, на галявині почали збиратися вояки Зореклану. Сойколап упізнав Синьозірку. Вона схвильовано посмикувала хвостом і раптом озирнулася на м’язисту постать Білошторма, що вийшов слідом за нею.

— Вони прийдуть, — прошепотіла стара Громова провідниця. — Їх так багато…

— Може, й ні, — підбадьорливо нявкнув Білошторм. — У Громового Клану найкращі медикоти.

Сойколап почув форкання. На галявину крізь орляк протиснулась іще одна кішка. То була Жовтоікла з її неохайним сірим хутром і палючими бурштиновими очима.

— Білошторме, ти що, мишомізкий? Що можуть вдіяти медикоти, якщо в них нема лікарських трав?

— І ми ніяк не можемо підказати їм, що робити? — почувся тихий нявкіт Плямолистки. Вона підійшла до них, граційно помахуючи хвостом. — Не можемо ніяк допомогти?

— Це ти мені скажи, — крекнула Жовтоікла. — На Громовій території більше нема котячої м’яти. Що тут ще думати? Я б їм свою шкуру віддала, якби могла, та яка з цього користь?

— Невже ця хвороба зруйнує мій Клан? — заскімлила Синьозірка, розлючено шматуючи кігтями траву.

Раптом на галявину вийшла ще одна кішка, срібляста смуганька, яку Сойколап бачив у спогадах Сіросмуга. Вона тоді втратила життя на скелях, народжуючи двох крихітних кошенят.

— Міллі може невдовзі до нас приєднатися, — промурмотіла вона. — Що нам робити? Сіросмуг не заслужив іще раз пережити таку втрату.

Ніхто з присутніх їй не відповів. Вони почали замислено намотувати кола, їхні шубки посмикувалися від нервування. Ніхто з них наче й не помічав Сойколапа.

«Чому я тут опинився? — подумав він. — У цьому видінні нема нічого корисного, а в мене там хворі пацієнти».

Галявиною пробіг холодний вітерець, скуйовдивши зоряне хутро стурбованих котів. У тінях під деревами знову щось замерехтіло, і до них вийшли ще троє. Першою була юна кішка, на вигляд ще навіть не воячка. Її срібляста шубка тьмяно переливалася.

Друга була старша, теж срібляста смуганька — Сойколап здогадався, що це мама першої. Третім виявився широкоплечий кіт.

— Яснодухо, — кивнула Синьозірка юначці. — Давно не бачились.

— Сяйвосердо, Смілосердий, — привітався з двома старшими Білошторм. — Ваша присутність — честь для нас.

Сойколап витріщився на трьох незнайомців. Звідки вони? Він ніколи раніше їх не бачив і не чув цих імен у жодному з Кланів. Запах їхній теж відрізнявся — вони пахнули трохи Зорекланом, а трохи чимось іншим, принесеним вітром і зоряним сяйвом. «То це тому я тут? Щоб зустрітися з цими котами?»

Старші новоприбулі залишилися на краю лісу, сплівши хвости, а Яснодуха побігла на галявину і спинилася прямо перед Сойколапом. Її зелені очі світилися любов’ю та співчуттям. Новака огорнув її солодкий запах.

— Вітаю, Сойколапе, — нявкнула вона. — Ти виглядаєш стурбованим.

Новак сів. Це була не звичайна кішка Зореклану. Він не міг сказати їй, що вона — просто кішка Клану, але в іншому місці. Щось у ній самій, у тому, як вона схилила голову набік і вивчала його поглядом, ніби вони самі на всій галявині, змусило його одразу видати всю правду:

— Коти Громового Клану помирають. І я не знаю, що робити.

Яснодуха витягнула шию й торкнулася мордою до його вуха, зігріваючи своїм подихом.

— Шукай вітру, — прошепотіла вона. — Вітер має те, що ти шукаєш.

Сойколап зробив крок назад і глянув на неї.

— Що ти маєш на увазі? Я не розумію.

Раптом його очі з сичанням заполонила темрява, ніби зненацька запала ніч. Довкола все знову наповнилося запахами старих трав і хворих котів. Він ледве не заволав від прикрощів.

«Вона мала щось мені сказати!»

Ще кілька митей він ніби відчував аромат Яснодухої, чув далеке відлуння її голосу:

— Шукай вітру. І нехай освітить твій шлях Зореклан.

Тоді вона зникла.

— Міллі, ходи, — почувся поруч нявкіт Листоплесої. — Лягай отут. Сойколап приніс для тебе свіжу підстилку.

— Дякую, Сойколапе, — хрипло мовила Міллі.

Новак напружився. Невже це видіння тривало всього кілька ударів серця? Він допоміг Листоплесій вкласти Міллі з Тернинкою, весь час думаючи про те, де б у тиші поміркувати про Яснодуху та її таємничі слова.

Поки пацієнтки влягалися у своїх гніздах, ззовні почулися швидкі кроки. «Що тепер?» Сойколап уловив запах Піскошторми. Вона зупинилася перед ожиновою завісою.

— Листоплесо, ходи швидше! — засапано гукнула воячка. — Вогнезір хворий!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Листоплеса нажахано зойкнула.

— Уже йду!

Вона прослизнула повз Сойколапа і побігла за Піскоштормою.

Сойколап узяв кілька стебел підбілу й кинувся за виховницею. Він піднявся по камінню, що вело до Вогнезорового кубла, навіть не думаючи, де ставити лапи.

На Високому Виступі йому раптом сильно вдарив у ніс запах хвороби. Вогнезір лежав у кублі й кашляв. Підійшовши до провідника, Сойколап відчув, як від його тіла пульсує жар. Хутро новака стало дибки. Що тепер станеться з Громовим Кланом, коли вже і їхній провідник захворів?

— Дякую, Сойколапе, — нявкнула Листоплеса і забрала в нього ліки. — Вогнезоре, ось, з’їж це.

— Я ще не настільки хворий, — заперечив Вогнезір, хоч його голос уже охрип від кашлю. — Притримай трави для тих, кому вони справді потрібні.

— Нічого не хочу чути! — форкнула Листоплеса. — Вони потрібні тобі. Я тепер твоя медикішка, і не забувай про це.

— Ти була така тихенька колись у дитинстві, — з гумором, хоч і втомлено, сказав Вогнезір. — Ніколи б не подумав, що ти зможеш так командувати всіма.

— Ну а я змогла, так що слухайся тепер, — голос Листоплесої був сповнений любові до батька. — Ти потрібен Кланові здоровий і сильний.

Вогнезір почав пережовувати зілля, а Сойколап тим часом вислизнув із кубла і спустився на галявину. Зупинившись біля підніжжя скелі, він покуштував повітря, сподіваючись знайти когось із новаків, аби ті принесли для Вогнезора свіжу підстилку. Принаймні провідник зможе залишатись ізольованим у своєму кублі й більше нікого не заразить.

Проте замість новаків Сойколап зустрів Ожинокігтя.

— Що відбувається? — запитав воєвода.

— Не піднімайся туди. — Сойколап перекрив Ожинокігтеві дорогу до кубла. — У Вогнезора зелений кашлюк.

— Святий Зореклане! — шоковано вигукнув Ожинокіготь. — Ви його лікуєте?

— Зараз у нього Листоплеса, — нявкнув Сойколап. — Вона зробить усе, що зможе.

— Я знаю, — трохи впевненіше сказав батько. — Сойколапе, пусти мене. Я мушу поговорити з Вогнезором про патрулі.

— Добре. — Сойколап відійшов убік. — Але не заходь у кубло, стій на Високому Виступі й говори з Вогнезором звідти. Не наближайся занадто.

Коли Ожинокіготь почав підніматися камінням, новак знову покуштував повітря, проте не почув запаху ані Лисолапа, ані Криголапки. Цього разу до нього підійшов Сіросмуг.

— Сойколапе, як Міллі? — запитав той. — Вона дуже хвора, так?

Новакові хотілося збрехати щось для заспокоєння, проте він знав, що Сіросмуг однаково не повірить. Сойколап кивнув, і враз його мало не збила з лап сила того болю, що ринув від сірого вояка. «То оце кохання? — подумав він. — Сіросмуг аж настільки переймається за Міллі? Таке враження, що це його власне життя під загрозою!»

— Та срібляста кішка, що загинула, — нявкнув Сойколап. — Ти її кохав, так?

Сіросмуг збентежено затамував подих.

— Так… Її звали Срібнострумка. Вона була матір’ю Бурешуба і Перохвостої.

Вояк замовк, поринувши в сумні спогади.

— Ти не міг її тоді врятувати, — сказав йому Сойколап. — Вона живе в Зореклані й зараз споглядає на Міллі. Вона не хоче, щоб Міллі приєднувалася до Зореклану, бо у вас малі кошенята, про яких треба дбати.

— І ти це все знаєш? — спитав Сіросмуг.

Сойколап кивнув.

— Я чув її у видінні.

— Так, Срібнострумка дуже турботлива, — промурмотів Сіросмуг, — але зараз це нічим не допоможе. Ми цей кашлюк не можемо вилікувати, та й Зореклан не зможе.

Вояк здавався настільки пригніченим, ніби вже змирився з тим, що втратить Міллі так само, як і Срібнострумку.

Сойколапа, ніби полум’ям, охопив гнів. «Ніхто не помре! Я щось вдію!» Він мав побороти кашлюк не лише заради хворих котів свого Клану або таких вояків, як Сіросмуг, котрі їх любили, а й заради всіх котів Зореклану, які не хотіли, аби серед їхніх лав так скоро опинилося багато новоприбулих.

«І заради Яснодухої, — додав подумки Сойколап. — Вона прийшла мені на допомогу. І я мушу з’ясувати, що означали її слова».

* * *

Сойколап подався до новацького кубла, шукаючи Лисолапа і Криголапку. Ще не дійшовши, він відчув запах мисливського патруля, який вертався терновим тунелем: то були Орлякошуб, Левожар, Хмарохвіст і Попелюшкосерда. Усі четверо принесли здобич, проте новак відчув їхні втому і знесилення.

«Усе так, як і казала Листоплеса, — подумав він. — Стільки котів захворіли, що на патрулі вже не вистачає лап».

Сойколап просунув голову крізь орляк, що ріс біля входу до новацького кубла. Тихе сопіння підказало, що Лисолап спав. Новак дихав рівномірно: вчора Листоплеса дала йому трохи пижма, тож він майже не кашляв.

«На одну турботу менше».

— Агов! — Сойколап прослизнув у кубло і трохи поштурхав Лисолапа. — Вставай!

— Що…? — підніс голову новак.

— Треба, щоб ти приніс для Вогнезора підстилку.

Рудий юнак широко й голосно позіхнув.

— А це може хтось інший зробити? Я ходив у досвітній патруль, а потім ще й на полювання з Піскоштормою. Вона сказала, що можна відпочити.

Сойколапові стало його трохи шкода.

— Усі зараз перепрацьовують, — нявкнув він. — Можеш попросити Криголапку допомогти, якщо знайдеш її.

— Вона на ловах з Білокрилою, — сказав Лисолап, а тоді зіп’явся вгору й потягнувся. — Добре, йду.

— Лише дивись, щоб підстилка була сухою, — сказав Сойколап, коли той уже виходив на галявину. — А стару викинь подалі. Вогнезір захворів.

— Чому ти одразу не сказав? — обурено спитав Лисолап і побіг до тунелю.

Сойколап підійшов до кагату свіжини і підібрав білку для старійшин. Він ще не встиг дійти до їхнього кубла під ліщиною, як звідти почувся кашель Довгохвоста, а за ним — співчутливе мурмотіння Мишошубки.

— Ось, — Сойколап заніс білку і поклав біля кішки. — Довгохвосте, як ти?

— Кашель погіршується, — різко нявкнула Мишошубка. — Ви коли йому котячої м’яти принесете?

«Коли їжаки почнуть літати», — ледь не сказав Сойколап.

— У нас уже нічого нема, — мовив він натомість. — Але я принесу трохи пижма й огірочника від гарячки.

Мишошубка форкнула:

— Що ж ти за медикіт, як не маєш котячої м’яти?

Сойколап знову ледве змусив себе стримати в’їдливу відповідь. Він знав, наскільки ця буркотлива старійшина насправді переживає за свого сусіда. Принаймні вона з’їла листя пижма і не захворіла… поки що.

— Довгохвосте, спробуй трохи поїсти, — попросив новак. — Тобі треба набиратися сили.

— Гаразд, — прокректав Довгохвіст і знову зайшовся кашлем. — Дякую, Сойколапе.

Новак кивнув Мишошубці й вийшов з кубла. Тоді подався до кагату і взяв ще свіжини для хворих у вояцькому кублі. Увійшовши туди крізь гілля, він помітив Шипокігтя і Порохошуба, які лежали в гніздах з одного боку. Біля свого партнера згорнулася Папоротехмарка.

— Це сміховинно, — нявкнув смугастий вояк. — Я цілком здоровий і можу ходити в патрулі.

— Ні, не можеш, — відповіла йому Папоротехмарка. — Якщо не будеш слухати, я тебе тут силою втримаю.

Сойколап відчув, як вона лагідно лизнула хутро вояка. Новак поклав одну мишу біля Порохошуба, а іншу — біля Шипокігтя. Золотавий кіт хворів уже довше за всіх, хіба окрім Міллі, його дихання було швидке й уривчасте. Він лежав на боці й ніяк не зреагував, коли Сойколап до нього торкнувся. Його хутро було скуйовджене, ребра виступали крізь шкіру. Новак напружився. Здавалося, Шипокіготь був уже на шляху до Зореклану.

— Я можу допомогти? — Сойколап відчув на своєму вухові теплий подих Папоротехмарки.

— Та ні, дякую, — нявкнув новак. — Подбай, щоб з’їв цю мишу, як прокинеться.

— Добре.

Воячка торкнулася носом до Сойколапової морди, а тоді знову лягла біля Порохошуба.

— Сойколапе, — почувся з протилежного краю кубла голос Вивіркострибки. — Будь ласка, передай Листоплесій, що я вже можу ходити на полювання.

У кожному її кроці, що лунав щораз ближче, Сойколап відчував біль та скутість.

— Ти хочеш, щоб я збрехав своїй виховниці?

— Збрехав? Звісно, ні! Можеш сказати їй, що моя рана загоїлася.

Сойколап обнюхав маму в тому місці, де її бік роздерли кігтями під час битви з Вітряним і Річковим Кланами. Рана вже затягнулася, запалення не було, проте хутро ще не відросло, а м’язи досі не були розпрацьовані.

— Ти ще не готова, — прогарчав він. — І Листоплеса сказала б тобі те саме. Я попрошу, щоб вона прийшла тебе оглянути, і, може, тоді ти зможеш потроху робити вправи, але вони точно не включатимуть гасання за білками.

Вивіркострибка форкнула:

— Громовому Клану зараз потрібні всі вояки.

— Це правда. — Сойколапове терпіння швидко вивітрювалося. — Але хіба ти не розумієш, що тільки додаси нам роботи, якщо підеш у патруль надто рано?

Воячка збиралася щось відповісти, проте її відповідь перервали звуки — хтось іще заходив до кубла. Сойколап уловив запах Мишовуса. Той був явно схвильований.

— Лисолап сказав, що Вогнезір захворів! — вигукнув він.

Решта котів раптом заворушилася.

— Зореклане, допоможи! — заскиглила Папоротехмарка. — Що ми робитимемо, якщо наш провідник помре? Вітряний і Річковий Клани точно на нас нападуть.

— Він не помре, — твердо відповів Сойколап, вклавши у свої слова всю силу переконання. — Навіть якщо він втратить одне життя, в нього залишиться ще достатньо інших.

— Але це не означає, що він може ними так розкидатися, — мовила Вивіркострибка. — Та й Ожинокігтю доведеться організовувати ще більше патрулів. А що, коли в нас захворіють і провідник, і воєвода?

— Ми стримуємо хворобу, як можемо, — нявкнув Сойколап. — А Вогнезір здоровий і сильний.

— Я знаю, але…

Вивіркострибка враз замовкла. Сойколап відчув від неї такий самий розпач, як раніше від Сіросмуга. Нічого більше не кажучи, вона розвернулась і підійшла до свого гнізда.

Сойколап, сповнений гризот, подався геть з вояцького кубла і пішов до кагату, аби набрати свіжини для котів у яслах. Він боявся, що Листоплеса мала рацію, коли сказала, що вони програють цю битву. Без котячої м’яти вони мало що могли вдіяти.

«Я мушу знайти її. Я мушу якось зрозуміти, що намагалася сказати Яснодуха».

* * *

Сойколап пішов доповісти про все Листоплесій, а потім ще порозносив хворим той мізер, який у них правив за ліки. Тим часом уже споночіло. Новак нарешті влігся у своєму гнізді в медичному кублі, забурившись якомога глибше в мох, аби не чути сопіння та кряхтіння Міллі й Тернинки.

«Може, тепер мені вдасться зрозуміти, що треба робити».

Сойколап пригадав свою зустріч із вродливою сріблястою смуганькою, тепло її очей. «Шукай вітру», — сказала вона йому. Проте вітер усюди, його не треба шукати. Він шелестить у гіллі дерев, брижить воду на озері, пригинає траву на вересовищі перед Місячним Ставом. Якби ж то так само просто було знайти котячу м’яту!

«Шукай вітру…» і ти знайдеш котячу м’яту. Це мала на увазі Яснодуха? У нього всім тілом пробігли сироти, новак випустив кігті й ухопився за мох. Де найдужче дує вітер? Ну звісно! На території Вітряного Клану!

На Громових землях котячої м’яти не було, запаси Річкового Клану росли надто далеко, а рідкий підлісок під соснами Тіньового Клану натякав, що в них теж її не густо. Якщо біля озера десь і росла ще котяча м’ята, то точно на землях Вітряного Клану.

Сойколапові хотілося вистрибнути зі свого гнізда і побігти до лісу, але він знав, що це мишомізка ідея. Він не орієнтувався на Вітряних землях, і навіть якби був зрячий, то не мав жодної гадки, де шукати.

«Ти ж медикіт. У тебе є особливі сили. Скористайся ними».

Згорнувшись щільніше, Сойколап заплющив очі. Він ще ніколи не відвідував у снах кота, який був настільки далеко, проте Борилап, новак-медикіт Вітряного Клану, здавався дружнім і щирим. «Тупуватий, але дружній…» Та може, так йому навіть буде легше проникнути в Борилапів сон.

Сойколап уявив, що він виходить з табору і прямує через ліс до Вітряної території. Перестрибнувши потік на кордоні, він легко, мов пір’їна, перелетів вересовище і дістався до верхівки лощовини, в якій розташовувався табір Вітряного Клану. Віддавшись на волю сну, Сойколап рушив поміж валунами і кущами, зосередившись на широкій розколині в прискалку, де було кубло Короморда і Борилапа.

У кублі в гніздах з вересу і пір’я спали медикіт з новаком. Їхні подихи м’яко колихали підстилки. Тіниста постать Сойколапа згорнулася біля Борилапа, торкнувшись його теплого гладенького хутра. Він сповільнив дихання, аби увійти в ритм новака, і за мить уже відчув, як вітер куйовдить його хутро. Він опинився в Борилаповому сні.

Юний медикіт крокував лугом, довкола витали запахи трави й овець. Блідо-блакитним небом пропливали хмарки, і в променях ранкового сонця мерехтіли роси.

— Привіт, Сойколапе! — здивовано, проте привітно гукнув Борилап. — Що ти тут робиш?

— Просто хотів з тобою побачитися.

Сойколап напружився, гадаючи, чи здогадається Борилап, наскільки це дивно. Якщо він занадто злякається, то може прокинутись, і Сойколапа відкине назад у його власне гніздо.

— Чудово, — весело смикнув вухами новак. — Гарний день сьогодні, авжеж? Я подумав, що вийду раніше і пошукаю деякого зілля.

Сойколапові кортіло запитати, яке саме зілля той збирався знайти, але він усе ще боявся сполохати Вітряного новака. Натомість він просто рушив лугом слідом за Борилапом.

— Цей потік тече до Громового Клану? — буденно спитав Громовий кіт, перестрибнувши струмок з брунатною торф’янистою водою, трохи зарослий водоростями.

— Так, він впадає у прикордонний потік, — відповів Борилап.

«Він взагалі не поводиться підозріливо, — подумав Сойколап. — Але зрештою, це ж просто сон».

— Тут, мабуть, не дуже багато здобичі водиться, — мовив він, аби хоч якось підтримувати розмову з Борилапом.

— А от і ні! — новак підняв хвоста і гордовито підніс голову. — Ти що, не чуєш запаху всіх цих кролів? Деколи ми ловимо ще птахів, Воронокрил навчив нас, як на них полюють у горах.

— Напевно, треба бути швидкими, — прокоментував Сойколап.

Борилап кілька разів лизнув хутро на грудях.

— У цьому Вітряні вояки якраз найкращі.

— А з травами як? — повів далі Громовий кіт. У нього всередині все аж заціпеніло, коли він вимовив питання, яке його насправді цікавило. — Тут якось порожньо. Не дуже сприятливе місце для більшості рослин.

— Знову ні. У нас є гарні запаси вздовж струмків і в тій частині лісу, де кордон із Громовим Кланом.

— Там, мабуть, добре росте водяна м’ята, — зауважив Сойколап. — А котяча м’ята?

— Так, теж, у нас її повно. — Борилап указав носом на клаптик поля, де земля різко спускалася до розсипу каміння. — Он там.

— Справді? — доволі байдуже спитав Громовий новак, хоча насправді йому хотілося підстрибувати і верещати з радості.

— Так, там…

Раптом з ялівцю прямо перед ними вискочив заєць і побіг лугом. Борилап облишив розмову й кинувся за ним, шурхаючи пузом об жорстку траву.

— Дякую, зайцю, — буркнув Сойколап.

Він дочекався, доки Вітряний новак зник, а тоді спустився схилом до каміння. Покуштувавши повітря, Сойколап вловив запах води і сильний аромат котячої м’яти. За кілька митей кіт уже її знайшов. З-поміж двох каменюк витікав струмок, а довкола нього росли густі кущі котячої м’яти.

Якусь мить Сойколап стояв нерухомо, втягуючи в себе запах дорогоцінної рослини. Йому неймовірно хотілося нарвати жмуток стебел і понести їх до свого Клану, проте це все ще був сон. Комусь доведеться прийти сюди наяву і вкрасти трохи трав у Вітряного Клану.

«Але це не зовсім крадіжка, — сказав він собі. — Нам вони дуже потрібні. А у Вітряного Клану їх і так багато».

Через якийсь час Сойколап зрозумів, що відчуває не лише котячу м’яту. Поміж камінням витав знайомий запах — запах печер, ґрунту і підземної води. Новак почав пробиратися далі, намагаючись знайти місце, де запах був найсильніший. Урешті він його знайшов — то була вузька розколина, за якою відкривалася лише темрява.

«Це, мабуть, вхід до підземних тунелів! Може, це якраз те місце, з якого Вітряний Клан напав на нашу територію».

У багнюці перед входом новак помітив кілька слідів від лап. Трохи пороззиравшись довкола, він подався вперед і протиснувся крізь щілину. Прохід одразу розширився. Сойколап відчув на стінах запах Вітряних котів.

— Сойколапе! Сойколапе!

Він застиг на місці. Невже Борилап побачив, що він заходить у тунель, і щось почав підозрювати?

— Сойколапе! — Чиясь лапа різко заштурхала його в бік. — Сойколапе, в Міллі посилилась гарячка. Ти можеш намочити для неї мох і принести?

Новак розплющив очі в пітьму і виліз зі свого гнізда, обтрушуючись від шматочків моху й орляка. Кубло було наповнене світанковим холодом і запахом страху Листоплесої. З іншого боку чулося різке дихання Міллі. Біля неї жалібно скімлила Тернинка.

— Вона помре? — нажахано спитала кицька. — І я більше ніколи її не побачу, бо я не знаю, як дістатися до Зореклану.

— Ми робимо все, що можемо. — Листоплеса відійшла, і Сойколап уявив, як вона схиляється й заспокоює перелякане кошеня. — Але навіть якщо Міллі помре, ти все одно з нею зустрінешся. Коли вона вже буде в Зореклані, то в потрібний момент прийде і забере тебе сама.

— Чесно? — досі зневірено спитала Тернинка.

— Обіцяю, — мовила медикішка.

У Сойколапа від страху аж лапи затрусилися. Листоплеса поводилася так, ніби вже змирилася з тим, що всі в її Клані помруть. «Ми мусимо дістати ту котячу м’яту негайно!»

— Я принесу мох, — нявкнув він і вискочив з кубла.

Вернувшись із мокрим мохом для Міллі, новак знову вислизнув надвір і прокрався до вояцького кубла. Повітря пахнуло теплом сплячих котів. Час був настільки ранній, що ніхто ще навіть не ворушився.

Сойколап знайшов Левожара і розбудив його, різко поторсавши за плече.

— Ееее… — Левожар напружив м’язи і підвів голову. — Сойколапе? Що сталось?

Новак схилив голову і прошепотів братові на вухо:

— Я знаю, де росте котяча м’ята.

— Справді? — із захватом спитав вояк. — Де?

— У Вітряному Клані біля входу в тунель. Треба, щоб ти пішов і назбирав.

Раптом захват Левожара перетворився на жах і відразу.

— Ні, — жорстко нявкнув він. — Я ніколи не піду до Вітряного Клану. Ніколи!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Левожар прокрадався все далі, шурхаючи пузом об прохолодну траву. У ніздрях стояв запах Вітряного Клану. За його хутро зачіпалися листочки, залишаючи на вухах і вусах краплі дощу, проте він був надто зосереджений, аби їх струшувати. Кожен м’яз його напружився в очікуванні.

Пора! Відштовхнувшись могутніми задніми лапами, Левожар стрибнув. Білка почала тікати, проте було вже пізно. Левожарові кігті вчепились їй у плечі, і вояк прибив здобич одним швидким укусом за горло.

Як тільки білка обм’якла, Левожарові раптом запаморочилося в голові. На лісовій долівці замість трави і листя розлилося багряне озеро липкої крові, всюди запанував її різкий запах. Вивірка перетворилася на кішку із сірим хутром. Левожар зрозумів, що дивиться на мертве тіло Вересолапки. Її кров була повсюди.

— Ні… о ні, — прошепотів він.

Левожар уже два дні безперестанно почувався винним, відколи Сойколап попросив його піти назбирати котячої м’яти у Вітряному Клані. Він не міг цього зробити. Вояк боявся, що його сон стане реальністю, що він урешті-решт уб’є Вересолапку.

Левожар здригнувся, все ще дивлячись на мертву кішку, яку колись любив. Йому знову хотілося бути звичайним рядовим вояком, без жодних сил, що жахали його щоразу сильніше.

«Якби ж розказати Сойколапові, як я почуваюся…» Але він не міг виказати перед братом свою слабкість, бо від нього залежала частина сповнення пророцтва. Левожар знав лише одне: він не може ризикувати і заходити на територію Вітряного Клану, особливо через тунелі. Вересолапка зрадила його. Левожарові страшенно хотілося повірити в її історію про те, що таємні тунелі начебто видали кошенята, але він не міг цілком їй довіряти. Тепер Вересолапка стала йому ворогом, бо він повністю відданий Громовому Клану. Чому б він мав довіряти кішці з іншого Клану? Він ніколи не зможе пробачити, але й не хоче, щоб на його лапах була її кров.

Коли видіння зникло, Левожар випростався зі здобиччю в зубах. Від потоку, що позначав кордон з Вітряним Кланом, до нього крізь орляк наближався Золошуб, несучи за хвости кількох полівок. За ним із мишею йшов Косариконіг.

— Молодець, — кивнув Левожарові Золошуб, поклавши свою здобич неподалік. — Ти не бачив Карохвістку? Ми вже достатньо наловили.

— Ось. — Карохвістка ледве протиснулася крізь підлісок, волочучи кроля розміром десь із себе. — Хух! — Поклавши здобич на землю, вона виплюнула жмуток хутра. — Хай до табору хтось інший несе.

Дорогою до кам’яної лощовини Левожарові думки знову заполонила тривога. Поки що падолист був помірний, здобичі вистачало, але в них недостатньо здорових вояків, щоб полювати. Коли він зранку виходив з табору, вже почала кашляти Ясносерда, а ще він помітив, як Медозела прямувала до медичного кубла. «Ще трохи, і захворіє вже стільки котів, що не буде кому про них дбати».

Кагат свіжини був моторошно малий. Левожар поклав на нього свою здобич.

— Треба знову йти в ліс, — оголосив Золошуб, — але спочатку нам усім варто поїсти, щоб підкріпити сили.

— Я обійдуся, — нявкнула Карохвістка. — Хай мою порцію забирає краще хтось хворий.

Золошуб підійшов до неї і нявкнув:

— Ні, мусиш поїсти. Яка з тебе буде користь для Клану, якщо ти теж заслабнеш?

Карохвістка виклично на нього подивилася, але врешті опустила погляд.

— Гаразд. Твоя правда.

Левожар помітив, що вона, втім, вибрала з купи найменшу мишу.

Дожовуючи свою полівку, він побачив Сойколапа, який саме вийшов з вояцького кубла. Левожар проковтнув останній шматок і побіг до брата.

— Як Ясносерда? — спитав він. — Я чув, як вона зранку кашляла. А Медозела йшла до вас.

— Ага, ніби тобі не все одно! — форкнув Сойколап.

— Ні!

Усередині нього провина боролася з обуренням. «Я не хочу йти до Вітряного Клану зовсім не тому!»

— У них обох зелений кашлюк, — різко нявкнув Сойколап. — І в Хмарохвоста теж. Я сказав їм, щоб не виходили зі своїх гнізд. Тепер ти можеш піти назбирати котячої м’яти?

— Не можу…

Левожар аж здригнувся від люті в Сойколапових очах. Він так хотів розповісти йому про свої сни. Може, тоді брат зрозуміє, чому він ніяк не може піти до Вітряного Клану.

— Чому ти не пошлеш когось іншого?

— Ти знаєш чому! — гаркнув Сойколап, наїживши хутро. — Тільки ти орієнтуєшся в тих тунелях.

— Але ще є Падуболистка, — зауважив Левожар. — Вона могла б піти…

— Падуболистка! — перебив його Сойколап. — Ти сам знаєш, яка вона стає, коли щось стосується вояцького правильника. Ти думаєш, вона погодиться піти на територію іншого Клану і вкрасти їхні трави? Вона нам вуха повідриває, якщо ми спробуємо хоча б заговорити про це. Ні, це мусиш зробити ти. І ти наш найкращий боєць; якщо тебе хтось помітить, треба буде відбиватись і тікати.

— А чому Листоплеса не може попросити трохи котячої м’яти в Короморда?

— Ти тупий клубок хутра! — просичав Сойколап. — З ким ми тільки недавно билися? Короморд, може, й дав би Листоплесій котячої м’яти, але Однозір про це обов’язково дізнається — а коли він зрозуміє, наскільки Громовий Клан знесилений, то нападе на нас так швидко, що ти не встигнеш навіть пискнути. — Новак махнув хвостом і додав: — Та що з тобою говорити. Ніколи не думав, що мій рідний брат буде стояти осторонь і дивитися, як помирає його Клан.

Сойколап розвернувся і пішов до свого кубла.

Левожар провів його сумним поглядом, а тоді повернувся до патруля біля кагату свіжини. Там з’явилися ще Ожинокіготь з Вивіркострибкою, і з медичного кубла прибіг Сіросмуг, щоб узяти якоїсь здобичі.

— Візьми ще для себе, — гукнула йому вслід Вивіркострибка, проте вояк її ніби й не почув.

— Так, Золошубе, — нявкнув Ожинокіготь, — коли знову поведеш загін, пройдіться вздовж Тіньового кордону. Можете поєднати прикордонний патруль з полюванням. Але як вернетесь, то на сьогодні все. Вам треба відпочити.

— От-от, послухай, що сам кажеш, — Вивіркострибка поплескала свого партнера по плечу хвостом. — Тобі теж треба відпочити.

— Я не можу. — У Левожара всередині все аж стислося, коли він помітив, як блищали очі в Ожинокігтя і як охрип його голос. — Мені потрібно організувати ще кілька патрулів.

Карохвістка прихилилася до Левожара і прошепотіла йому на вухо:

— Якщо твій батько захворіє…

Вояк кивнув, але нічого не відповів. Та й не треба було. Відколи заслаб Вогнезір, безпека Громового Клану залежала від воєводи.

«О Зореклане, — подумав Левожар, — чому ти дозволяєш, щоб це все відбувалося?»

* * *

Небо застилали сірі хмари, проте повітря досі було тепле. У верховіттях шелестів вітер, але внизу в котів було спокійно. Левожар щойно повернувся з полювання разом з Ожинокігтем, Падуболисткою і Попелюшкосердою. Біля кагату свіжини ділились язиками Орлякошуб і Карохвістка, а біля них сиділа Піскошторма і їла дрозда.

Патруль Левожара залишив на кагаті свою здобич, і по неї одразу вийшли Сойколап з Листоплесою.

— Як Міллі? — спитала Піскошторма, підвівши погляд.

— Якщо вона найближчим часом не дістане хоч трохи котячої м’яти, то помре, — сухо відповіла медикішка.

Сойколап, беручи з кагату мишу, кинув на Левожара такий лютий погляд, ніби збирався його роздерти. «Припини мене звинувачувати! Я не можу піти до Вітряного Клану!»

Краєм ока вояк помітив на Високому Виступі вогнисту шубку. Підвівши голову, він побачив Вогнезора. Шкірою пробіг мороз. Чому провідник раптом вийшов зі свого кубла? Він виглядав дуже виснаженим, а коли розкрив рота, щоб щось сказати, то здобувся лише на кашель.

— Вогнезоре! — скочила на рівні Піскошторма. — Що це ти робиш?

— Вертайся у своє гніздо негайно! — гукнула Листоплеса і побігла вгору по камінню. Піскошторма кинулася за нею.

Вогнезір витягнув лапу, аби їх спинити.

— Не підходьте близько, — крекнув він. — Хвороба дуже заразна. Нам треба відселити з табору хворих, щоб убезпечити здорових.

— Але ми не можемо, — заперечила Листоплеса, зупинившись біля підніжжя розсипу. — Їм нікуди піти.

— Насправді є, — сказав Вогнезір, і його очі радісно засяяли. — У старому гнізді Двоногів є стіни і стеля, так що ми будемо захищені, а неподалік тече струмок.

— Але я не можу бути у двох місцях одночасно, — зауважила медикішка, хоча голос її звучав стражденно, ніби вона насправді зовсім не хотіла відмовлятися від Вогнезорової пропозиції.

— Тобі й не доведеться, — нявкнув провідник. — Я буду доглядати за хворими. Ти покажеш, які трави використовувати, і залишиш запаси для нас, не підходячи близько.

Піскошторма різко видихнула, тріпнувши вусами:

— Це повна дурня! Ти наражаєш себе на небезпеку. Тобі потрібен відпочинок так само, як і всім хворим.

Вогнезір глянув на неї. Його зелені очі повнилися любов’ю.

— У мене є життя, якими я можу пожертвувати. В інших — нема. Я мушу це зробити заради них.

З боку кагату почулося здивоване мурмотіння. Ожинокіготь підвів погляд на провідника, а тоді поволі кивнув, ніби дав безмовну обіцянку.

— Це може допомогти, — нявкнув Орлякошуб.

— Думаю, варто спробувати, — погодилася Попелюшкосерда. — Якщо ми не зробимо хоч щось, то похворіють усі.

Що більше Левожар думав про Вогнезорову пропозицію, то логічнішою вона здавалася. У хворих котів буде безпечне сухе помешкання, а ті, хто залишиться в таборі, зможуть краще про них дбати. У Листоплесої та Сойколапа буде більше шансів триматись у формі. І, може, з тої котячої м’яти, що росте біля гнізда Двоногів, уже буде хоч кілька цілющих листочків.

— Їх ще недостатньо, — прогарчав Сойколап, ніби почув Левожарові думки. — Нам потрібно більше! У нас пів Клану хворих.

Вояк почувався так, ніби брат пропалював його поглядом. Він відвернувся й підійшов до Падуболистки.

— Який Вогнезір чудовий! — нявкнула вона. — Я так пишаюся, що він наш родич. Цікаво, чи в мене вистачило б хоробрості на такий вчинок.

Левожар торкнувся носом до її плеча.

— Я впевнений, що вистачило б.

«А де моя хоробрість? — спитав він сам себе. — Мені мало б вистачити мужності, щоб назбирати котячої м’яти. Але я не можу цього зробити, просто не можу!»

Вогнезір на Високому Виступі випростався й підніс голову.

— Нехай усі коти… — його спроба підвищити голос закінчилася нападом кашлю.

Ожинокіготь вибіг на Виступ і щось швидко заговорив до провідника. Левожар не чув їхньої розмови, проте за мить Вогнезір уже пошкандибав назад у своє кубло. Воєвода окинув поглядом галявину.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться тут, під Високим Виступом, на віче Клану, — загукав він.

З кубла старійшин з’явилися Криголапка з Лисолапом, тримаючи по жмутку брудної підстилки. За ними вийшла Мишошубка і подалася до підніжжя скелі, де сиділи Піскошторма з Листоплесою.

З вояцького кубла вилізли Папоротехмарка і Вивіркострибка й підійшли до кагату свіжини. За ними показалися Бубконіс із Сіросмугом. Вони залишилися сидіти біля кубла.

Левожарові аж боляче стало від того, як мало котів змогли з’явитися на віче. Багато хто був хворий, а решта, мабуть, на патрулюванні.

Ожинокіготь почав із пояснення Вогнезорового плану для тих, хто його ще не чув.

— Нам треба назбирати багато моху, папороті, сухого листя і пір’я — всього, що забезпечить хворим тепло і комфорт, — мовив він. — Левожаре, Падуболистко, ви відповідальні. І візьміть із собою новаків.

Левожар махнув хвостом, показуючи, що зрозумів батьків наказ.

— Орлякошубе, ти вмієш добре латати стіни, — продовжив воєвода. — Знайди собі на допомогу кількох вояків і залатайте дірки в гнізді Двоногів, щоб не було протягів.

— Звісно, — відповів рудий вояк.

— І ще потрібен буде новий кагат свіжини. Піскоштормо, ти наша найкраща мисливиця. Можеш взяти це на себе?

Воячка напружено кивнула і примружила очі, ніби вже розплановувала наступне полювання.

— Листоплесо, тобі треба перенести туди трави для Вогнезора. Візьми когось із вояків на підмогу, якщо треба назбирати свіжих.

— Добре, — відповіла медикішка. — І хочу попросити, щоб усі при нагоді шукали котячу м’яту. Десь можуть рости кілька кущиків, про які ми не знаємо.

Левожар бачив, що Листоплеса сама не вірить у власні слова, проте й не може упустити навіть найменшого шансу дістати десь трохи цінного зілля. «І якщо ми його знайдемо, я не буду почуватись настільки винним».

— Так, — мовив Ожинокіготь. — Тоді…

— А я що? — перебила Вивіркострибка, виклично дивлячись на воєводу. — Я не збираюся сидіти в таборі без діла.

— Тобі ще не можна виходити, — миттєво відповіла Листоплеса.

— Ти станеш до роботи, коли дозволить наша медикішка, — нявкнув Ожинокіготь до своєї партнерки. — Але без діла ти не лишишся. Коли вернеться патруль, треба буде пояснити їм, що відбувається, і роздати обов’язки.

Вивіркострибка трохи завагалася, ніби хотіла ще посперечатися, але тоді просто неохоче кивнула, щось буркнула собі під носа і черкнула кігтями землю.

— Добре, тоді віче завершено, — скупо мовив Ожинокіготь. — До праці.

Левожар підкликав хвостом новаків і разом з Падуболисткою повів їх до тернового тунелю. Від хвилювання в нього аж лапи поколювали. Навіть новаки не скиглили через додаткове завдання.

— Це все якось дивно, — стурбовано нявкнула Падуболистка, коли вони зайшли глибше в ліс. — Клан ще ніколи так не розділявся.

— Але це найкращий вихід, щоб зберегти життя, — відповів Левожар.

— Про це нічого не сказано у вояцькому правильнику. Хіба що… Ми всі присягалися захищати свій Клан, тож, мабуть, це один зі способів.

Її хвилювання трохи стихло.

Левожар вивів їх на галявину, де росло багато моху.

— Слава Зореклану, що не було дощу останнім часом, — промурмотів Лисолап, видерши з кореня великий жмут моху і згорнувши його.

— Будь уважний, треба витиснути всю вологу, — сказала йому Падуболистка. — І підкопуй глибше, щоб дістати найсухіші шматки.

— Дивіться, що я знайшла! — почувся вигук Криголапки, і новачка вибігла до них на галявину зі жмутком біло-сірого пір’я в зубах. — Там ще повно є, — додала вона. — Мабуть, якась лисиця задавила голуба.

— Чудово, — нявкнув Левожар. — На пір’ї буде м’яко лежати. Збери ще, скільки зможеш.

Набравши стільки підстилки, скільки годні були нести, коти подалися до кубла Двоногів. Уже наближаючись, Левожар здивовано нашорошив вуха. Місце, в якому завжди було моторошно тихо, тепер наповнилося рухом, мов розбитий мурашник.

Повз нього з оберемком стебел пробігла Маколеда. За нею йшов Березопад, тягнучи ожинову галузку. Дійшовши до входу, Левожар побачив Попелюшкосерду — воячка затикала лозою дірку між камінням.

— Чудово, Маколедо, — нявкнула вона, коли юна кицька поклала біля неї свою ношу. — Якраз те, що треба.

— Я принесу ще.

Воячка крутнулася на місці й шугнула попри Левожара назад до лісу.

— Давайте той мох сюди! — гукнула Карохвістка. Вона саме допомагала Золошубові тягати гілля, яке б розділило долівку на окремі гнізда. — Кладіть он туди, — мовила вона і махнула хвостом на широкий клаптик углибині кубла, довкола якого вже обплели тернову стіну. — Там будуть ясла.

Лисолап і Криголапка подалися за Левожаром та Падуболисткою. Вони лишили свої жмутки в тому місці, на яке вказала Карохвістка. Обоє новаків підозріливо роззиралися, ніби чекали, що на них щось вискочить із тіней у кутках. Левожар розумів, як вони почуваються. Прямі лінії й виразні кути гнізда Двоногів були дуже незвичні, а долівка — надто тверда й холодна, і дивно було мати над головою суцільну стелю, без прогалин, крізь які добиває сонячне або місячне світло. «Мабуть, тому Маколеда так швидко чкурнула геть, — подумав він. — Але чи зможуть тут обжитися хворі?»

— Ти чому там стоїш? — раптом спитала Карохвістка. — Іди принеси ще моху. — Вона лагідно підштурхнула його мордою, щоб трохи зм’якшити гострий тон. — Нам його треба дуже багато, і щоб він був сухий і м’який.

Коли Левожар зі своїм загоном повернулися вдруге, туди вже якраз підійшла Піскошторма з рештою мисливського патруля. За нею з’явилися Бубконіс і Білокрила. Усі троє несли в зубах здобич.

Піскошторма рушила до порожнього дупла, що зяяло за кілька лисячих хвостів від входу до гнізда Двоногів поміж густими заростями папороті й високих трав. Вона поклала свіжину прямо туди всередину.

— Я рада, що знайшла це місце, — мовила вона. — Тут їжа буде суха.

— І ми зможемо не підходити до хворих, — додав Бубконіс, кинувши в дупло свій улов.

— Але звідси її можуть красти лисиці, — нявкнула Білокрила, додавши свою здобич до їхньої. — Може, варто помітити його запахом?

— Хороша думка, — відповіла Піскошторма. — І ще помітимо кордони довкола старого саду Двоногів. Якщо лисиці будуть думати, що тут багато котів, то триматимуться подалі.

«І не знатимуть, що ті, хто тут живе, надто слабкі, аби боронитися», — подумав Левожар, заводячи свій загін у кубло зі згортками моху.

Тепер гніздо Двоногів виглядало значно привітніше. Золошуб уже закінчив розподіляти площу на спальні місця. Перша партія підстилки була акуратно розстелена в яслах. Орлякошуб і Попелюшкосерда обнюхували стіни і затикали галузками й листям усі прогалини. Листоплеса теж була там, вона перевіряла, чи немає в яслах протягу.

— Сюди треба! — гукнула вона Орлякошубові. — Тут вітер дуже січе.

Вояк підбіг до неї з оберемком сухого листя і засунув його в дірку, на яку показувала медикішка.

— Так значно краще, — схвально махнула хвостом Листоплеса.

Карохвістка показала Левожарові й решті, де покласти мох.

— Чудово! — нявкнула вона, підчепивши кігтями свіжу підстилку. — Але все одно треба ще.

— Я знаю. — Левожар смикнув вусами. — Вже йдемо.

Виходячи з кубла, він побачив Сойколапа з Мишовусом, які надходили з табору, несучи в зубах трави. Коти поклали їх на пласкому камені біля входу, і Сойколап почав акуратно розділяти зілля на купки.

— Шкода, що нема котячої м’яти, — мовив він до Мишовуса, проте достатньо гучно, аби почув Левожар. — У хворих було б значно більше шансів одужати.

— А що з тим кущем, який ріс тут? — запитав Мишовус.

— Я перевіряв його, — відповів Сойколап і повернув голову, спрямувавши свій невидющий погляд на брата. — Він почав відростати, але там ще мало листочків.

Левожара знову пронизало почуття провини, однак він нічого не сказав. Він не міг пояснити Сойколапові, чому відмовлявся йти до Вітряного Клану через тунелі. «А якщо через мої сни справді помруть коти?»

Не в змозі відповісти на це питання, Левожар побіг до лісу так стрімко, ніби за ним гнався табун борсуків. Проте, наближаючись до імшаної галявини, він усе більше розумів, що ніколи не зможе втекти від цієї вини.

* * *

Сонце сідало, і ліс наповнився червоним світлом, де-не-де перетятим чорними тінями. Загін Левожара вкотре вертався до старого гнізда Двоногів. Вояк уже втратив лік тому, скільки клубків моху вони переносили за цей час.

Перейшовши кам’яну стежку, Левожар побачив Листоплесу, яка стояла біля входу до гнізда поруч з Ожинокігтем. Помітивши котів, вони обоє замовкли.

— Молодці, — нявкнув воєвода. — Заносьте мох, і на цьому досить. Решта вже готова.

Левожар увійшов до кубла, помітивши дорогою, що в дуплі вже було досить багато здобичі. Усередині стало тепло й затишно, комфортні гнізда могли вмістити по двоє-троє котів, під ясла відвели ще більшу площу, і все встелили найм’якішим мохом та пір’ям. Папоротехмарка якраз збивала лапою твердіші шматки.

Карохвістка підкликала Левожара до останнього незастеленого гнізда і розстелила там мох і папороть, які вони принесли.

— Готово, — оголосила воячка і торкнулася до його носа своїм. — Дякую вам усім.

Роззирнувшись довкола, Левожар зрозумів, що тут зібралася більшість здорових котів. Шубки Орлякошуба і Попелюшкосердої були обдерті від тягання терня й ожини, але їхні очі вдоволено сяяли. Маколеда активно вилизувала свою подушечку — мабуть, загнала туди колючку. Сіросмуг переминав кігтями мох; напевно, йому не терпілося повернутися до Міллі. Бубконіс уже встиг задрімати в одному гнізді, але Ліщинохвоста різко шарпнула його лапою.

— Вставай, дурний ти клубок хутра! — просичала вона. — Це не для нас.

— Я весь день працював, — буркнув він, підводячись, і швидко почав прилизувати хутро на плечі, аби приховати засоромлення.

На вході з’явилася Листоплеса, а одразу за нею — Ожинокіготь.

— Усе готове, — нявкнула вона. — Ми можемо повертатися до табору. Але ніхто щоб не заходив, поки хворі не вийдуть. Віднині нам не можна до них наближатися.

— Що? — Сіросмуг почав переминати мох ще гарячковіше. — Тобто ми не зможемо їм допомогти?

— Але деякі з них настільки знесилені, що не зможуть самі дійти, — запротестував Орлякошуб.

— Сильніші допоможуть слабшим, — відповіла йому Листоплеса таким тоном, який виключав подальші дискусії. — Ви знаєте, наскільки швидко поширюється ця недуга. Ми мусимо залишатися здоровими і сильними, щоб забезпечувати і себе, і хворих.

— Листоплеса має рацію, — додав Ожинокіготь з-за плеча медикішки. — Ми ж для того це все й робили, пам’ятаєте?

Ніхто більше не перечив, проте в Левожара аж мороз пробіг поза спиною, коли він уявив, як його хворі однокланівці будуть страждати без допомоги, і з поглядів інших зрозумів, що вони почувалися так само.

Листоплеса першою рушила назад до табору і зникла в терновому тунелі. Ожинокіготь махнув решті Клану хвостом, аби вони зупинились обабіч проходу, залишивши достатньо місця для хворих котів.

Урешті вони почали виходити. У Левожара від цього видовища всередині все стискалося. Попереду був Вогнезір. Він ішов з гордо піднесеною головою, незважаючи на приступи кашлю. Шипокіготь шкутильгав, спираючись на Хмарохвоста, Порохошуба підтримувала плечем Ясносерда. Коричневий смугань глухо кашляв. Левожар міг полічити всі його ребра; хутро вояка стало рідке і тьмяне. Папоротехмарка жалібно нявкнула й інстинктивно кинулася до нього, проте її перепинив хвостом Березопад.

Порохошуб повернув голову і кліпнув. Його очі блищали від гарячки.

— Не підходь, — хрипко мовив він. — Усе буде добре.

Папоротехмарка відвела погляд і забурилася мордою в хутро Березопада.

Наступною з’явилася Маргаритка, несучи Ружку, а за нею брели Жабко, Цвітка і Джмелик. Грайливі зазвичай кошенята були пригнічені й тихо крокували, втупивши очі в землю.

— Ти не можеш піти з Ружкою, — нявкнув Ожинокіготь, заступивши шлях Маргаритці. — Ви зі здоровими кошенятами маєте лишатися в таборі.

— Нізащо! — Маргаритка лагідно поклала Ружку на землю, і та ледь чутно пискнула. — Хто її годуватиме, якщо мене не буде?

— Ружка вже може їсти м’ясо, — відповів воєвода. — І Вогнезір про неї подбає. Чи ти хочеш, щоб інші кошенята теж похворіли?

Маргаритка якусь мить невідривно дивилася на нього, а тоді опустила погляд і відійшла вбік, пригорнувши здорових кошенят до себе хвостом.

— Я хочу піти з Ружкою! — залютував Жабко.

— Не можна. — Маргаритка торкнулася до свого кошеняти носом. — Ти їй допоможеш, якщо будеш лишатися здоровим і сильним.

Жабко, вочевидь, не міг із цим змиритися, проте більше не сперечався. З тунелю вийшла Медозела і, зрозумівши ситуацію, стала над Ружкою.

— Я за нею доглядатиму, обіцяю, — сказала вона Маргаритці, і королева вдячно кивнула.

Воячка підібрала Ружку за карк і понесла до гнізда Двоногів, поки кицька намагалася трохи борсатись і продовжувала жалібно скімлити.

Тунель затрусився сильніше — виходила Міллі. Сіру кішку з обох боків підтримували Сойколап з Листоплесою. Побачивши її, Левожар аж затамував подих від жаху. Вона ледве перебирала лапами, медикішка з новаком її практично несли. Хутро обліпило ребра, боки важко надималися від сухого кашлю.

— Ні! — закричав Сіросмуг прямо за спинами Левожара й Падуболистки. Він кинувся вперед, але Левожар перекрив йому дорогу, а Падуболистка вчепилася зубами в плече. — Пустіть мене! — зашипів, борсаючись, Сіросмуг. — Вона помирає! Я мушу бути з нею!

Левожар приготувався до найгіршого. Він знав, що не можна битися з побратимом, але також розумів, що будь-якою ціною мусить не пустити Сіросмуга до його хворої партнерки.

— Не підходь! — наказала Листоплеса і застережливо підняла хвоста.

Сіросмуг пропустив її заборону повз вуха і продовжував боротися, дряпаючи Левожарове плече.

— Зупинись! — гукнув Ожинокіготь і прибіг на підмогу.

— Сіросмуже, — почувся хрипкий голос Вогнезора на чолі сумовитої процесії. Провідник Клану зупинився й обернувся до свого друга. — Я знаю, що ти відчуваєш. Але ти мусиш триматися на відстані від Міллі. — Його слова були сповнені співчуття. Левожар знав, як глибоко сягала їхня дружба. — Їй потрібно, щоб ти лишався здоровий і сильний.

Сіросмуг припинив пручатися і глибоко вдихнув:

— Вогнезоре, моє серце розривається на шматки.

— Я знаю. Але ти не допоможеш. Сіросмуже, якщо Міллі буде справді на шляху до Зореклану, то я пришлю по тебе, аби ви попрощалися. Обіцяю.

Сіросмуг на мить завагався, а тоді похилив голову.

— Беру з тебе слово, — ледве вимовив він.

Левожар з Ожинокігтем відступили, а Падуболистка відпустила його плече. Сіросмуг стояв уже спокійно, опустивши очі й хвоста. Його тіло тремтіло і здригалося.

Листоплеса і Сойколап рушили далі, підтримуючи Міллі. Її голова безвольно хиталась, і взагалі здавалося, що кішка навіть не чула волання свого партнера. За ними вийшов Довгохвіст, орієнтуючись на кінчик хвоста медикішки. З його щелеп мляво звисала Тернинка, нагадуючи здобич.

Левожар насторожився. Невже киця вже померла? Тоді раптом її хвостик здригнувся, і вона виснажено закашляла. Побачивши, що вона ще жива, вояк заспокоївся, але тільки на коротку мить. Його одразу заполонило почуття провини. «Тернинці потрібна котяча м’ята. Їм усім вона потрібна».

Коли хворі повиходили, Ожинокіготь завів решту Клану до кам’яної лощовини. Там залишилися тільки Мишошубка і Вивіркострибка. Вони сиділи біля кагату свіжини. Старійшина підвелась і підійшла назустріч.

— Я повинна бути з ними, — буркнула вона Ожинокігтеві. — Я можу допомагати. Я вже старійшина, Клан не стане слабкішим, якщо я захворію.

Воєвода схилив перед нею голову.

— Це справді шляхетна пропозиція, гідна воячки, — відповів він. — Проте Клан цінує життя кожного, від найменшого кошеняти до найбільш літньої старійшини. — Його бурштинові очі зблиснули. — Я знаю, що ти вже говорила про це з Вогнезором і він відмовив. Не думай, що зможеш мене перехитрити.

— От дивись, який мудрий… таке мале, а думає, що все знає, — промурмотіла під носа Мишошубка, відвертаючись від нього.

Замість того, щоб вертатися до своїх кубел, всі, хто лишився, зібралися посеред галявини, ніби чекали чогось. Левожар присів біля сестри. Його хутро стояло дибки. У таборі все здавалося незвичним, ніби це більше не був їхній дім. У повітрі досі висів запах хвороби. Усе довкола заполонила моторошна тиша.

— Мені це не подобається, — прошепотіла Падуболистка. — Боюся за те, скільки з наших хворих не зможуть повернутися.

«Не треба». Левожар вчепився кігтями в землю.

— Це все в лапах Зореклану, — відповів він, розуміючи, наскільки це насправді лицемірно.

Здавалося, що минуло вже багато часу, хоча тіні не просунулися лощовиною навіть на мишачий хвіст, коли врешті повернулися Сойколап із Листоплесою.

— Добре, ви всі тут, — нявкнула медикішка, підходячи до котів. — Сойколапе, принеси з нашого кубла трав для підкріплення сил. — Коли новак побіг геть, вона продовжила: — Кожну підстилку треба вичистити з кубел і винести в ліс, а тоді принести свіжу.

— Що? — підвела голову Криголапка, яка до цього сонно вмивалася. — Я цілий день тягала мох. Нам реально треба принести ще? Але я так втомилася!

— Усі втомлені, — додав Косариконіг. — Це не може почекати до ранку?

— Може, звісно, якщо хочете, щоб ще більше котів захворіло, — відрубала Листоплеса, а тоді вже м’якше додала: — Цього разу допомагатимуть усі. Це не потребує багато часу.

Сойколап вернувся з травами і розклав перед кожним по кілька листочків. Проковтнувши їх, Левожар відчув, як його зболеними лапами розливається тепло.

— То ходімо, — нявкнув він до Падуболистки. — Швидше почнемо — швидше впораємося.

Усі вояки вийшли з табору на пошуки свіжого моху й орляка, а Криголапка з Мишошубкою і Вивіркострибкою лишилися прибирати з кубел старі підстилки і виносити їх подалі від огорожі. Листоплеса із Сойколапом перевіряли кубла, аби ніде не залишилося навіть шматочка. Поки все прибрали і поприносили нове, запах хвороби, що стільки часу висів у таборі, майже зник.

— Так краще, — промурмотіла Падуболистка, вмощуючись поруч з Левожаром у вояцькому кублі. — Тільки незвично, що стільки котів бракує. Сподіваюся, що план Вогнезора спрацює.

Вояк уже потроху засинав, заплющивши очі й обгорнувши носа хвостом. Він був настільки виснажений, що не міг ні про що хвилюватися, але, як тільки пірнув у темряву, перед його очима з’явився образ котячої м’яти — густих, набитих кущів, які росли між камінням на краю вересовища, точно як описував Сойколап. Левожар підстрибнув уперед, щоб відкусити кілька стебел, проте зненацька затремтів і зупинився на березі.

Потік, що позначав кордон з Вітряним Кланом, перетворився на стрімку багряну ріку. Повітря наповнилося смородом крові, трава біля річки була вся нею забризкана.

Левожар відступив, боячись, аби кров не залляла його лапи, і раптом заціпенів, почувши позаду знайомий голос.

— Що, злякався, маленький воячку? — під’юдив його Тигрозір. — Де тепер та твоя сила?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Коли Сойколап нарешті закінчив обнюхувати кубло старійшин, аби прибрати всі до останнього шматочки брудної підстилки, його м’язи нили від утоми. Новак ледве добрів до галявини і підійшов до Листоплесої.

— Усе, закінчив, — доповів він.

— Піди трохи відпочинь, — нявкнула виховниця. — Ожинокіготь із Попелюшкосердою якраз принесли свіжого моху.

Сойколап уже був розтулив рота, щоб заперечити і сказати, що може працювати на рівні з усіма, але передумав. Їхня з Листоплесою робота наразі закінчилася, так що він міг спокійно поспати. Та, попри втому, його лапи аж свербіли, а в голові не влягалися різні думки, тож він знав, що не засне.

— Дякую, — відповів новак, — але я б хотів краще прогулятись.

— Добре, — трохи здивовано нявкнула Листоплеса. — Тільки будь обережний, гаразд?

— Звісно.

Сойколапові не дуже подобалося, що вона так по-материнськи намагається ним опікуватися. Він уже мав для цього Вивіркострибку, а Листоплеса була просто його виховницею. Кіт вийшов крізь тунель, зустрівши дорогою Білокрилу і Березопада, які верталися з новими підстилками, і подався до озера.

Пробравшись крізь останні чагарі, Сойколап зупинився на верхівці берега. Він чув лагідне шамотіння хвиль і тихе потріскування камінців. Уважно принюхуючись, новак рушив до заглибинки під корінням дерева, де він залишив свою палицю.

Урешті Сойколап знайшов її, пробігся лапами по зарубках — і довкола здійнявся шепіт древніх вояків. Новак намагався розібрати, що вони говорять, але, як і раніше, це було неможливо.

— Скеле, ти не маєш для мене повідомлення? — нявкнув він уголос.

Голова пішла обертом від усього, що відбулося за цей час: таємнича поява Сола, фальшивий знак, який перетворився на справжній і нарешті прогнав чужинця з Тіньового Клану, жахлива хвороба, виселення хворих котів з кам’яної лощовини… Сойколап почувався, ніби листок у буйних поривах вітру.

«Воно все тікає від мене, як здобич. У мене має бути сила, але я не можу нічого контролювати».

— То життя Кланів завжди було таким? — промурмотів він. — Одна битва за іншою, без кінця? І деколи — битви, в яких неможливо перемогти. Цікаво, чи перший раз коти пішли звідси через хворобу?

Сойколап знову пробігся лапами по зарубках, які засвідчували долю котів: хто вийшов з випробування в тунелях переможцем, а хто так і не повернувся. У повітрі досі чулося шепотіння, проте вловити бодай щось не вдавалося.

— Який у вас сенс, якщо я нічого не чую? — обурено нявкнув новак. — Будь ласка, говоріть трохи голосніше. Скажіть мені, як побороти цю хворобу або як переконати Левожара назбирати котячої м’яти.

Проте шепіт не змінився. Сойколап зітхнув, ліг, поклавши бороду на палицю, і заплющив очі.

* * *

Новак прокинувся від того, що його живіт був увесь мокрий. М’язи затерпли від холоду. Він підвів голову і, роззирнувшись, побачив підземну печеру, освітлену одним промінчиком сонця, що пробивався крізь стелю. За кілька хвостів від нього текла ріка.

Сойколап втомлено підвівся. Він очікував, що побачить Скелю, проте на виступі, де зазвичай сидів древній кіт, нікого не було.

Позаду почулися тихі кроки. Розвернувшись, Сойколап побачив біло-рудого кота, який стояв на вході до одного з тунелів. Його зелені очі були сумні й перелякані, ніби він не міг позбутися спогадів про те, як потонув у тунелях під час повені.

— Опале Листя! — вигукнув Сойколап.

— Не думав, що ти прийдеш колись знову. — В голосі древнього кота бринів біль самотності. — Цього разу ти залишишся зі мною?

Сойколапа гострим терням пронизало співчуття. Він навіть уявити не міг, як Опалому Листю було тут самому, без жодної змоги вийти назовні стільки сезонів. Востаннє, коли вони говорили, древній кіт врятував життя Сойколапові, його братові, сестрі й кільком Вітряним котам. Вони разом шукали загублених кошенят, але раптово почалася повінь.

— Що сталося з твоїми однокланівцями? — спитав новак. — Чому вони покинули приозер’я?

Опале Листя опустив погляд.

— Я не знаю. Я лише знав, що вони пішли. У тунелі перестали приходити майбутні гострокігті, і єдиним звуком з поля залишився вітер. Я був тут сам так довго, що втратив лік часу. — Він підвів голову і благально глянув на Сойколапа. — Ти і твої друзі — перші коти, яких я тут побачив, відколи… відколи зайшов сюди.

— Я мушу знати, чому вони пішли! — нявкнув Сойколап. Він не міг пояснити причину, але був певен, що доля тих древніх котів якось пов’язана з пророцтвом. Те, що він зустрів Скелю, знайшов палицю із зарубками і чув шепотіння древніх вояків біля Місячного Ставу, точно не було випадковістю. Він певен цього.

Новак побіг до тунелю, що вів на Громову територію, ледь зачепивши Опале Листя. Привид збентежено глянув йому вслід.

— Чекай! — гукнув той. — Я думав, ти залишишся зі мною.

— Я мушу дізнатися, що сталося, — вперто відповів Сойколап, востаннє озирнувшись. Потопельник стояв у кінці тунелю. Його очі були стривожені.

Сойколап дозволив гніву притлумити жалощі.

— Як я можу з ним лишитися? — бурмотів він, крокуючи крізь густу пітьму тунелю. — Я мушу стільки всього дізнатися. Я не можу весь час сидіти з мертвим котом!

Новак очікував, що вийде в лісі над лощовиною і знову буде сліпий, або принаймні опиниться на березі біля палиці. Проте попереду на стінах з’явилися відблиски денного світла, які з кожним кроком яскравішали. Він уже чув шелест вітру в листі.

— Мабуть, я ще досі сплю, — прошепотів Сойколап, наближаючись до світла. У лапах відчувалося легке поколювання. Він минув вигин у тунелі й побачив перед собою білий день. Тишу пронизали захоплені голоси:

— Це він?

— Я думала, він вийде швидше.

— Гадаєте, він загубився?

Сойколап трохи сповільнив крок. Попри те що він от-от мав вийти на територію Вітряного Клану, жодного із цих голосів він не впізнавав, хоч наче й мав би. А ще не розпізнавав жодного із запахів, які долинали крізь устя тунелю. Де він був? І хто на нього чекав?

Тоді раптом почувся ще один голос, і від нього Сойколапові лапи ніби вмерзли в долівку.

— Сойчине Крило? Сойчине Крило, це ти?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Сойколап, натужно переставляючи лапи, вийшов з тунелю на яскраве світло. Його оточили кілька котів, радісно нявкаючи.

— Сойчине Крило! Це дійсно ти!

— Молодець! Ти тепер гострокіготь.

— Вітаю!

До Сойколапа почало тулитися стільки котів, що він навіть не міг спершу розібрати, хто де. Тоді крізь натовп пробилася біло-руда кішка. Її хутро стояло дибки, і вона неспокійно переминалася з лапи на лапу.

— Вам пощастило, що Сойчине Крило пройшов випробування! — вигукнула вона. Її голос дрижав від суму, а бурштинові очі були сповнені гіркоти. — Ви забули, що Опале Листя так і не вернувся з тунелів?

До них підійшла вагітна біло-сіра кішка і притулилася мордою до її плеча.

— Зламана Тіне, ходімо, — промурмотіла вона. — Знайдемо собі сонячний моріжок і відпочинемо.

— Східний Місяцю, ти не розумієш! — закричала Зламана Тінь, проте все-таки здалась і пішла за біло-сірою кішкою.

Сойколап здивовано роззирався довкола. У голові гули думки. Він упізнав схил, що вів до входу в тунелі, але дерева були менші та пропускали ясне світло, яке його й засліпило. Між деревами практично не було чагарів. Це все схоже на його дім, але не дуже.

«Де я? І хто ці всі коти? На Громовий Клан напали?»

Сойколап розвернувся, видивляючись позаду своїх однокланівців. «Я бачу? — подумав він і здригнувся. — Це надто реалістично, як для сну». Новак відчував, як вітер куйовдить хутро, чув голоси котів, спів пташок. У животі бурчало, лапи ледве волочилися, ніби він дійсно цілу ніч не спав, а шукав вихід з тунелів, щоб стати гострокігтем.

До нього підбігла вродлива сіра кицька. Її блакитні очі іскрилися любов’ю. Вона погладила Сойколапа хвостом.

— Ти тепер гострокіготь! Це чудово! — нявкнула вона і трошки аж підстрибнула на місці, та раптом опустила хвоста. — Шкода, що наша мама цього не бачила.

Сойколап застиг. Ця кішка — його сестра?

«А я тоді хто?»

— А може, Соколиний Лет тебе насправді бачить зараз. — До Сойколапа підійшла срібляста кішка. Вона була граційна, струнка й довгонога, із ясними блакитними очима.

— Ти справді так думаєш, Шелесте Вітру? — з надією спитала Сойколапова сестра.

— Голубине Крило, люба моя, ти ж знаєш, як Соколиний Лет любила вас із Сойчиним Крилом, коли була жива. Я впевнена, що вона досі любить вас точно так само, де б вона не була.

— Сподіваюся, — нявкнула Голубине Крило.

Сойколап нічого не розумів. «Ці коти не потрапляють у Зореклан після смерті? І звідки вони всі мене знають?»

— Слухайте, це якась помилка, — мовив він. — Я не той, за кого ви мене маєте. І де подівся Громовий Клан?

Шелест Вітру витягнула шию й обнюхала його.

— З тобою все нормально? — спитала вона. — Здається, в тебе щось із головою сталося в тих тунелях.

— І що таке Громовий Клан? — трохи стривожено запитала Голубине Крило. — Тобі про це Скеля щось сказав?

«Скеля?» У Сойколапа закрутило в животі. Невже Голубине Крило знала незрячого кота, який жив у підземеллях?

Він уже збирався її спитати, як раптом над ним навис іще один кіт — брунатний смугань з мускулястими плечима і бурштиновими очима.

— Не забувай, що гострокігтям не можна розповідати про те, що було в печерах, — застеріг він. — Вони повинні тримати це в таємниці до смерті.

— Зібганий Орляку, не переймайся, — мовила до нього Голубине Крило. — Сойчине Крило просто трохи спантеличений.

Зібганий Орляк закректав до себе:

— Головне, аби пам’ятав, що йому казали, коли він заходив у тунелі дві ночі тому.

— Але я не був у тунелях дві ночі! — запротестував Сойколап. — Я…

— Ми так переживали, коли ти не вийшов у перший світанок, — перебила його Голубине Крило. — Ми вже думали, що ти загубився.

— Як Опале Листя, — додав новий голос. Сойколап обернувся й побачив кремезного темно-сірого кота з крижаними очима. Він весь ніби випромінював смуток. Сойколапові здалося, що той дуже нагадував Опале Листя. Мабуть, це його батько.

— Камінний Співе… — Зібганий Орляк торкнувся до його вуха носом. — Я знаю, як для тебе це важко.

Камінний Спів зітхнув.

— Ми чекали цілу повню світанків, — промурмотів він. — Але Опале Листя так і не вийшов…

Кіт глянув на Зламану Тінь, котра лежала під деревом неподалік. Біля неї сиділа Східний Місяць і лагідно вмивала, як мама вмиває кошеня.

— Час вже облишити чекання, — тихо мовив Камінний Спів.

Сойколап вирячився на темного кота. «Як таке може бути, що Опале Листя зник лише повню тому? Якщо це правда, то значить, я у дуже давніх часах!» Якимось незбагненним чином він вийшов з тунелів у період, коли Кланів ще й близько не було біля озера, — можливо, навіть у той, коли древні коти протоптали стежку до Місячного Ставу.

«Палиця! — Сойколап відчув, як кожна волосинка на його шкірі стає дибки. — Я зараз серед котів, які позначені на палиці!»

Він озирнувся на вхід до тунелю. Тепер все виглядало зовсім інакше: устя — на відкритому схилі, не обросле чагарями, проте форма така ж, як тоді, коли він вирушав на пошуки Вітряних кошенят. Обернувшись назад, новак глянув на озеро. Його миготлива поверхня видніла крізь ліс. Обриси водойми були знайомі, проте коли він перевів погляд на Вітряну територію, то помітив, що біля купи коричневого ґрунту все кишіло Двоногами, які розсовували його за допомогою жовтих потвор. Їхнє ревіння висіло в повітрі, мов гул джмелів.

Сойколап підійшов до краю схилу і придивився ближче. За мить до нього приєднався Зібганий Орляк.

— Двоноги досі рухають землю, — стурбовано нявкнув він. — Ми з Хмарним Летом ходили туди подивитися, що вони роблять, але так і не зрозуміли.

— Вони будують гнізда, — навіть не думаючи, відповів Сойколап.

Зібганий Орляк різко на нього глянув.

— Гнізда, в яких житимуть Двоноги? По той бік озера є кілька в лісі, але Двоноги ніколи не намагалися поселитися ближче.

— Так, там буде чотири гнізда. — Сойколап пригадав, що Левожар з Падуболисткою розповідали йому про конярку. — Двоноги там триматимуть коней.

Раптом він зрозумів, що Зібганий Орляк на нього якось дивно дивиться.

— Звідки ти це знаєш? — мовив брунатний кіт.

Сойколап нервово глитнув. «Який я мишомізкий!» Звісно, що ці коти не знали, що робили Двоноги зі своїми жовтими потворами. Невже він щойно вимовив пророцтво, яке втілиться в життя?

Зібганий Орляк смикнув вухами, чекаючи на відповідь. Сойколап знизав плечима.

— Просто подумав, що для цього Двоноги й копають ями в землі.

Брунатний кіт усе ще дивився на нього насторожено. «І не можу сказати, що він помиляється щодо мене», — подумав Сойколап, а тоді з полегшенням помітив, що до них біжить Голубине Крило.

— Що ви тут стоїте? — запитала вона і підштовхнула його вглиб лісу. — Ти, мабуть, втомлений і голодний після тунелів. Тобі треба відпочити. І я б хотіла, щоб Східний Місяць оглянула твої подушечки, вони вже до крові постиралися від ходіння.

Сойколап опустив погляд і побачив сліди крові на траві. Раптом його охопив біль, і в голові запаморочилося від голоду. Може, він дійсно був у тунелях дві ночі? Новак охоче подався за Голубиним Крилом між деревами, які відкидали на траву довгі ранкові тіні.

— Ми йдемо в табір? — спитав він.

Кицька обернулась і збентежено на нього глянула:

— Ти про що? З тобою точно все гаразд?

«Ага, значить, у цих котів немає табору, — здогадався Сойколап. — Думай, перш ніж щось питати, дурний ти клубок хутра!»

Голубине Крило стурбовано відгорнула ліани плюща, які нависали з дуба, і за ними відкрилася затишна заглибина між корінням. Долівка була встелена мохом і листям папороті, у повітрі витав теплий запах.

«Мабуть, це кубло». Сойколап нахилився, щоб обнюхати підстилку, і раптом усі його м’язи заціпеніли. «Це мій запах!»

Голубине Крило легенько підштовхнула його вперед.

— Приляж. Я приведу Східний Місяць.

«Східний Місяць — це, напевно, медикішка», — подумав Сойколап, пригадавши, як вона заспокоювала маму Опалого Листя. Він провів Голубине Крило поглядом, намагаючись розгледіти між деревами та рідкими кущами ще якісь кубла, проте нічого не побачив. Утім, сильні запахи підказували, що вони точно десь неподалік.

Сойколап виснажено заповз до свого кубла, згорнувся калачиком і заплющив очі. Його накривало від тривоги. «Чи зможу я колись повернутися до Громового Клану?»

Проте втома перемогла гризоту, і він нарешті заснув.

— …це хороший щавель, соковитий, — почувся голос крізь сон. — Молодчинка, що знайшла той кущ.

Сойколап відчув невимовне полегшення. Нарешті він знову був у своєму гнізді в медичному кублі, а біля нього Листоплеса щось говорила про лікарські трави.

Та тоді він розплющив очі й побачив сплетене буре коріння і м’яке пір’я в узголів’ї. Так, він усе ще міг бачити. А голос, який він чув, належав не Листоплесій: коли плющ відсунувся вбік, перед ним з’явились Голубине Крило і Східний Місяць. Їхні очі були круглі й налякані. Голубине Крило тримала в зубах жмуток щавлевого листя. Сойколап трохи обтрусився. Якщо він не прокинувся у своєму власному Клані й у свій власний період, значить, цьому була якась причина. Може, тут він міг знайти відповіді на питання щодо пророцтва — відповіді, яких Зореклан дати не міг.

— Ти поранився в тунелях? — спитала Східний Місяць.

Сойколап похитав головою.

— Ні… Я не поранений, просто лапи натер.

— Тобі було страшно там?

— Трохи.

Мабуть, Східний Місяць думала, що Сойколап божеволів. Напевно, Голубине Крило розповіла їй, що він говорив якісь дивні речі.

— Але я дуже втомився, — додав він, сподіваючись, що це прозвучить як достатня причина його незвичної поведінки. — І зголоднів. Мабуть, тому я такий спантеличений.

Новак мусив їх переконати, що він справді Сойчине Крило. Він не уявляв, що вони з ним зроблять, якщо дізнаються правду. Очевидно, не повірять.

Сойколап стільки часу чекав, аби дізнатися більше про древніх котів, — і от він опинився тут, прямо серед них! Ніхто з Кланів чи з Племені Стрімкої Води не знав стільки про котів, які колись мешкали біля озера. Сойколап же завжди пам’ятав про них, відчував дотики їхнього хутра, чув їхній шепіт біля озера і ступав їхніми слідами дорогою до Місячного Ставу.

«А тепер я один із них!»

Східний Місяць замислено моргнула.

— Думаю, їжі й відпочинку поки вистачить. Але дай огляну твої подушечки. — Вона залізла до кубла і сіла біля Сойколапа. — Ти їх вилизував?

— Е… ні.

Кицька чекала, доки Сойколап відмиє шкіру від піску та бруду. Тим часом Голубине Крило поклала біля неї щавлеве листя.

— О, ви використовуєте щавель? — спитав Сойколап, підвівши погляд. — А я завжди думав, що від кровотеч найкращий хвощ.

Східний Місяць здивовано поширила очі:

— Хвощ? Ніколи не чула. Думаю, він навіть не росте тут. Звідки ти про нього дізнався?

У Сойколапа пробіг мороз шкірою. Він знову це зробив! «Наступного разу, перш ніж розтуляти рота, думай трохи, мишомізкий!»

— Ем… Здається, про нього згадував хтось зі старійшин, — пробурмотів він, сподіваючись, що в цих котів були старійшини.

— Спитаю пізніше Стрімкого Скакуна, — нявкнула Східний Місяць. — Він стільки всього навчив мене про трави, напевно, він знатиме.

— Я якось бачила, що Світанкова Річка використовувала деревій, — додала Голубине Крило. — Можемо ще в неї поцікавитися.

«Отже, в них нема одного медикота, — міркував Сойколап, поки Східний Місяць втирала йому в лапи прохолодний сік листя щавлю. — Просто є кілька котів, які щось знають про лікарські трави. Але не так багато, як медикоти наших Кланів».

Сойколап пригадав, яка непевна була Голубине Крило щодо того, чи бачить її матір. Якщо в них нема медикота, то, напевно, вони й не знають про своїх предків. «А що, на їхню думку, стається після смерті?»

— Це все. — Східний Місяць закінчила з натиранням Сойколапових подушечок. — Так краще?

— Значно, дякую. — Сойколап знав, що хвощ допоміг би ефективніше, проте був вдячний за прохолоду і вологу щавлю.

— Можеш натерти ще раз пізніше, — мовила кішка, відсунувши решту листя. — А зараз поспи.

— Я принесу тобі щось поїсти, — пообіцяла Голубине Крило.

Сойколап смачно позіхнув. Він був настільки сонний, що вже практично не бачив, як Східний Місяць вилазила з його кубла. Заплющивши очі, новак відчалив у сон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Приємний запах залоскотав у носі. «Миша!» У животі Сойколапа забуркотіло. Розплющивши очі, він побачив, що вже сутеніло. Біля кубла стояла блідо-сіра постать і дивилася на нього, — то була Голубине Крило. З її щелеп звисала мишка.

— Ти прокинувся! — вигукнула вона і кинула здобич на землю. — Тобі вже краще?

— Так, все нормально, — нявкнув Сойколап і виліз з-під коріння.

— Сойчине Крило! — Прямо з-за Голубиного Крила цікаво визирав юний коричневий кіт з бурштиновими очима. — Як там було в тунелях?

— Плюску Риби, тихо будь! — З іншого боку до Голубиного Крила підійшла біла кішка. — Не турбуй Сойчине Крило. Він, мабуть, і так виснажений, ще твоїх розпитувань бракувало.

— Ой, Півповне, не розказуй мені, що робити, — відрубав Плюск Риби. — Ти ж насправді хочеш все знати так само, як я.

Біла кицька потерлася хутром об Сойколапа. Її зелені очі блищали.

— Звісно, — муркнула вона. — Але я можу почекати, поки він поїсть.

Від запаху миші рот Сойколапа наповнився слиною.

— Дякую, — нявкнув він до Голубиного Крила і відкусив шматок. Плюск Риби біля нього нетерпляче шматував кігтями траву.

— Не знаю, чому Зібганий Орляк ще не пускає нас у тунелі, — пробурчав він. — Ми вже готові стати гострокігтями. Я хочу пройти випробування.

— Зібганий Орляк пустить нас, коли він вважатиме, що ми готові, — нявкнула Голубине Крило.

«Значить, вони всі новаки, — здогадався Сойколап, прожовуючи свою мишу. — Якщо їх тут називають новаками. А Зібганий Орляк, напевно, їхній провідник. Але як він може мати дев’ять життів, якщо вони не знають про Зореклан?»

— Ну давай, — трохи дратівливо нявкнув Плюск Риби. — Розкажи нам.

— Не можу, — відповів Сойколап з повним ротом, радіючи, що має хоч якусь причину для своєї загадковості. — Ви знаєте, що гострокігтям не можна нічого розповідати про тунелі.

Плюск Риби форкнув:

— Ти тепер думаєш, що як став гострокігтем, то вже кращий за нас.

— Не думає він! — обурено вигукнула Півповня.

Сойколап не знав, як оборонятися. Він зовсім не розумів, що мав робити гострокіготь. Кіт здогадувався, що гострокігті були чимось схожі на вояків, але якщо це не так — у нього могли знову виникнути проблеми.

На його полегшення, Голубине Крило відштовхнула Плюск Риби вбік.

— Облиш його, — нявкнула вона. — Він досі втомлений, йому треба відпочити. Ми всі скоро й так дізнаємось, що там у тунелях. Я просто рада, що Сойчине Крило безпечно звідти вибрався.

Зелені очі Півповні спохмурніли.

— На відміну від Опалого Листя, — промурмотіла вона.

Плюск Риби і Голубине Крило сумно перезирнулися. Сойколап відчув спустошення, коли згадав, скільки часу Опалому Листю судилося бродити тими тунелями, шукаючи виходу. Він так хотів розповісти цим котам, що їхній друг загинув, потонув під землею, і що вони ніколи більше його не побачать. Було ясно, що від чекання Зламана Тінь уже божеволіла.

Доївши мишу, Сойколап влігся назад у гніздо. Він уже знову поринав у сон, коли раптом почув невдоволений голос Плюску Риби:

— Те, що один кіт загубився, не означає, що ми всі повинні звідси піти!

— Але він не один, і ти це добре знаєш, — відповіла Півповня. — Скільки ще має загинути котів, щоб ми почали шукати собі іншої домівки? Десь мусить бути місце, де ми зможемо жити і полювати.

Сойколап нашорошив вуха, але очей не розплющував, вдаючи, що спить. Коти обговорювали, що їм робити — чи залишатися жити біля озера, чи шукати нове місце для свого дому. «То це тому тут нікого не було, коли Клани прийшли до озера?» Плюск Риби з Півповнею пішли геть; кіт досі щось бурмотів, а кицька все гарячковіше йому відповідала. Коли їхніх голосів стало практично нечутно, Сойколап нарешті віддався своєму виснаженню і чорноті.

Уночі він на мить прокинувся і відчув, що Голубине Крило спить поруч. Він не спав ні з ким так близько, відколи пішов у новаки до Листоплесої. Тепло кішки його заспокоювало, а запах уже став знайомий. Новак легенько муркнув і знову заснув.

* * *

Коли Сойколап знову розплющив очі, крізь листя плюща пробивалося сіре світло. Голубине Крило вже кудись пішла, але на нього дивилися двоє інших котів. Першим був Плюск Риби, а другою — літня плямиста кішка, яку Сойколап бачив учора, коли вийшов з тунелю. Її очі мали той самий бурштиновий відтінок, що й у Плюску Риби, тож новак здогадався, що вона була його матір’ю.

— Гей, Сойчине Крило! Ходімо на полювання! — вигукнув кіт, побачивши, що Сойколап уже прокинувся.

Це був непоганий шанс розвідати їхню — тобто Громову — територію. Новак виліз зі свого гнізда і потягнувся.

— Ми йдемо в патруль? — спитав він.

Древні коти збентежено перезирнулися.

— Що таке патруль? — з подивом нявкнула плямиста кицька.

«Мишомізкий! У них патрулів також нема».

— Світанкова Річко, мені здається, що Сойчине Крило десь у тунелях вдарився головою, — знизав плечима Плюск Риби. — Він весь час говорить якісь незрозумілі речі.

Сойколап, щоб не виказувати ніяковості, кілька разів прилизав скуйовджене хутро на грудях.

— Не зважайте, — буркнув він.

— То ходімо, — мовила Світанкова Річка. — Але вважайте на борсуків.

Вона повела їх до лісу. Сойколап аж задрижав від того, наскільки інакшою виявилася ця територія порівняно з часами Кланів: дерева були нижчі, чагарі — значно рідші, а найголовніше — він тепер був зрячий.

— Обережно! — застеріг його Плюск Риби.

Проте було запізно. Сойколап так уважно роззирався довкола, вдивлявся, як дерева вбиралися в багрянець і золото раннього падолисту, що не помітив прямо попереду кролячої нори і впав туди, гарячково хапаючи лапами повітря.

— Лайно лисяче! — гаркнув він.

Плюск Риби весело муркнув, а тоді вчепився зубами йому в карк і витягнув нагору.

— Усе нормально? — спитала Світанкова Річка.

Сойколап обтрусився від землі.

— Авжеж.

Надалі він планував пильніше дивитися під лапи, але це було важко. Світло збивало його з пантелику, а тріпотіння листя і дерева довкола відволікали. Нюх, слух та інтуїтивне чуття предметів поблизу, які зазвичай були гострі, тепер притлумилися, тож він почувався так, ніби пробирається крізь туман.

«Я ніколи таким незграбним не буваю», — розлючено подумав він, перечепившись через гілляку.

— Ти так всю здобич розлякаєш, — нявкнув Плюск Риби. — З тобою точно все гаразд? — додав він. — Може, хочеш повернутися в своє кубло?

— Ні, все нормально, — запевнив його Сойколап крізь зціплені зуби. Проте Плюск Риби мав рацію: якщо він і далі гупатиме і падатиме, мов сліпий борсук, то точно вся здобич розбіжиться. Сойколап заплющив очі, і йому одразу стало краще. Інші чуття знову загострилися, й він уже знав, куди йти. Довкола закружляли запахи і звуки, малюючи значно яснішу картину довкілля, ніж він би міг побачити очима.

— Сойчине Крило? — здивовано нявкнула Світанкова Річка. — Ти що, заснув на ходу?

Сойколап стрепенувся і відхилився вбік від її голосу, розплющивши очі якраз вчасно, аби побачити, що прямо перед його носом була шорстка кора дерева. Новак не встиг загальмувати і втелющився в стовбур.

— Ого! — весело вигукнув Плюск Риби. — Ти впіймав дерево!

Урешті-решт, на Сойколапове полегшення, вони розділилися кожне в пошуках своєї здобичі, і новак лишився відходити від удару. Визбируючи з хутра шматочки кори, він міркував, що ж йому робити. Оскільки він тут був гострокігтем — значить, мусив уміти полювати. Проте у Громовому Клані він не вчився цього робити і жодного разу не зловив здобич сам.

«Доведеться просто спробувати. Може, це не так і важко?»

Кіт почав прокрадатися між деревами із заплющеними очима, щоб чіткіше розбирати сліди здобичі, і невдовзі натрапив на мишачий. Прислухавшись, він вловив шкряботіння малесеньких лапок і стрибнув на звук, проте гучно гупнув об землю. Миші вже й слід прохолов.

— Не пощастило! — нявкнув позаду Плюск Риби. Сойколап розплющив очі й обернувся. Брунатний кіт тягнув перед собою впольовану білку. Біля нього з мишею в зубах стояла Світанкова Річка. — Ти ще нічого не зловив? — підначив він. — Я думав, гострокігті щось уміють.

— Я… е… я шукав той хвощ, про який розповідав Стрімкий Скакун, — нявкнув Сойколап, імпровізуючи на ходу. — Він казав, що то добре допомагає від натертих подушечок.

Світанкова Річка кивнула й нявкнула:

— Мабуть, тобі важко полювати, бо лапи ще не загоїлися.

— Спробуй все ж таки щось зловити, — сказав Плюск Риби. — Бо залишишся голодним.

Сойколап навіть не здивувався. Він уже здогадувався, що ці коти полюють кожен сам для себе, навіть до того, як стануть гострокігтями. У них не було патрулів, і він ніде не помітив кагату свіжини.

— Може, вполюємо щось для старійшин? — запропонував він.

Плюск Риби знизав плечима:

— Якщо знайдемо що-небудь.

Новак відчув приплив ностальгії за Громовим Кланом, де годували всіх, навіть тих, хто не міг чи не вмів полювати.

— Піду пошукаю біля струмка, — мовила Світанкова Річка. — Я б не відмовилася від смачної водяної мишки.

«Я теж, — подумав Сойколап, проводжаючи плямисту кішку поглядом, — але, мабуть, вона мені не світить. Що ж я буду їсти, якщо не вмію полювати?»

— Побачимось пізніше, — нявкнув Плюск Риби. — Вдалих ловів!

Кіт побіг у напрямку Тіньового кордону. «Ні, — нагадав собі Сойколап, — у напрямку, де буде Тіньовий кордон».

Не заплющуючи очей, аби звикнути до того, що він тепер може бачити, Сойколап рушив у бік кам’яної лощовини. Та раптом його спиною пробіг мороз. «А що, як там нема лощовини?»

Невдовзі до нього дійшов різкий сморід Громошляху. Сойколап збентежено зупинився. «Але через нашу територію не проходить Громошлях!»

Він припав до землі й поповз уперед, користаючи з будь-якого підліску. Врешті новак опинився біля Громошляху, який чорною змією звивався між деревами. Нагостривши вуха, Сойколап почав наслухати потвор, проте лагідне шелестіння вітру в гіллі нічого не перебивало.

Кіт підвів погляд і помітив у лісі стіни гнізд Двоногів, а тоді, ще обережніше, поповз до них, принюхуючись, чи нема поблизу Двоногів або собак. Усюди було тихо. Двері до гнізда були замкнені, а блискуча заслона у вікнах розбита й розкидана.

Раптом до Сойколапа дійшло. «Це гніздо Двоногів, де зараз живуть хворі коти!» У стінах ще не було дірок, дах був цілий, проте форма й розміри не змінилися.

«Значить, цей Громошлях — це і є стара дорога Двоногів». Сойколап побіг назад до неї. Він пам’ятав цю дорогу потрісканою і зарослою, тож не дивно, що раніше її не впізнав. «Тепер я знаю, де я!»

Новак обережно рушив уздовж Громошляху, все ще виглядаючи потвор, хоча жодних смердючих гуркотливих істот поблизу не було. Як він і очікував, дорога завела його до входу в лощовину.

Сойколап зупинився і роззирнувся. Довкола стриміли стіни. Біля входу вони були нижчі, а з протилежного боку виростали до кількох лисячих хвостів. Там висів запах Двоногів, проте він був старий і ледь чутний. Окинувши поглядом лощовину, Сойколап спробував уявити, де будуть розташовані їхні кубла. Там ще не виросло жодних чагарів, тож це було досить складно. Ані ожина, ні орляк, ні ліщина не згладжували різких ліній стін, лише кілька стебел зніту легенько гойдалися від вітру. Сойколапові здалося, що він впізнав Високий Виступ і печеру, де Вогнезір облаштував кубло, проте кам’яного розсипу, який би туди вів, ще не було.

— Сойчине Крило!

Сойколап від переляку аж підстрибнув. Обернувшись, він побачив білу кицьку Півповню, яка налякано на нього дивилася.

— Що ти тут робиш? — зойкнула вона. — Тебе зловлять борсуки. Тікай швидко!

Вона побігла між деревами на верхівку схилу, в бік підземних тунелів. Сойколап подався за нею, заплющивши очі, так, щоб встигати за її темпом. «Значить, тут жили борсуки», — подумав він і аж тепер помітив міцний борсучий запах. Новак настільки зосередився на дорозі Двоногів і кам’яній лощовині, що геть його пропустив. Мабуть, це місце було для котів заказаним, адже тут жили їхні вороги — не інші коти, а борсуки. Можливо, це були навіть предки тих борсуків, які значно пізніше, багато повень по тому, вернуться до лісу, нападуть на Громовий Клан і вб’ють Попелюшку. Цікаво, чи знали ті істоти, що колись це був їхній дім?

Урешті-решт слід почав пропадати. Півповня сповільнилась і впала на прохолодну траву. Сойколап не міг зрозуміти, звідки вона знала, що тут безпечно, адже жодних прикордонних поміток, які б відділяли їхню територію від борсучої, ніде не було.

— Я про це ніколи раніше не думав, — нявкнув кіт, — але хіба не дивно, що борсуки не женуться за нами аж сюди? Тут же нічого їх не зупиняє.

Півповня знизала плечима:

— Мабуть, у найгустішій частині лісу достатньо здобичі, і їм нема потреби виходити аж сюди. — Вона скоса глянула на Сойколапа, ніби хотіла щось сказати, але не знала, чи варто. — Я знайшла тебе по сліду, — зізналася кицька. — Подумала, що ти можеш бути в небезпеці. І ще я принесла для тебе оце. — Вона пірнула під кущ і за мить з’явилася з дроздом у зубах, а тоді поклала його перед новаком. — Тобі, мабуть, важко полювати з натертими лапами.

Сойколап кивнув і нахилився до здобичі. Він радів, що поки мав таку відмовку, хоча однаково почувався винним.

— Дякую. Може, поділимося?

— Я вже поїла, але від шматочка не відмовлюсь, дякую.

Півповня вмостилася з іншого боку, і вони приступили до трапези. Сойколап тим часом думав, що йому доведеться навчитися полювати, якщо він ще залишатиметься тут. Але це може бути не так і легко, адже всі думали, що він уже гострокіготь.

— Зібганий Орляк даватиме мені якісь обов’язки? — запитав він Півповню.

Біла кицька відкусила шматок дрозда, пережувала, а тоді сіла вмиватися.

— Можливо, тобі доведеться полювати для старійшин, якщо ні в кого не буде зайвої здобичі, — нявкнула вона. — Пам’ятаєш, як минулої повні лило? Коли Шелест Вітру мусила сама полювати для всіх, бо вона єдина не проти намокнути?

— Ага, точно, — буркнув Сойколап.

— Я не могла повірити, коли вона зловила ту рибину! — промуркотіла Півповня. — Я раніше ніколи рибу не їла.

— То здобичі не дуже густо, так? — наважився спитати Сойколап.

Півповня похитала головою.

— Може, Камінний Спів має рацію, нам дійсно треба йти кудись геть. — Її очі посмутніли. — Пам’ятаю, ти казав так само.

— Так, — нявкнув Сойколап, подумки радіючи, що дізнався, який бік у цьому питанні зайняв Сойчине Крило. — Мусить бути якась територія, де є багато здобичі й нема Двоногів і борсуків.

— Ти справді думаєш, що десь є для нас таке місце?

Сойколап повагом кивнув. «Зрештою, Клани знайшли для себе нову домівку, коли Двоноги зруйнували старий ліс. Та тільки ж Клани прийшли сюди».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Сойколап уже доволі-таки наївся, хоча дрозда ще залишилося багато.

— Може, хочеш ще? — спитав він Півповню.

Біла кицька похитала головою.

— Можемо віднести Совиній Пір’їні, — запропонувала вона. — Її кошенята голодні.

— Хороша ідея.

Сойколап хотів побачити якомога більше древніх котів і дізнатися, де вони живуть, перш ніж вертатися до Громового Клану. Якщо йому вдасться коли-небудь повернутися…

Вони з Півповнею взяли решту дрозда і рушили на пагорб до входу в тунель. Там, вочевидь, було популярне місце для зібрань, десь як галявина посеред табору. На схилі було кілька котів, хтось дрімав, хтось ділився язиками. Сойколап, проходячи, помахав хвостом Голубиному Крилу і Плюску Риби, сподіваючись, що він виглядає так, ніби знає, куди йде.

Слідом за Півповнею він піднявся ще вище, і врешті вони вийшли з лісу. Кішка поклала свій шматок дрозда на землю і глянула на поле, кивнувши в бік ледь видимої фіолетової смуги на горизонті.

— Камінний Спів думає, що нам треба піти туди, — нявкнула вона.

Сойколап впустив свою частку здобичі. Його хутро стало дибки, лапи затремтіли. То були гори! Може, ці коти — предки Племені? Тайкома оглянувши Півповню, він зауважив, що вона загалом невелика і має сильні задні лапи, які чудово вдатні до лазіння по деревах. Її статура не така жилава, як у котів Племені.

— Як думаєш, важко було б іти так далеко? — спитала Півповня.

— Так. — Сойколап намагався підбирати слова обережніше. — Тамтешні території можуть дуже сильно відрізнятися від цих.

— Як?

— Там у небо здіймаються гострі кам’яні горби, — відповів Сойколап, пригадуючи мандрівку в гори. — Там є величезні птахи, більші за борсуків, і їх треба ловити в повітрі кільком котам за раз. Там гуркоче вода, і в повітрі весь час висить мряка, навіть коли на небі немає хмар…

— Ти говориш так, ніби вже побував там, — почувся новий голос.

Сойколап заціпеніло повернув голову й побачив позаду кремезну сіру постать. Камінний Спів стояв, пильно дивлячись на новака.

— Я… е… мені це наснилося, — затинаючись, відповів Сойколап.

Камінний Спів зацікавлено смикнув вухами.

— Справді? А щось іще снилося?

— Ні.

Сойколап міг би розповісти йому значно більше, проте не хотів вплутуватися ще сильніше в нюанси того, що знав він і що, на його думку, було варто знати цим котам.

— Але ти думаєш, що там можна жити? — не вгавав Камінний Спів.

— Це буде важко, — попередив Сойколап, згадавши нелегкий побут Племені. — Але можливо.

Старший кіт почав крокувати туди-сюди, посмикуючи хвостом. Коли він нарешті озвався, Сойколап ледве чув його через ревіння потвор на Вітряній території: вони якраз почали знову пересовувати свої купи ґрунту. Новак відчував аж, як гуде земля від їхнього гуркотіння.

— Ми не можемо тут залишатися! — прогарчав Камінний Спів. — Ви чуєте цих потвор! А що, як вони прийдуть сюди і розорють ще й ці землі?

Сойколап хотів сказати йому, що ні, не розорють, проте вчасно згадав, що він не мав би цього знати.

— Це все неправильно, — вів далі Камінний Спів. Його блакитні очі були похмурі. — Коти губляться, здобич зникає. Десь мусить бути для нас краща домівка. — Він припинив крокувати і сів, повернувшись обличчям до фіолетової гряди гір удалині. Вітер пригладжував його хутро до боків. — Може, вона в тих кам’яних горбах, про які ти говориш. Коли в мене були котовини [*], моя мама, даючи мені ім’я, сказала, що вітер кричить над камінням, як птаха. Може, це означає, що я повинен знайти місце, де вітер співає над камінням, і це й буде наш дім. — У його голос закрався сум. — Мій син вже ніколи не повернеться. Я більше не можу тут чекати.

Півповня співчутливо на нього глянула, а тоді перевела погляд на Сойколапа і схилила голову.

— Тобі справді снилися кам’яні пагорби? — нявкнула вона. — Бо здається, ніби ти бачив їх дуже чітко.

Новак переступив з лапи на лапу.

— Та в світі, мабуть, багато різних місць.

Кицька не зводила з нього своїх сяйливих зелених очей.

— Ти би пішов туди? На пошуки нового дому, де багато здобичі? І жодних Двоногів?

— Ну… — почав був Сойколап.

— Якби ти пішов, я пішла б із тобою, — нявкнула Півповня. — Ти знаєш.

Її погляд мало не збивав Сойколапа з ніг. Він не звик дивитись нікому в очі. Емоції кішки були такі сильні, такі повнокровні. Він ніколи раніше не відчував подібного, проте точно знав, що це. «Вона мене кохає — принаймні, кохає того, за кого мене має!»

У Сойколапа в голові чомусь з’явився образ Левожара і Вересолапки. То оце так вони почувалися? Новак раніше не міг зрозуміти, скільки насправді вони втратили, коли Левожар вирішив припинити їхні зустрічі.

«А я кохаю Півповню? — замислився він. — Ні… але, може, я міг би. Мені подобається бути поруч із нею».

Кицька підійшла до Сойколапа, але той раптом відступив назад. «Ми не можемо! Я медикіт! — хотів вигукнути він. — Це не мій дім! Ти приймаєш мене за когось іншого!»

Та, до його полегшення, Півповню зупинив великий чорний кіт, що зістрибнув з верхівки звору і став біля Камінного Співу.

— Що тут відбувається? — запитав він.

Камінний Спів повернувся до співрозмовника і закліпав, ніби мусив вертатися подумки з якогось далекого місця.

— А, це ти, Темні Вуса, — нявкнув він. — У Сойчиного Крила був сон про кам’яні горби, де падає вода, де є великі птахи, яких треба ловити в повітрі, і куди не можуть дістатися Двоноги. Це схоже на місце, де ми могли б жити в безпеці. Там може бути вдосталь здобичі.

Темні Вуса смикнув вухами.

— Ти йому віриш?

Камінний Спів кивнув.

— Тоді ми мусимо піти! — вигукнув Темні Вуса.

Сірий кіт підвівся й повернувся до Сойколапа:

— Якщо ми залишимо це місце, наш дім, ти поведеш нас у те місце? Твої сни покажуть тобі дорогу?

У Сойколапа аж у голові запаморочилося від такого стрімкого розвитку подій. Скільки часу вони планували переселятися? Це ж не може бути так спонтанно. І як же Зібганий Орляк? Таке рішення має ухвалювати їхній провідник.

Та не встиг він нічого відповісти, як на схилі з’явилася невеличка попелясто-коричнева кішка і підійшла до них.

— Ви знову говорите про переселення, так? — гаркнула вона. — Але це наш дім! Як ви не розумієте?

Камінний Спів і Темні Вуса перезирнулися.

— Боязка Лане, послухай. Якщо ми тут не можемо жити, значить, це не наш дім, — тихо нявкнув Камінний Спів.

Кицька махнула хвостом.

— Здається, ти забув, що це все одно не тобі вирішувати. Ти знаєш, що має бути — кидання каменів.

— От бачиш, і тут камені! — нявкнув Камінний Спів. — Ми такі прив’язані до каміння, то чому б уже й не замешкати посеред нього і харчуватися з неба?

Боязка Лань серйозно на нього глянула.

— Я прийшла сказати, що Зібганий Орляк хоче зібрати віче.

— Значить, ми можемо заодно й кидати камені, — мовив Темні Вуса.

Боязка Лань роздратовано засичала і подалася геть до лісу. Камінний Спів і Темні Вуса пішли за нею, а Сойколап із Півповнею знову підібрали свої шматки дрозда і рушили слідом.

Новак відчував тривогу Півповні, тож не здивувався, коли вона зупинилася посеред схилу і поклала здобич на землю.

— Це справді станеться! — вигукнула кицька. — Ми будемо кидати каміння, щоб вирішити, чи залишити нашу домівку!

Сойколапа це дуже збентежило. Схоже, ці коти ворожили на камінні, щоб ухвалювати рішення. У нього була ціла купа запитань напоготові, проте вистачало клепки тримати язика за зубами і натомість просто слухати.

«Це все відбувається через мене? Як я можу впливати на те, що сталося з ними стільки сезонів тому?» Сойколап не міг навіть нормально подумати через ті емоції, що іскрилися між ним і Півповнею, наче блискавиці в зеленлист.

Вони пішли вниз, і назустріч їм, махаючи хвостами, вибігли Голубине Крило та Плюск Риби.

— Що, буде віче? — захоплено спитала Голубине Крило. — І кидання каменів?

Сойколап кивнув.

— Про те, чи йти звідси? — зойкнула його сестра, здибивши хутро на карку.

— Ми не підемо звідси, — твердо мовив Плюск Риби. — Це наш дім. Як же Зоряний Став? І тунелі, в яких ми стаємо гострокігтями? Як ми можемо все це залишити?

Захоплення Голубиного Крила згасло, але в голосі чулася рішучість:

— Якщо вибір стоїть між водою з печерами і порятунком наших життів, то, я думаю, нам треба піти.

Плюск Риби повів їх униз на галявину, де чагарі росли на диво густо. Сойколап помітив ряд кубел під поваленим деревом і за густим орляком. Кілька котів уже чекали надворі.

Півповня підкликала його помахом хвоста і рушила за терновий кущ, де в підніжжі дуба зяяла темна нора. Звідти почулося пискляве нявчання. Кицька засунула голову в дупло:

— Привіт, Совина Пір’їно. Ми принесли тобі трохи здобичі.

Сойколап підійшов, поклав свій шматок дрозда і побачив худу кішку з плямистим коричневим хутром, яка годувала трьох неспокійних кошенят. «Вона дуже схожа на Борилапа», — подумав новак.

— Дякую, — муркнула Совина Пір’їна. — Кошенята вже готові до м’яса. Гей… — лагідно підштовхнула вона їх. — Ходіть скуштуйте шматочок дрозда. Він дуже смачний.

Поки малеча смакувала пташатиною, Півповня розповіла Совиній Пір’їні про віче.

— Ну нарешті, — нявкнула Совина Пір’їна.

— Тобто ти б пішла? — вражено спитала Півповня. — З кошенятами?

— Звісно, — відповіла кицька таким тоном, ніби вона це вирішила вже багато повень тому.

— Але як же Щербата Блискавка? — випалила Півповня, але враз набула такого виразу, ніби вже пошкодувала про це питання.

— Мої кошенята підуть зі мною, — відрубала Совина Пір’їна.

Юна кицька присоромлено кивнула, і вони із Сойколапом повернулися на галявину. Там уже було більше котів. У двох сиві морди і поріділе хутро виказували літній вік. Перший мав темно-коричневу шубку, довгі кінцівки і горбкуваті суглоби. Сойколап подумав, що то, мабуть, Стрімкий Скакун, той що багато знав про трави. Цікаво, чи Східний Місяць уже питала його про хвощ. Новак збирався пошукати його в лісі, але відволікся на дорогу Двоногів і кам’яну лощовину. Друга старійшина була світло-руда і зеленоока. Вона ще виказувала сліди колишньої вроди, проте виглядала вельми кволою і худою.

З протилежного від Сойколапа боку на галявину вийшла Східний Місяць, ведучи Зламану Тінь, яка була настільки вбита горем, що навіть не розуміла, де вона. З іншого боку її підтримував кремезний біло-сірий кіт. Він був досить схожий на Півповню, тож Сойколап прийняв його за її батька — Хмарного Лета.

Посеред галявини сидів Зібганий Орляк і чекав, доки зберуться всі. Він здавався занадто спокійним і терплячим, зовсім не схожим на провідника Клану, який щойно скликав своїх котів на віче. Узагалі, Зібганий Орляк навіть нікого не скликав, новини просто поширювалися від кота до кота, і вони приходили, коли самі хотіли.

Урешті зі свого місця на краю галявини виступив Камінний Спів, який сидів біля Темних Вусів.

— Ми хочемо кидати камені, — нявкнув він.

— Щодо того, чи йти звідси? — спитав Зібганий Орляк.

Камінний Спів кивнув:

— Так.

Зібганий Орляк стомлено підвівся.

— Шкода, що до цього дійшло, — зітхнув він, — але я знаю, що є лише один спосіб це вирішити. Проте, перш ніж ми кидатимемо камені, я хочу вам усім нагадати, що це місце було нашою домівкою значно довше, ніж сягає пам’ять.

«Ніж сягає ваша пам’ять, — подумки виправив його Сойколап. — Але куди поділися всі ваші померлі? Вони тут, дивляться зараз на нас, але не можуть говорити?»

— Так, — повів далі Зібганий Орляк, сумно оглянувши галявину, — цього зеленлисту здобичі менше, ніж було раніше, і Двоноги підбираються ближче. Але чи справді ми готові розвернутись і тікати, як миші? Ми знайшли спосіб виживати поруч навіть з борсуками, а вони принесли нам у минулому значно більше проблем, ніж Двоноги. Нам варто триматися разом і прийняти факт, що ми мусимо ділити озеро ще з кимось.

Ця емоційна промова Зібганого Орляка майже переконала Сойколапа. Кілька котів згідливо кивали, включно зі Східним Місяцем і кволою старійшиною.

Раптом його штурхнула Півповня.

— Глянь, Щербата Блискавка хоче залишитися. — Вона смикнула вухами в бік довготелесого чорно-білого кота, у бурштинових очах якого читалося схвалення слів Зібганого Орляка. — Совиній Пір’їні це не сподобається.

Галявина сповнилася мурмотінням — наперед виступив Камінний Спів.

— Зібганий Орляку, те, що ти кажеш, — правда, — мовив він, поважно схиливши голову, — але ти надто багато не враховуєш. Скільки котів ми вже втратили… Соколиний Лет загинула під лапами потвори.

Сойколап помітив, як жалібно похилила голову і впустила хвоста Голубине Крило на згадці про смерть їхньої матері, і швидко зробив так само.

— А тоді від нас пішов її партнер, Проливний Дощ, і ніхто так і не знає куди. А повню тому, — його голос задрижав, — Опале Листя почав випробування в тунелях і не повернувся.

На згадці про сина Зламана Тінь стиха заскімлила, і Камінний Спів на мить обернув на неї сповнений любові й болю погляд.

— Це випробування не повинне забирати в нас гострокігтів, — повів він далі. — Воно, навпаки, має сприяти їхньому становленню, показувати, що вони вже дорослі та мають такі ж права, як і решта. Але і це ще не все. Здобич пропадає, її розлякують Двоноги або крадуть лисиці й борсуки. Навіть саму землю Двоноги розривають, так що все довкола аж дрижить, і створюють постійний гуркіт. Це вже не наш дім. Це місце нас більше не приймає.

Після його промови було більше кивків і схвального мурмотіння, ніж після промови Зібганого Орляка. Якийсь чорно-білий кіт вигукнув:

— Але куди ми можемо піти?

Камінний Спів раптом обернувся до Сойколапа, і в того аж серце в п’яти заховалося.

— У Сойчиного Крила був сон, — оголосив кіт. — Він бачив місце, де ми можемо жити. Там є кам’яні горби, багато здобичі, прихисток для нас усіх і немає жодних ворогів.

Сойколап ледь не зірвався заперечувати це все. Гори були не настільки чудовим місцем, як описав Камінний Спів! Утім, він мав рацію. Коли Двоноги перетворили старий ліс на місце, де вже неможливо було жити, Клани вирушили у Велику Мандрівку. І якісь коти дійсно поселилися в горах колись давно. Якщо ці коти справді були предками Племені, то, може, Сойколап мусив посприяти їхньому переселенню?

— Схоже, що це значно краще місце, ніж тут, — прокоментував Темні Вуса.

Східний Місяць кивнула:

— Я не хочу втратити своїх кошенят у тих жахливих тунелях.

— І ми будемо далеко від потвор Двоногів, — додала Шелест Вітру. — І ніхто більше не загине так, як загинула моя сестра.

Сойколап помітив, що Голубине Крило і Плюск Риби очікувально на нього дивляться — їхні погляди пропалювали йому шкіру. Вони чекали, що він їх поведе! Раптом новак усвідомив, що всі коти на нього так дивляться. Йому запаморочилося в голові. «Я не можу цього зробити! Я хочу додому, до Громового Клану!»

Трохи отямившись, Сойколап побачив, що коти вишикувалися в нерівну лінію, яка вела до Зібганого Орляка. Їхні очі були зосереджені на клаптику землі попереду. Новак підійшов ближче, щоб подивитися, що ж там таке.

Перед Зібганим Орляком був круглий моріжок без трави, розміром десь із пеньок. Поруч лежала купка дрібної круглої ріні, такої ж, як на березі озера. Провідник витягнув кігті й прокреслив на долівці відрізок, розділивши коло навпіл. Тоді посунув камінець на середину однієї половини.

— Цей бік — хто хоче залишитися, — мовив кіт і відступив, пропускаючи наступного.

За ним підійшов Камінний Спів. Він посунув один камінець із купи на інший бік.

— Цей бік — хто хоче піти.

Сойколап вражено витріщився на коло. Ці коти самі кидали камені! У них не було жодних знаків, вони не ділилися язиками із Зорекланом, не підкорялися наказам провідника. Зібганий Орляк дозволяв їм вирішувати самостійно.

— Як можна так керувати Кланом? — промурмотів він про себе.

«І що стається, коли всі кинули камені?»

Уперед вийшов старійшина Стрімкий Скакун і поклав свій камінець на половину тих, хто лишається.

— У мене вже застарі кістки, щоб лазити по горах, — прокректав він. — Ходи, Захмарене Сонце, ти знаєш, що робити.

Квола кішка підійшла за ним.

— Тут мене гріє сонце, і це все, що мені зараз треба, — замурмотіла вона, пересуваючи свій камінчик до камінчика Стрімкого Скакуна, а тоді торкнулася носом до його вуха. — Ми залишимося разом.

Камінний Спів і Темні Вуса підвели до кола Зламану Тінь. Кицька відсутньо, мовби навіть не розуміла, що робить, поклала свій камінь на половину до тих, хто хоче йти. Темні Вуса зробив так само.

Щербата Блискавка був наступний. Він на мить завагався й озирнувся на Совину Пір’їну, але та була зайнята кошенятами, які гралися біля її лап. Щербата Блискавка проголосував «залишитися» і пішов геть.

Однак Сойколап зрозумів, що Совина Пір’їна насправді весь цей час пам’ятала про свого партнера. Як тільки він відійшов від кола, вона кинула власний камінь, щоб піти, навіть не глянувши на кота.

Стривожений Сойколап підійшов уперед, щоб проголосувати, але Зібганий Орляк затримав його помахом хвоста.

— Ти наймолодший гострокіготь, тож кидатимеш останній камінь, — нявкнув він.

У Сойколапа всередині все переверталося, поки він спостерігав, як у півколах вибудовуються дві рівні лінії з ріні. Вони здавалися однаковими. А що ж станеться, якщо не буде очевидного рішення?

Наступною встала Східний Місяць. Вона зробила невелику паузу, а тоді глибоко вдихнула і посунула камінець на половину тих, хто лишається.

— Я виховувала тут кошенят раніше, — промурмотіла вона, — і виховаю ще.

Хмарний Лет, її партнер, протяжно й сумовито на неї подивився. Свій камінь він поклав до тих, хто йде. Шелест Вітру проголосувала так само. Рядок за те, щоб іти, подовшав, проте далі підійшли Плюск Риби, Світанкова Річка і Боязка Лань і всі разом вирішили залишатися.

За ними поволі наблизилася Голубине Крило. Вона глянула на камінці своїх друзів, тоді на Сойколапа, і врешті проголосувала «піти». Залишилися тільки Півповня і Сойколап. Кицька вийшла наперед і, дивлячись прямо на новака, пересунула свій камінь на половину тих, хто хоче йти.

Рядки були однакові! «Що тепер робити? — думав Сойколап, розуміючи, що всі погляди зосереджені зараз на ньому. — Як я можу приймати таке рішення? Я взагалі навіть не звідси!»

Новак підійшов до краю моріжка і тремтячою лапою притягнув до себе камінець. Він приємно зігрівав його натерту подушечку.

— Вони мусять піти в гори, — прошепотів кіт. — Вони стануть Племенем Стрімкої Води.

Заплющивши очі, Сойколап посунув свій камінчик до рядка тих, хто вирішив піти.

Обряд древніх котів, під час якого кошеняті дають ім’я.(Прим. перекл.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Довкола Сойколапа здійнявся переляканий нявкіт.

— Ні! Ні! — заволала Зламана Тінь. — Опале Листя, я не хотіла! Я хочу лишитися з тобою!

Поруч пролунав ще один крик. Сойколап на мить відчув, як провина роздирає йому серце, проте намагався ігнорувати це почуття. «Я знаю, що для них це правильне рішення».

Він відійшов від кола і побачив перед собою сяйливі очі Півповні.

— Ми підемо разом у мандрівку! — прошепотіла вона.

Наперед виступив Зібганий Орляк.

— Отже, ми кинули камені, — оголосив він. — Я більше не можу бути вашим провідником. Камінний Співе, буде доречно, якщо ти поведеш нас у гори. — Він оглянув усіх котів на галявині. — Якщо хтось вважає, що Камінний Спів не повинен бути нашим провідником, озвіться.

«Вони обирають собі провідників? — вражено подумав Сойколап. — І провідник може відмовитися від своєї посади і знову стати звичайним гострокігтем?»

Після слів Зібганого Орляка запала тиша, яку переривало тільки притлумлене скімлення Зламаної Тіні. Східний Місяць сиділа біля неї й лагідно облизувала їй вуха.

— Усе буде гаразд, — заспокоювала вона згорьовану товаришку. — Опале Листя не знатиме, що ти пішла.

«Ти помиляєшся, — подумки заперечив Сойколап. — Опале Листя житиме в тих тунелях нескінченні повні, сумний і покинутий».

Камінний Спів схилив голову перед Зібганим Орляком.

— Я зроблю все можливе, щоб привести наших котів до безпечного місця, — пообіцяв він, а тоді окинув поглядом решту. Вони очікувально дивилися на нового провідника. — Відпочинемо до сутінків, — сказав кіт. — Вирушаємо, коли поснуть потвори Двоногів.

Усі почали перезиратися між собою. Коти, які голосували, щоб піти, були явно збентежені.

— Так скоро? — спитав Хмарний Лет.

— Ми вже достатньо начекалися, — відповів Камінний Спів, сумно глянувши на Зламану Тінь. — Нас тут більше нічого не тримає. Сойчине Крило сказав, що кам’яні горби чекають на нас. Там буде наш новий дім.

Хмарний Лет випростався.

— Що ж, ходімо на полювання, — запропонував він. — Щоб усі добре поїли, перш ніж вирушати.

Як тільки він договорив, кілька котів одразу побігли з галявини, радіючи, що з’явилось якесь заняття. Хмарний Лет теж пішов, тільки на мить затримавшись біля Східного Місяця, щоб поноськатися з нею.

— Ми виховаємо сильних і здорових кошенят у горах, — пообіцяв він їй.

Східний Місяць трохи повагалася, а тоді обкрутила своїм хвостом його хвіст.

— Я знаю. Піду пошукаю якихось трав, — додала вона. — Стрімкий Скакун мені допоможе.

На Сойколапа накотили спогади, як вони з однокланівцями збирались у свою мандрівку в гори. Він задумався, чи варто давати цим котам ще якісь поради — наприклад, щоб стереглися собак зі стодоли, які ледве не роздерли Падуболистку і Левожара.

«От мишомізкий! — насварив він сам себе. — Ту стодолу, мабуть, ще навіть не збудували».

Стоячи посеред круговерті котів, Сойколап усе не міг позбутися відчуття, ніби чогось бракувало — чогось дуже важливого, аби ці коти могли знайти собі нову домівку і безпечно поселитися в горах. Він лише не міг зрозуміти, чого саме.

«Піду краще спробую щось вполювати, — вирішив новак. — Мені знадобиться сила для мандрівки. Принаймні тепер я буду зрячий, коли доведеться перестрибувати ущелини в горах!»

На краю галявини його перестрів Камінний Спів:

— Сойчине Крило, я маю з тобою поговорити.

Новак трохи збентежився, проте пішов за ним у затінок дерев, що росли довкола. Темно-сірий кіт височів над ним із серйозним виразом в очах.

— Сойчине Крило, мені потрібна твоя допомога, — пояснив він. — У нас ніколи раніше не було такого кота, як ти. Такого, який би бачив речі у снах. З тобою вже подібне траплялося? Як думаєш, це станеться ще раз?

Сойколап не знав, що відповісти. Вочевидь, він не міг сказати правду, тож урешті-решт просто ніяково кивнув. Новому провіднику враз стало явно легше.

— Це все для нас незнайоме. Я розумію, що твої сни можуть бути й неправдиві, але я хочу тобі вірити — звідки б вони не походили.

Новака раптом пронизало розуміння, немов нежданий промінь сонця. Він нарешті усвідомив, чого цим котам бракувало. Їм потрібен був Зореклан, а ще — медикіт, який допомагав би спілкуватися з предками, які ходили по цій землі раніше.

— Ваші… наші предки, — випалив він. — Ці сни посилають наші предки.

Камінний Спів явно здивувався:

— Ти маєш на увазі, це коти, які вже померли?

Сойколап кивнув і повів далі:

— Вони будуть нам допомагати, якщо ми готові їх слухати. Вони… вони говоритимуть з нами через сни і посилатимуть знаки, які зможуть тлумачити деякі коти.

Очі Камінного Співу поширилися, хутро на карку стало дибки.

— Тобто вони говорять з тобою?

— Так, але вони можуть говорити і з іншими котами. Якщо ці коти захочуть їх почути.

Провідник схилив голову набік.

— Нам завжди було цікаво, чи наші померлі можуть нас бачити і чути. Я знаю, що Зламаній Тіні хотілося би цього найбільше. — Він замовк на мить, а тоді додав: — Ти впевнений, що це не просто сни про твою маму?

— Я знаю, що ні.

Блакитні очі Камінного Співу стали ще проникливіші.

— Якщо ми знайдемо кам’яні горби, то тоді знатимемо, що ти маєш рацію. — Він уже обернувся, щоб іти, але раптом озирнувся. — Дякую, Сойчине Крило.

Коли провідник відійшов геть, Сойколап повалився на землю від запаморочення. «Я що, щойно зробив себе першим у світі медикотом?» Він не знав навіть, чи в цих котів так самі предки, як у Зореклані або Племені Вічного Полювання. «Невже я сам обрав собі неможливе завдання?»

Від цих думок його відволікли чиїсь кроки. Підвівши очі, він побачив Півповню, котра з’явилася з-за поближнього дерева з полівкою в зубах і поклала здобич перед ним.

— Ось, — нявкнула кицька. — Я знаю, що в тебе ще надто болять подушечки для полювання. — Сойколап завагався, тож вона підштовхнула свіжину ближче до нього. — Поїж. Я вже сита.

— Дякую. — Новак з апетитом вгризся у мишу. — Півповне, ти чудова мисливиця, — промурмотів він із повним ротом м’яса.

— Перед нами довга дорога, — мовила Півповня. — Ти справді віриш, що існують кам’яні горби, де ми зможемо жити?

Її зелені очі були широко розплющені й сяяли в затінку дерев. Сойколап глитнув.

— Так. Обіцяю, вони існують.

Півповня дивилася на новака так пильно і серйозно, що його знову переповнили емоції.

— Я тобі вірю, — промурмотіла вона.

Сойколап розділив з кицькою решту полівки, а тоді вони вмостилися поруч поспати, обійнявши одне одного хвостами. Вдихаючи її солодкий запах, він ніби вже трошки менше сумував за домом. І вже трошки більше почувався так, ніби це місце — чи час, — де йому належало бути.

Раптом хтось його поштурхав. Новак прокліпався й побачив перед собою Шелест Вітру.

— Час вже вирушати, — нявкнула вона.

Півповня прокинулася раніше і вже стояла поруч. Сойколап перейшов разом з нею через галявину і почав підніматися схилом. Сонце майже сіло, в небі залишилось лише кілька багряних промінчиків. Новак підвів очі, щоб поглянути, чи з’явилися там якісь вояки Зореклану, — але тоді згадав, що до народження його предків-вояків ще багато сезонів.

«То це просто зорі?» — міркував він, дивлячись на мерехтливі світляні цятки.

Поміж деревами неспокійно походжали коти, ніби їм вже не терпілося рушити в дорогу, хоча серцями вони все ще тягнулися до рідної домівки. Сойколап побачив, як кошенята Совиної Пір’їни вовтузилися біля її лап.

— Ми що, йдемо аж на вершину горба? — спитало одне, з очима величезними, мов дві повні.

— Так, — відповіла Совина Пір’їна, — і навіть далі.

Кошенятко від вдоволення аж підскочило.

— Ого!

Під деревом неподалік стояли Стрімкий Скакун і Захмарене Сонце. Кіт погладжував свою подругу хвостом.

— Камені кинуто, ми мусимо піти, — нявкнув він.

— Ми дістанемось туди, — відповіла Захмарене Сонце. — Будемо одне одному допомагати.

Сойколапа приємно вразила така відважність старійшин, і він сподівався, що кішка мала рацію. Тим часом новак подумки складав якомога легший маршрут, сподіваючись, що тепер, коли в нього є зір, він зможе згадати дорогу до печери за водоспадом.

— Ми готові? — спитав Камінний Спів, оглядаючи своїх товаришів.

Довкола здійнялося ствердне мурмотіння. Сойколап помітив, що Щербата Блискавка і Боязка Лань виглядали дуже сумними, проте не сперечалися. Рішення було прийняте, і всі мали з ним погодитися. Такий був кодекс честі цих котів — їхній власний вояцький правильник.

Камінний Спів смикнув вухами у бік Сойколапа:

— Сойчине Крило, ти готовий?

Новак кивнув. «Невже я справді це роблю? Невже я поведу Плем’я Стрімкої Води до їхнього нового дому?»

Провідник рушив угору, а за ним розрізненими групками подалась уся решта. Сойколап ішов майже останній. Коли вони піднялися на пагорб, то побачили, що фіолетова гряда гір розчинилася в темряві, натомість до самого небокраю простягалася пласка й чорна земля.

На хребті Півповня наздогнала Сойколапа й потерлась об його бік.

— Слухай, там одне кошеня Совиної Пір’їни спіткнулося, — нявкнула вона. — Я мушу допомогти.

Кицька відбігла вперед, але раптом на мить зупинилась і глянула через плече:

— Не озирайся. Від цього тільки важче.

Сойколап дивився, як її бліда постать віддаляється в сутінках. У грудях щось защемило — він усвідомив, скільки в неї було відваги, скільки в усіх цих котів насправді було відваги, щоб отак вирушити в дорогу, довірившись одному сну. Новак лише сподівався, що він не помилився, — заради них.

Кроки сповільнилися. Він зупинився і глянув з пагорба на чорноту озера, що де-не-де мигтіла першими зорями, які загоралися на темно-синьому небі. Місяць виплив з-за хмари, і поверхнею води прослався срібний вельон. Усе це видавалося таким знайомим і рідним — проте водночас це не був його дім.

— Бувай, — прошепотів Сойколап, думаючи про те, чи було це прощанням і з Громовим Кланом.

Решта котів проходила повз нього. Вони прямували туди, де згодом буде територія Вітряного Клану. Новак рушив за ними, та раптом почув, як хтось його кличе:

— Сойколапе!

Це було його Кланове ім’я.

Кіт розвернувся.

— Скеле!

Незрячий віщун стояв біля кругляка на схилі. Його лиса шкіра виблискувала в світлі місяця.

— Тобі не місце серед цих котів, — прокректав він. — Ти зробив те, для чого прийшов. Час тобі повертатися до свого Клану.

Ще день тому Сойколап би від цього відчув полегшення. Але тепер його першою реакцією була паніка.

— Але… але як же Камінний Спів? — спитав він. — Я йому пообіцяв. І Півповні…

— Твій час тут минув, — твердо мовив Скеля.

Сойколап знав, що мусить підкоритися. Йому судилося бути тут, біля озера, а не в горах. Завдяки йому Плем’я Стрімкої Води знайде свій новий дім, а ще — Плем’я Вічного Полювання.

Новак підійшов до Скелі і, востаннє глянувши на вервечку котів, спробував розпізнати миготливе хутро Півповні. «Їй буде сумно, якщо я піду не попрощавшись». Проте її не було в його майбутньому. Там був Громовий Клан, у якому він мав стати медикотом.

Сойколап повернувся до Скелі й спитав:

— А справжній Сойчине Крило тепер повернеться?

Скеля похитав головою.

— Ні. Він зник на початку їхньої мандрівки в гори.

Котів одного за одним ковтала темрява. Ніхто з них не помітив, що Сойколап зник. Новак трохи постояв сумовито, а тоді обтрусився.

— Гаразд, ходімо, — промурмотів він.

Скеля повів його за кругляк, де відкривався вузький вхід у тунель. Старий протиснувся всередину і підкликав Сойколапа хвостом.

У тунелі було темно, хоч в око стрель. Сойколап ішов на звуки кроків Скелі, що відлунювали в тихій чорноті. Прохолодні потоки повітря підказували, де тунелі розгалужувалися, проте Скеля вів його прямо вниз. Новак нагострив вуха, наслухаючи Опале Листя, але потопельника ніде не було чути. Цікаво, скільки минуло часу, перш ніж він усвідомив, що його коти пішли геть? І чи зрозумів одразу, скільки повень йому доведеться чекати в пітьмі, доки до озера хтось повернеться жити? Сойколап здригнувся, сподіваючись лише, що Опале Листя не знає, що на нього чекає.

Урешті-решт тунель повів угору. Звуки Скелиних кроків затихли, проте медикіт уже відчував вогкі запахи моху і листя. Невдовзі він відчув свіже повітря і знайомі аромати Громового Клану. Новак знову став сліпий, проте цього разу точно знав, де він.

Стежки поволі вели його до кам’яної лощовини. Чи знайшов він відповіді на свої питання? Чи справді він був одним із котів, які жили тут колись давно? І чи саме ці коти врешті стали Плем’ям Стрімкої Води? І звідси й походило їхнє пророцтво?

Останньої миті, коли запахи кам’яної лощовини були вже геть близько, він звернув убік і рушив до озера. Здійнявся легенький вітерець. Уривчастий щебет пташок підказував, що наближався світанок. Діставшись до берега, Сойколап пішов по м’якій траві та знайшов палицю, заховану під корінням дерева. Витягнувши її, новак пробігся лапами по зарубках так само, як робив це безліч разів раніше.

Та цього разу зарубки до нього заговорили. У думках постали образи гострокігтів, він пригадував їх з особистих зустрічей. Щербата Блискавка, Захмарене Сонце, Боязка Лань, Совина Пір’їна… Вони зустрічали його біля Місячного Ставу, бо він колись був одним із них. І він був єдиним, хто вернувся туди, де колись давно жили вони. «То це тому я сильніший за Зореклан?»

Сойколапові стало цікаво, чи Левожар і Падуболистка теж були частиною цього древнього Клану, хоч він їх там і не побачив. Новак знову погладив лапою палицю, і раптом перед очима в нього з’явилося видіння: троє котів стоять поруч на вершині звору, за ними сходить місяць, і їхні тіні, широкі й чорні, простягаються сріблястою поверхнею озера.

Троє котів, кров від крові Вогнезора, із силою зір у своїх лапах. Тепер Сойколап розумів, чому їм судилося бути разом — навіть попри такий величезний стрибок у часі.

— Ми повернулися, — промурмотів він. — Троє повернулися додому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Левожара розбудив кашель. Кіт забурився ще глибше в мох, намагаючись згадати, коли він востаннє нормально спав. У його сни весь час вривався Тигрозір, в’їдливо питаючи про силу і сміючись із того, як вояка відвертало від образу закривавленого тіла Вересолапки. А коли він не спав, то у вояцькому кублі весь час кашляли і кректали коти із зеленим кашлюком. Раптом він застиг. Усі хворі пішли з Вогнезором до гнізда Двоногів! Ніхто б уже не мав тут кашляти.

Підвівши голову, Левожар побачив за кілька хвостів Косариконога. Усе його тіло здригалося від кашлю.

«О ні! План Вогнезора не спрацював!»

— Косариконоже, — нявкнув він, — піди, будь ласка, до Листоплесої. Вона дасть тобі щось від кашлю, і тоді зможеш піти до інших у гніздо Двоногів.

— Не вказуй мені, що робити, — форкнув старший вояк. — Мені просто в горлі шматок моху застряг, та й усе.

Проте навіть у сутінках вояцького кубла Левожар бачив, що очі Косариконога блищать від жару.

— Не думаю.

Тієї ж миті з гнізда поближче до центру підвів голову Ожинокіготь:

— Косариконоже, ти хворий. Ти знаєш, як швидко поширюється хвороба. Піди до Листоплесої. Негайно. Левожаре, піди з ним.

— Добре.

Вояк підвівся з гнізда і нашвидку прилизав хутро. Косариконіг, драматично зітхнувши, теж встав і знову зайшовся кашлем. Він вийшов на галявину, а Левожар подався за ним, тримаючись на кілька кроків позаду. Вони попрямували до медичного кубла. Над табором ще лежала імла світанку, в кутках лощовини залягали густі тіні. Вогкий бриз обіцяв дощ.

Вони ще не встигли дійти до кубла, як із ясел до них вибігла Маргаритка.

— Косариконоже, що сталося? — схвильовано запитала вона. — Ти заслаб?

— Та все добре. Годі вже… — почав був він, але знову закашлявся. — Припиніть всі так панікувати.

Маргаритка налякано поширила очі.

— Ти дійсно заслаб!

— Маргаритко, не хвилюйся. — Левожар потерся мордою об її плече. — Я вже веду його до Листоплесої.

Вони з Косариконогом подалися геть, а стурбована королева залишилася все так само стояти на місці.

Листоплеса із Сойколапом уже не спали.

— Це останні запаси пижма, — нявкнула медикішка. — Пошукай, може, ще десь знайдеш, і віднеси одразу до гнізда Двоногів. Поклади все на плаский камінь біля входу.

— Гаразд. — Сойколап уже обернувся йти, але раптом помітив у кублі Косариконога і Левожара. — Що вже? — спитав він.

Замість відповіді вояк вибухнув кашлем.

— Ні! — В очах Листоплесої зблиснув страх, але за мить вона знову стала тою самою спокійною й рішучою медикішкою, що й завжди. — Косариконоже, з’їж це пижмо. Воно допоможе від болю в горлі. Сойколапе, принеси ще сюди трохи.

Новак кивнув і зник за ожиновою заслоною.

Поки Косариконіг пережовував трави, буркаючи щось собі під носа, до кубла засунула голову Маргаритка.

— Можна зайти? — спитала вона Листоплесу, тримаючи в зубах пухку полівку.

Медикицька, схоже, завагалася. Що менше довкола Косариконога було котів, то краще. Та тоді кивнула:

— Звісно, Маргаритко. Щось сталося?

Кішка поклала здобич до лап воякові.

— Ось, принесла для тебе. Я подумала, що тобі треба підкріпитися, перш ніж іти до гнізда Двоногів.

— Не варто було напружуватися, — грубо нявкнув Косариконіг. — Я не голодний.

Маргаритка відступила на крок, наїживши хутро на карку.

— Але я її спеціально обирала для тебе!

Кіт нічого не відповів.

— Наші кошенята теж за тебе хвилюються, — мовила Маргаритка. Її голос порізкішав. — Хоча дивно, що вони взагалі тебе пам’ятають — ти ж ніколи не приходиш до них.

Косариконіг знизав плечима і нявкнув:

— Не те щоб я ними не цікавився… Я просто знаю, що ти чудово зможеш виховати їх без мене.

— Чому? — запитала Маргаритка. — Бо я вже раніше виховувала кошенят сама? Але це не був мій вибір, Косариконоже, і ти це знаєш.

Левожар ніяково перезирнувся з Листоплесою. Він хотів уже вийти з кубла, але вони перегороджували вихід. Листоплеса слухала їхню сварку з якимось дивним виразом в очах, якого Левожар не міг зрозуміти.

— Усі кошенята різні, — повела далі Маргаритка. — І всі кошенята заслуговують на те, щоб знати свого батька. Косариконоже, ти пропускаєш велику частину життя, і якщо не схаменешся, то може стати запізно, і твої власні діти навіть не знатимуть, хто ти!

Не чекаючи на відповідь, вона розвернулась і вийшла з кубла.

— От ці кішки! — вигукнув Косариконіг.

Він уже повернувся, щоб іти, але Листоплеса прослизнула і стала йому на шляху.

— Кошенята — це цінний дар, Косариконоже, — тихо нявкнула вона. — Користайся кожною нагодою, якою можеш, щоб бути хорошим батьком. Це навіть краще, ніж виховництво.

— А тобі звідки знати? — запитав вояк.

Та Листоплеса просто дивилася на нього спокійними і ясними очима.

— Вибач, — за мить буркнув Косариконіг. — Просто… я ніколи не планував заводити кошенят з Маргариткою. Я біля них почуваюся незграбним і непотрібним. І ще весь час здається, що всі мене засуджують, бо я не маю з Маргариткою теплих стосунків. Ну не вийшло в нас, що я можу зробити.

— Не в цьому ж справа, — відповіла Листоплеса. — У кошенят все одно є мама і тато, навіть якщо ви з Маргариткою більше не партнери. Ти робиш гірше своїм дітям тим, що не хочеш бути кращим батьком. Вони не будуть тебе засуджувати, бо їм нема з чим порівнювати. Але врешті-решт вони — єдине, що важить.

— Я не знаю, що робити! — запротестував Косариконіг. — Я не можу… — почав був він, але його урвав новий вибух кашлю.

— Ну то вчися! — блиснула очима Листоплеса. — Ти бачив, як зі своїми кошенятами поводились Ожинокіготь, Сіросмуг і Порохошуб. Не вірю, що ти не розумієш, наскільки це важливо! Ти повинен цінувати своїх дітей кожну мить.

Її слова викликали в Левожара приплив тепла до Ожинокігтя. Він чудовий батько, завжди готовий вислухати чи допомогти, якщо в його кошенят якісь проблеми. Він проводив з ними дуже багато часу, бо Вивіркострибка швидко повернулася до вояцьких обов’язків. Левожар міг на нього повністю покластися і не уявляв для себе кращого батька. «Якщо Косариконіг не схаменеться, — подумав він, — то в нього з кошенятами будуть такі стосунки, як у Воронокрила з його сином. А вони один одного навіть терпіти не можуть!»

— Левожаре, — мовила Листоплеса, яка, вочевидь, згадала, що він там стоїть і чує всю їхню розмову. — Можеш іти. Дякую за поміч.

Вояк кивнув і протиснувся повз Косариконога на галявину. Вже на виході він почув слова Листоплесої:

— І перш ніж іти до гнізда Двоногів, ти з’їси цю полівку. Тобі треба підтримувати сили, якщо хочеш одужати.

Біля кагату стояв Ожинокіготь і діставав звідти білку. До нього підійшла Вивіркострибка, і воєвода поклав здобич біля її лап.

— Це для тебе, — нявкнув він. — Я знаю, як ти любиш молоденьких білок.

— Але ти теж любиш, — муркнула воячка і торкнулася носом до його вуха. — Давай поділимося.

Ожинокіготь завагався:

— Добре, але спочатку з’їж ти, скільки схочеш. Нам всім треба, щоб ти одужувала швидше.

Вони удвох вмостилися поруч і почали трапезу.

Спостерігаючи за ними, Левожар відчував, як його тілом розливається тепло. «Дяка Зореклану, що наші батьки такі близькі».

— Гей, Левожаре! — підвів голову Ожинокіготь. — Може тепер, коли ти розібрався з Косариконогом, підеш на лови? Там тебе чекає Золошуб. Миші самі в табір не побіжать.

— Звісно!

Вояк махнув хвостом і побіг через галявину до Золошуба. Так, Левожар любив свого батька, навіть коли той бував таким держимордою!

* * *

Левожар крокував старою стежкою Двоногів, несучи в зубах вивірку і двох мишей. Зараз була його черга відносити свіжину до дупла біля гнізда Двоногів. З неба падала дрібна мжичка, зрошуючи його хутро і перетворюючи землю на багно.

Два світанки тому, коли почав кашляти Косариконіг, надія Клану стрімко впала — коти злякалися, що план Вогнезора врешті-решт виявився марним. Проте звідтоді ніхто більше не захворів. Левожар уже думав, чи не перемогли вони таки хворобу. Він нічого не знав про котів у гнізді Двоногів, крім того, що всі вони, навіть Міллі, досі були живі.

Стіни гнізда з’явилися з-за дерев. Довкола було тихо. Левожар пройшов вогкою травою і поклав здобич у дупло. Попри його очікування, воно не було порожнім. На дні лежало кілька промоклих тушок. Запах котів довкола пенька був старий і слабкий.

У Левожара спиною ніби пробігла цівка крижаної води, значно холоднішої за дощ. «Чому хворі не їдять? Вони всі надто ослабли навіть для того, щоб забрати їжу?»

Він вигорнув лапою з дупла стару здобич, яка вже перетворювалася на стерво, і замінив на нову, засунувши її глибше, аби не намокла. Тоді роззирнувся. Вояк мав повертатися до полювання, але не міг піти, не з’ясувавши, чому коти, які жили в гнізді Двоногів, не забрали свою їжу.

Він повільно підійшов до входу. Листоплеса з Вогнезором заборонили мисливцям підходити ближче, ніж до пенька, проте Левожар переконав себе, що це була поважна причина, тож вони обоє не перечили б. Він підбирався все ближче, аж раптом з гнізда Двоногів долинуло моторошне завивання, ніби від горя.

Левожар завмер на місці.

— Що відбувається?! — вигукнув він тремтячим голосом і подумки розлючено сказав собі: «Зберись».

Якусь мить відповіді не було. Тоді зненацька на вході з’явилася морда Хмарохвоста, так що Левожар з переляку аж відскочив.

— Вогнезір помирає, — прокректав вояк.

Левожар зціпив зуби, щоб не заволати у відчаї. Забувши, що йому треба остерігатися хвороби, він протиснувся повз Хмарохвоста до кубла.

Вогнезір лежав у дальньому кутку. Більшість хворих котів сиділа довкола нього. Ясносерда і Медозела схилилися над провідником і притискали шматки промоченого моху йому до губ. Левожар підійшов ближче і глянув на нього. Дихання Вогнезора було уривчасте, груди натужно надималися. У повітрі висів якийсь сморід — і це був не сморід хвороби.

Вояк нажахано дивився на провідника. Ясносерда підвела погляд.

— Він втрачає життя, — тихо мовила вона.

Левожар відступив на крок і мовчки спостерігав, як Вогнезір хапає ротом повітря. Рух його грудей поволі стихав, подихи міліли і врешті зупинилися. Його очі заплющилися, і він став непорушний.

Від Вогнезорового тіла відділилась ледь помітна руда постать і подалась геть, розчинившись у тінях у кутку.

«То так виглядає втрата життя? — замислився він. — А скільки у Вогнезора ще лишилося життів? Що, як це було останнє?»

Здавалося, що він простояв біля тіла провідника незчисленні повні — а можливо, це тривало всього кілька митей. Тоді боки Вогнезора конвульсивно розширились. Ясно-зелені очі розплющились і намагалися сфокусуватися.

— Вогнезоре, — лагідно нявкнула Ясносерда і знову схилилася над ним. — Ти вернувся до нас.

Левожар відчув, як його рот сам собою роззявився. Вогнезір справді помер і воскрес!

Хмарохвіст підійшов зі свіжим жмутком промоченого моху і дав його своїй партнерці. Ясносерда притисла мох до губ Вогнезора.

— Випий трохи, — промурмотіла вона. — А тоді відпочинь.

— Принеси йому свіжини, — наказав Хмарохвіст Левожарові. — Йому треба підкріпити сили.

Вояк вибіг надвір і вернувся з мишею. Тим часом Вогнезір уже підвівся, і збентежений вираз у його очах потроху зникав.

— Дякую, — промурмотів він, коли Левожар поклав здобич перед ним. — Але тобі не можна тут бути. Ти можеш заразитися.

У Левожара хутро стало дибки. Так, Вогнезір воскрес, але йому треба було забиратися звідси негайно. Якщо він залишиться, ця жахлива хвороба може забрати в нього ще одне життя, і хтозна, як швидко це станеться!

Провідник відкусив шматок миші, пережував, роззираючись довкола, і ковтнув.

— Усе гаразд, — нявкнув він, побачивши стурбовані погляди своїх однокланівців. — Уже все добре.

— Ні, не добре, — різко відповіла Ясносерда. — Ти ще слабкий, навіть якщо в тебе вже нема зеленого кашлюку. А якщо ти втратиш ще одне життя? Тобі треба вертатись у табір, під нагляд Листоплесої.

Вогнезір похитав головою:

— Листоплеса може лікувати мене тут. Я залишуся з вами.

Коти довкола з повагою замурмотіли. До Вогнезорового гнізда підійшла Ружка.

— Ти будеш знову помирати і воскресати так само? — зацікавлено спитала вона.

— Сподіваюся, що ні, — відповів Вогнезір, але Медозела вже потягнула Ружку назад до ясел.

— Я знала, що ти захочеш лишитися, — муркнула Ясносерда і торкнулася носом до його вуха.

Провідник підвів на неї погляд.

— Мені втрачати не найбільше, — мовив він і глянув на гніздо, де лежала Міллі.

Левожар повернувся й подивився на сіру кішку. Вона була ще худіша й виглядала ще гірше, ніж коли покидала табір. Кицька лежала на боці. Її груди ледь-ледь піднімалися й опускалися з кожним слабеньким подихом.

Тернинка забурилася в її живіт, намагаючись щось поїсти, і жалібно нявчала: молока не було. До неї схилилася Медозела й обережно відгорнула кицю лапою.

— Ходи, — лагідно нявкнула вона. — Я тобі принесу мишку. Вони дуже смачні.

— Не хочу мишу, — хрипло відповіла Тернинка. — Я хочу молоко. — Її голос перетворився на знесилений писк. — Я хочу маму!

Левожар не міг на це дивитися. Хворі коти довкола нього кволо поверталися в свої гнізда, приречено поопускавши голови і хвости.

«Скільки ще вони протримаються, перш ніж помруть, як Вогнезір? А в них немає дев’яти життів».

Його охопило почуття провини. Він знав, що в його силах допомогти своїм однокланівцям — власне, в його силах зробити будь-що, — але просто відмовлявся діяти.

— Я йду, — скупо сказав він Хмарохвостові. Йому хотілося чимшвидше вийти з цього кубла і забратися подалі від хвороби. — Я передам Ожинокігтю, що Вогнезір втратив життя, і принесу ще здобичі.

— Нам потрібна не здобич, — мовив Хмарохвіст. — Нам потрібна котяча м’ята.

— І воля Зореклану на те, щоб ми вижили, — додала Ясносерда.

Їхні голоси відлунювали в голові Левожара всю дорогу до лощовини. Він практично не відчував стежки під лапами. Зореклан хотів, щоб хворі коти вижили. Інакше предки не послали б Сойколапові повідомлення про те, де можна знайти котячу м’яту.

— Та навіть якщо цей сон послав йому не Зореклан, — сперечався він сам із собою, — нас трьох наділили силами не просто так. Можливо, це і є воно. Можливо, це початок нашого пророцтва.

Він увійшов крізь тунель до табору, але Ожинокігтя не побачив. У вояцькому кублі виявилося порожньо, але, вилізши звідти, Левожар помітив, що воєвода щойно повернувся з гарним уловом. За ним увійшли Піскошторма і Бубконіс. Левожар перестрів їх біля кагату свіжини.

— Я маю новини, — нявкнув вояк. — Вогнезір втратив життя.

— Ні! — Піскошторма поширила очі. Вона розвернулася, ніби збиралася вибігти з табору, проте Ожинокіготь лагідно поклав хвоста їй на плечі.

— Ти не можеш йому зарадити, — промурмотів він.

Піскошторма сіла на землю й похилила голову.

— Я знаю. — Вона говорила так тихо, що Левожар ледве розчув. — Але це важко.

— Ти бачив, як Вогнезір помер? — налякано спитав Бубконіс. — Як це виглядало?

Левожар різко на нього глянув і залишив це питання без відповіді. Уже крокуючи геть, він почув сварливий голос Ожинокігтя:

— Бубконосе, я б ще чекав такого питання від кошеняти, але ж не від вояка! Особливо вояка, якого я виховував.

Забувши про противного Бубконоса, Левожар увійшов крізь ожинову заслону до медичного кубла. На щастя, Листоплесої там не було — лише Сойколап, котрий пересортовував їхні жалюгідні запаси миршавих трав.

Новак роздратовано обернувся:

— Чого тобі?

Левожар похилив голову.

— Пробач, — нявкнув він. — Я піду до Вітряного Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Левожар наловив ще здобичі й одразу поніс її до старого гнізда Двоногів. Поклавши все в дупло, він помітив, що попередній улов уже зник, а ще хтось припорпав землею недоїдки. Тож, переконавшись, що хворі коти повернулися до нормального ритму життя, вояк рушив тою самою стежкою і далі через ліс до входу в тунель.

Від страху його шерсть стояла дибки, проте Левожар тільки прискорював крок, поки не помчав між деревами. Від думки про те, що йому знову доведеться пройти темними тунелями, крутило в животі. Та він хотів впоратися із цим ще за дня.

Урешті Левожар зупинився за кілька лисячих хвостів від устя тунелю й уважно роззирнувся, нагостривши вуха і роззявивши рота, аби не пропустити жодного сліду своїх однокланівців. Нікому не можна було знати, що він збирався зробити. Це їхня із Сойколапом таємниця, тому що тунелі між Кланами асоціювалися лише з вторгненням і кровопролиттям. До його полегшення, єдина мітка Громового Клану на тому місці була вже стара — мабуть, тут проходив досвітній патруль.

Якомога нижче припавши до землі, Левожар поповз крізь чагарі до тунелю. Через кілька хвостів він наштовхнувся на терня, яким вони забарикадували вхід після битви, щоб Вітряний Клан більше не зміг потрапити на їхню територію. Поки вояк продерся всередину, він уже весь був подряпаний, у подушечках позастрягали колючки, а на голках залишилися жмутки його золотистого хутра.

«Будь ласка, Зореклане, нехай ніхто сюди не йде, доки я не вернусь».

Левожар потрапив у прохід, і довкола нього зімкнулася пітьма. Усюди панувала тиша, чутно було тільки його тихі кроки і швидке дихання, а ще гучне серцебиття, яке, здавалося, долинало аж до Вітряного табору. Утім, боявся він не Вітряних вояків. Він прийме бій і навіть розбереться з наслідками потім, якщо Однозір поскаржиться на нього Вогнезорові. Ні, його лякало старе видіння, і запах крові Вересолапки вже ніби просочувався в ніздрі.

Урешті-решт Левожар побачив, що вдалині з’явилося сіре світіння, і попереду почувся шум води. За кілька митей він вийшов у печеру, де текла ріка, блякло відбиваючи світло, що просочувалося з отвору в стелі. Вояк підвів погляд на виступ, де колись сиділа Вересолапка, — тоді вона була Вересозіркою, провідницею Темного Клану. Зараз там було порожньо.

Левожар відчув у серці пронизливий біль, ніби ворог увіп’явся в нього зубами. Але він не мав сумувати за тими часами — він брехав своєму Клану і не спав ночами, так що навіть не міг нормально тренуватися. Він навіть не хотів мати спогадів про це. Вересолапка його зрадила.

Вояк ретельно обтрусився, ніби прийшов з дощу, і рушив далі тунелем, що вів до території Вітряного Клану. Невдовзі попереду знову з’явилося світло, і він побачив каміння й вересовий луг.

Левожар знову насторожено зупинився, цього разу шукаючи звука чи запаху когось із Вітряних котів. Проте до нього долинав тільки тихий стогін вітру в травах, а Вітряного сліду взагалі не було. Він підійшов уперед і наважився висунути з тунелю голову.

Там все було точно так, як описував Сойколап: розсипи оброслих лишайником валунів, між якими купчилася вузлувата нежер. «Струмок, що витікає з-поміж двох каменів…» Левожар нашорошив вуха і вловив дзюркіт невеличкого джерельця.

Він вирішив ще раз перевірити, чи нема довкола нічого, і відчув новий слід Вітряного Клану, проте нікого не побачив. Кіт обережно вийшов з тунелю і почав підкрадатися на звук, притиснувшись низько до землі й користаючи з будь-якого сховку за камінням. Шкірою пробігав мороз. Левожарові здавалося, що його запах поширюється цілою Вітряною територією, привертаючи увагу всіх котів, а лапи шурхотять об траву голосно, ніби писк сови.

За відчуттями минуло кілька повень, хоча насправді вояк проліз довкола кругляка за кілька митей і помітив той струмок, про який розповідав Сойколап. Джерело пробивалося з розколини й утворювало невеличку калюжку, а довкола росли густезні кущі котячої м’яти. Левожарові аж заздрісно стало, що інший Клан мав стільки цілющого зілля, у той час як коти Громового Клану помирали від його нестачі.

Вояк підійшов ближче і забурився носом в один кущ, ледве борючись зі спокусою викачатись у ньому і набратись його свіжого різкого аромату. Він не для цього прийшов. Левожар почав швидко відкушувати по стеблу, аж доки не набрав величезний жмуток.

Підібравши стебла зубами, вояк рушив назад до тунелю. Котяча м’ята перебивала всі інші запахи, проте вуха його були нашорошені, а погляд метався з боку в бік, шукаючи будь‑яких ознак присутності ворожих котів.

Проте ніде нікого не було. Він прослизнув назад до тунелю і нарешті розслабився, втішений, що уникнув звинувачувальних поглядів Вітряних вояків.

Левожар пришвидшив крок, і тунель урешті почав розширюватися, аж раптом, вискочивши в печеру, кіт різко загальмував. Перед ним стояла Вересолапка. Її світло‑коричневе хутро нагороїжилося, а блакитні очі палали.

— Злодій!

Вояк роззявив рота, і котяча м’ята впала на землю.

— Вересолапка!

— Вересохвістка, — гаркнула кішка. — Ти думав, що тобі це зійде з лап, — дошкульно мовила вона. — Але я помітила, як ти крався між камінням. Я знала, що ти будеш вертатися тунелем на свою територію.

— Але… чому ти тоді не покликала патруль? —спитав Левожар.

Очі Вересохвістки зблиснули, вона задерла губу.

— Ти того не вартий. Може, тобі здається, що ти найкращий боєць з усіх Кланів, але я тебе не боюся.

Перед очима в Левожара хлинула червона заграва крові.

— Зрадниця! — закричав він і, витягнувши лапи, кинувся на Вересохвістку. Вояк відчував, як його кігті шматують її горло, як звідти бризкає кров, заплямлює її хутро, його хутро, заливає долівку печери. З його горла вирвався хрипкий звук. Кров була гаряча й густа, її сморід забивав йому ніс.

Раптом багряне видіння зникло, і він побачив Вересохвістку перед собою, як і раніше, з неторкнутим хутром і крижаним поглядом. Левожар здригнувся. Це все видавалося таким справжнім — і все ж таки він не поворушив жодною лапою.

Вересохвістка пройшла повз нього й зупинилася на вході до тунелю.

— Іди й не повертайся, — просичала вона. —Котячу м’яту можеш забрати. Я не маю серця на Громовий Клан. Я не хочу, аби коти страждали, що б ти там собі не думав. Просто будь обережний, щоб не стати таким яригою, як твій родич Тигрозір.

Гордовито махнувши хвостом, кицька зникла в тунелі.

Левожар підібрав котячу м’яту. Слова Вересохвістки відлунювали в його голові. Усередині все нуртувало від страху, що вони могли виявитися правдою. Його сон мало не справдився: він мало не вбив Вересохвістку, і вона це знала. Різниця між ним і Тигрозором стиралася, і Левожарові ще ніколи в житті не було настільки страшно.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

Сойколап приніс до гнізда Двоногів ще пижма і лишив його на пласкому камені. Тоді вловив слід Левожара і пішов за ним аж до устя тунел. За кілька митей звідти вже почулося шкряботіння: вояк пробирався крізь тернову барикаду, яку встановили Громові коти. Запах Левожара сильнішав, а з ним і аромат котячої м’яти.

— Ти її знайшов! — вигукнув Сойколап, як тільки брат вийшов назовні. — Тебе хтось із Вітряного Клану бачив?

Левожар завагався, і новак помітив суміш страху і злості, що пульсувала з нього.

— Якби бачив, то я б тут зараз не був, — відповів він. — Ти чуєш, щоб я мав якісь рани?

Сойколап знизав плечима. У нього не було часу гадати, чому Левожар говорив так, ніби його покусали мурахи.

— Поремонтуй барикаду, — нявкнув він. — Ще не вистачало, щоб хтось дізнався, що ми зробили.

Левожар, нічого не кажучи, повернувся до тунелю, а Сойколап підібрав стос котячої м’яти і подався до гнізда Двоногів.

— Де ти це знайшов?

Сойколап застиг. То був голос Листоплесої. Він ще не вирішив, яку придумати історію, і, власне, сподівався, що зможе полікувати хворих котів до того, як вона дізнається.

— Котяча м’ята! — радісно вигукнула медикішка. Вона підійшла до нього й зарилася носом у пахучі буйні стебла. — Ще й така свіжа і набита! Це точно не та, що росла біля старого гнізда Двоногів.

— Ні, — буркнув Сойколап. — Вона звідти, згори. — Він махнув хвостом на найдальшу частину їхньої території.

— Слава Зореклану! — прошепотіла Листоплеса. — Вони показали тобі, де її шукати?

— Ем… так, показали. — Сойколап усвідомив, що це була правда. Він ніколи б не знайшов цю котячу м’яту, якби Яснодуха не повела його на Вітряні землі. — Це все, що було, — додав він. — Більше нема сенсу шукати.

— Цього має вистачити. — Листоплеса вочевидь відчувала таке полегшення, що не хотіла більше нічого розпитувати. — Ходімо, треба роздати її хворим.

Коли вони зайшли за помітки довкола гнізда Двоногів, кішка зупинилася.

— Сьогодні півповня, — нявкнула вона. — Думаю, цього разу ми обоє можемо піти до Місячного Ставу.

Сойколап кивнув, але не міг відповісти, бо рот був забитий котячою м’ятою. Йому було цікаво, чи чекатимуть на нього коти Зореклану, щоб подякувати за порятунок Громового Клану. Ще йому хотілося зазирнути в сон Дрібнохмара, аби дізнатися, як він пояснюватиме предкам-воякам свого Клану, чому відвернувся від них на примху Сола. Проте понад усе новак хотів пройти слідами на стежці, що вела до Місячного Ставу, і знову відчути себе серед древніх котів.

* * *

Попри те що Сойколап не бачив місяця, ступаючи лапами в заглибинки, протоптані на серпантині, він уявляв, як сріблясте проміння омиває його хутро. «Чи приходив я сюди раніше, коли був Сойчиним Крилом? Чи можуть бути якісь із цих слідів моїми?»

Новак відчував від усіх медикотів глибоке вдоволення, адже цього разу до них знову приєднався Дрібнохмар, а ще разом з Вербоясою прийшла Мільгокрила. «Мабуть, якби вона взагалі перестала ходити, у когось виникли б питання».

Він підійшов до берега. Решта котів займала свої місця довкола. Сойколап уже потягнувся, щоб зробити кілька ковтків крижаної води, проте раптом Листоплеса нявкнула:

— Чекай.

Новак здивовано випростався і відчув ледве приховуваний захват виховниці.

— Перш ніж ми почнемо ділитись язиками із Зорекланом, — мовила Листоплеса. Її голос долинав з протилежного краю ставка, біля водоспаду, — я маю дещо зробити. Зореклан послав мені знак, що настав час наректи Сойколапа повним іменем.

Це застало його зненацька. Мабуть, Листоплеса мала на увазі те, що він знайшов котячу м’яту. На мить йому стало соромно, бо він використав Борилапа і Левожара, щоб її дістати, а тоді ще й збрехав Листоплесій про те, де саме знайшов ліки.

«Але Громовий Клан виживе», — нагадав він собі. Йому було байдуже на методи, до яких довелося вдатися заради цього. Сойколап пригадав, з якою радістю і полегшенням хворі коти зустріли їх з Листоплесою, коли вони принесли трави, і всім його тілом розлилося тепло. Вони вже спали краще, а запасу котячої м’яти вистачало, аби всіх долікувати.

— Сойколапе? — втішено спитала Листоплеса. — У тебе що, язика борсуки вкрали?

— Я… ні… дякую! — затинаючись, відповів він.

— Підійди до мене.

Новак обійшов ставок, обережно ступаючи слизькою долівкою. Він зовсім не хотів почати свою церемонію назовництва з того, що звалиться в Місячний Став.

Коли він минав Короморда, старий медикіт прокректав: «Молодець», — а Борилап лагідно торкнувся Сойколапового плеча хвостом.

Урешті Сойколап став перед своєю виховницею. Любов та гордість, що линули від неї нескінченним потоком, трохи його здивували. Ці емоції були сильнішими навіть за ті, які він відчував від Півповні. Невже він справді був такий важливий для Листоплесої?

— Я, Листоплеса, медикішка Громового Клану, — почала вона, — прошу наших предків-вояків звернути свої погляди на цього новака. Він ретельно навчався, щоб збагнути чин медикота, і з вашою допомогою служитиме своєму Клану численні повні.

З кожним словом шкірою Сойколапа пробігав мороз. Він забув про котів, які на нього дивилися. Здавалося, що він стоїть на високому віддаленому місці, де не було нікого, крім Листоплесої та нескінченного шепоту водоспаду.

— Сойколапе, — повела далі виховниця, — чи присягаєшся ти дотримуватися принципів медикота, не брати участі у ворожнечі між Кланами і захищати всіх однаково, навіть ціною власного життя?

— Присягаюся, — чітко і впевнено вимовив Сойколап.

На мить йому здалося, що позаду майнув якийсь рух, і в повітрі повис запах, у якому чулися нотки Громової території, проте це не був запах Клану. Півповня! Невже вона прийшла подивитися, як він стає повноцінним медикотом? Сойколап сподівався, що кішка розуміє, що це означає і чому він ніколи не міг бути з нею так, як вона цього хотіла. Так, як вони обоє хотіли, якби все було інакше…

— Тоді силами, наданими мені Зорекланом, я нарікаю тебе твоїм істинним ім’ям медикота.

У Сойколапа всередині все стислося. «Тільки не назви мене Сойкокрилом». Він міг ще витримати вагу знання, яке йому дав той сон, проте не хотів усе життя носити ім’я свого древнього двійника.

— Сойколапе, віднині тебе зватимуть Сойкопером. — Голос Листоплесої здригнувся від надміру почуттів. — Зореклан шанує твої вміння і жагу до знань. Ти врятував життя багатьом котам.

Незважаючи на відчуття гордості й полегшення, Сойкопер замислився, чи пояснить коли-небудь виховниця, чим саме він заслужив цю церемонію. Між Кланами зараз було стільки ворожнечі, що вона, мабуть, вирішить зберегти в таємниці епідемію зеленого кашлюку. Інакше, як він вже пояснював Левожарові, вона просто попросила б котячої м’яти в Короморда.

Сойкопер відчув, як Листоплеса поклала підборіддя йому на голову — так само, як провідники Клану робили на вояцьких церемоніях. У відповідь він лизнув плече виховниці.

— Сойкопер! Сойкопер! — загукав Дрібнохмар, і решта медикотів долучилася до вітань, навіть Вербояса.

«Тепер їй нічим переді мною хвастати», — подумав Сойкопер.

— А зараз пора тобі вперше поділитися язиками із Зорекланом у ролі медикота, — сказала Листоплеса.

— Нехай вони пошлють тобі добрий сон, — додав Короморд.

Сойкопер повертався на своє місце ще трохи схвильованим. Він гадав, чи не насварять його коти Зореклану за те, яким сумнівним шляхом він заробив своє ім’я. Жовтоікла точно буде не в захваті.

«Та байдуже. Я врятував свій Клан, коли ніхто інший не міг цього зробити».

Він умостився на березі й витягнув шию, щоб попити води. Інші медикоти довкола зробили те саме, а тоді полягали, чекаючи на сни, які пошле Зореклан. Сойкопер також згорнувся, заплющив очі й накрив носа хвостом.

Кіт прокинувся й закліпав від незвично ясного світла, очікуючи побачити, що опинився на верхівці гори, де раніше зустрів Скелю. Проте натомість зрозумів, що його занесло на трав’янисту лісову галявину, де з ним приходила поговорити Яснодуха. Хутро пестив теплий вітерець, сповнений запахів молодих зелених пагонів. Усі його гризоти танули, мов крига в новолист.

Спершу Сойкоперові здавалося, що він там один, проте раптом від вітру затріпотіло листя, і він побачив двох котів, які сиділи на гілці з протилежного боку галявини: на нього радісно дивилися Смілосердий і Сяйвосерда. Тої ж миті кущ орляка під їхнім деревом розділився, і з-за нього з’явилась Яснодуха.

Вродлива срібляста кицька підійшла до медикота так близько, що вони вже могли поноськатися. Її солодкий аромат сплітався із запахами трав.

— Сойкопере, — привітала вона його. Очі кішки сяяли від щастя. — Тепер ти справжній медикіт.

— Завдяки тобі, — визнав Сойкопер. — Ти врятувала мій Клан, показавши, де знайти котячу м’яту.

— Я рада, що змогла допомогти. — Її погляд був сповнений любові й радості. — Колись я теж вирішила стати на шлях медикішки, проте Зореклан проклав для мене іншу стежку. Тепер я роблю все, що можу, аби допомогти тим, хто цього потребує. До якого б Клану або Племені вони не належали.

Сойкопер з повагою схилив голову:

— Дякую. Дякую, що прийшла з такої далечіні, аби нам допомогти.

Яснодуха знову з ним поноськалася:

— Я думаю, ти прийшов зі ще дальшої, друже.

Сойкопер здригнувся і невпевнено запитав:

— Ми ще колись зустрінемось?

— Це в лапах зір, — відповіла Яснодуха.

Її подих зігрівав його шкіру. Сойкопера огортала мерехтлива хмаринка, так, ніби срібляста кицька от-от забере його на небо і він стане зіркою поруч із нею. Його лапами пробіг мороз.

— Бувай, Сойкопере, — прошепотіла Яснодуха.

Очі Сойкопера розплющилися в темряву. Він лежав згорнутий на пласкому камені біля Місячного Ставу. Інші медикоти довкола вже починали прокидатися.

* * *

Коли вони з Листоплесою повернулися вранці в табір, Сойкопер почув, як однокланівці голосно про щось розмовляють посеред галявини. Понад гулом піднісся голос Ожинокігтя:

— Сядьте, я з усім розберуся, добре?

Листоплеса зітхнула:

— Усі вже втомлені й роздратовані від вічних патрулів і ловів. Піду принесу їм трав для підкріплення.

Медикішка подалася до свого кубла.

— Сойколапе, можна з тобою поговорити? — вигукнув Ожинокіготь, коли Сойкопер підійшов до товариства, аби послухати, що відбувається.

— Звісно, але я тепер Сойкопер, — гордо зауважив медикіт. Проте ніхто навіть не звернув на це уваги. Притамувавши обурене зітхання, він запитав: — Що сталося?

— Орлякошуб каже, що досвітній патруль помітив на Вітряній території лисицю, неподалік від кордону, — відповів воєвода. — Ви з Листоплесою нічого такого не бачили дорогою назад?

— Ну, я нічого не бачив, — відрубав Сойкопер. — Був якийсь лисячий слід, але я майже впевнений, що він походив не з нашої території.

— Якщо вона біля Вітряного кордону, то скоро може прийти сюди, — схвильовано озвалася Маргаритка. — Наші кошенята в небезпеці.

— І коти в гнізді Двоногів теж. — Сойкопер відчув занепокоєння Сіросмуга. — Що, як лисиця залізе туди?

— Так, Сіросмуже й Орлякошубе, підіть перевірте, — наказав Ожинокіготь. — Якщо знайдете які-небудь докази, що лисиця перейшла кордон, пройдіть її слідом і пошукайте нору.

— Добре. Ходімо.

Сіросмуг вочевидь відчув полегшення від того, що може хоч щось вдіяти із цією загрозою.

Перш ніж вояки рушили, їх зупинив Сойкопер:

— Візьміть у Листоплесої трави.

— Дякую, Сойкопере, — нявкнув Орлякошуб, і медикіт почув, як вони із Сіросмугом побігли до медичного кубла.

— Так, тепер мисливські загони, — повів далі воєвода. — Золошубе, можеш повести один? Візьми із собою Карохвістку і Березопада. А…

— А моя підстилка? — перебила його Мишошубка. — Її вже кілька днів не міняли. Усі такі зайняті, що ніхто не займається побутом.

Ожинокіготь ледь стримався, аби не застогнати.

— Гаразд, Мишошубко. Новаки зараз за це візьмуться.

Старійшина форкнула:

— Давно пора.

— Не розумію, чому ми маємо це робити, — буркнув Лисолап до своєї сестри, і Сойкопер тільки щойно помітив, що вони сидять поруч. — Мишошубка стала така противна, — сказав новак. — Ніколи навіть не подякує.

— Ага, і завжди лише «Надто вогке» або «Тут колючки якісь», — шепнула у відповідь Криголапка.

Сойкопер повернувся й навис над новаками.

— Ви маєте приносити користь Клану, збираючи для Мишошубки чисту підстилку, — гаркнув він. — Проявіть повагу до старійшин. Ви б самі хотіли спати в брудному гнізді?

— Ти нам не виховник, — запротестував Лисолап. — Не вказуй нам, що робити.

Сойкопер нахилив голову так низько, що майже торкався носом до Лисолапа.

— Іди і принеси Мишошубці підстилку. Вже. Інакше я розкажу Маргаритці, що ти хотів змусити Жабка їсти кролячий послід, здуривши його, що то ягоди.

— Звідки ти знаєш? — стрепенувся Лисолап.

— Не твоя справа, звідки я знаю, — відповів Сойкопер. — До роботи.

— Ти не скажеш Маргаритці, — взяв його на кпини новак.

— Побачимо, — вищирив зуби медикіт.

— Добре, добре, ми йдемо. Ходи, Криголапко, що ти там стала?

Сойкопер почув, як Лисолап штурхнув сестру, і вони обоє чкурнули до загорожі. До нього долинув здивований голос Криголапки:

— Кролячий послід? Він про що?

— Не зважай, — відповів брат. — Ми мусимо швидко назбирати моху!

Медикіт відчув гострий запах трав: з кубла вийшла Листоплеса і почала роздавати листочки всім воякам.

— Дякую, Листоплесо, — нявкнув Ожинокіготь. — У тебе вистачить ще для хворих?

— Так, у нас є вдосталь, — відповіла кицька. — Я пошлю до гнізда Двоногів Сойкопера. Я хотіла ще дещо попросити, — додала вона. — Можеш сказати мисливцям, щоб шукали молоду здобич? Хворим котам її легше буде їсти, а тепер, коли в нас є котяча м’ята, вони нарешті відчувають голод.

— Без проблем, — мовив воєвода. — Всі почули? Піскоштормо, поведеш патруль до гнізда Двоногів? Візьми Косариконога, Бубконоса і… еее… Золошуба. Так, треба ще організувати прикордонний патруль до Тіньового Клану. Я його поведу, а…

— Ти знаєш, — встряв Бубконіс, — що послав Золошуба в обидва мисливські патрулі? Він що, має надвоє розірватися?

— От лайно мишаче! — вигукнув Ожинокіготь. — Пробач, Золошубе. Ти можеш…

— Золошубе, заради Зореклану! — перебила його Вивіркострибка. Сойкопер аж скривився від того, яка злість з неї хлинула. — Ти не можеш нічого сказати? Стоїш там, як дерево!

— Вибач, просто… — збентежено нявкнув вояк.

— Що «вибач»? — гаркнула Вивіркострибка. — Чому ти нічого не сказав? Ти не бачиш, скільки всього зараз на Ожинокігтеві? Воєвода Клану має сам усе помічати?

— Вивіркострибко… — Ожинокіготь аж засоромився такого лютого захисту з боку партнерки.

Проте Вивіркострибка на нього навіть не звернула уваги. Сойкопер зрозумів, що її злість насправді походила з того, що вона сама не могла піти на лови або в патруль, а ще — зі страху за батька і товаришів.

— Якби з Ожинокігтем щось сталося, зараз би вже стояла черга на посаду воєводи, — суворо мовила вона. — Як він зробить щось не так, то всі дуже скорі вказувати йому на помилки, але чи хтось насправді хотів би бути зараз на його місці?

— Вивіркострибко, тихо, — перебив її Ожинокіготь, цього разу настирніше. — Нема жодної проблеми.

Воячка роздратовано зашипіла, розвернулась і пішла до вояцького кубла. Сойкопер пишався тим, що вона так заступилася за Ожинокігтя. І батьком він теж пишався — той перейняв усі обов’язки провідника і тримав Громовий Клан при купі, поки Вогнезір хворів.

— Золошубе, пробач за це, — мовив воєвода. — Ти поведеш таборовий патруль. Піскоштормо, візьми натомість Мишовуса.

— Добре, — холодно відповів Золошуб, зібрав свій загін і рушив геть.

«Та заради Зореклану, досить дутися! — подумав Сойкопер. — Ожинокіготь просто помилився».

Повертаючись із Листоплесою до їхнього кубла, медикіт гадав, чи не стоїть за цією сваркою щось більше. Вивіркострибка була настільки розлючена, Ожинокіготь так поспішав усе виправити і перепросити, а Золошуб щось не дуже хотів йому пробачити… Що ж таке сталося між цими трьома, що Сойкопер пропустив?

Він потрусив головою, аби очистити думки. У чому б не була проблема, вони розберуться з нею самі. Вона ніяк не стосувалася його — цього він був певен.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Понад лісом висіли сіро-зелені хмари, повітря було густе й липке. Шкірою Падуболистки пробігав мороз від передчуття грози. Кицька крокувала в кінці Золошубового загону. Навислі хмари ніби віддзеркалювали її власний неспокій. Як би вона не намагалася забути про свої турботи, все одно весь час здавалося, ніби щось не так.

Дві ночі тому Ожинокіготь узяв її на Зборище. Цього разу там уже був Чорнозір, проте він нічого не сказав ні про Сола, ні про те, чи вирішив Тіньовий Клан повернутися до вояцького правильника. Громовий воєвода зайняв місце Вогнезора серед трьох провідників, коротко пояснивши, що Вогнезір не може прийти і просить пробачення, але не заглиблюючись у деталі.

«Що ще ми одні від одних приховуємо?» — подумала Падуболистка.

Коли їхній патруль проходив повз гніздо Двоногів, вона згадала про ще одну таємницю. З гнізда вийшов Левожар, а за ним з’явились Медозела і Ружка. Крихітна кремова кицька вискочила крізь отвір і кинулась у купу опалого листя, радісно попискуючи і підкидаючи його вгору.

— Спокійно, — нявкнув Левожар. — Ти так дуже швидко втомишся, а нам ще до табору вертатися.

Ружка сіла. До її маківки причепився сухий листочок.

— Не втомлюся! — вигукнула вона. — Я хочу щось вполювати для мами.

Медозела, муркочучи, виштовхала кицю з листя і швиденько її прилизала. Левожар тим часом підійшов до сестри.

— Вони вже теж вертаються? — спитала Падуболистка.

— Так, — відповів Левожар. — Там лишилися тільки Міллі з Тернинкою і Вогнезір. Він не піде, доки до табору не повернуться всі до одного.

— Це так чудово, що Сойкоперові вдалося знайти котячу м’яту, — мовила Падуболистка і примружила очі, стежачи за братовою реакцією.

— Еее… та, — знітився вояк.

Його поведінка підтвердила Падуболистці те, що вона вже й так підозрювала: з котячою м’ятою було щось нечисто, і обидва її брати в цьому замішані.

«Чому вони мені не розказують? У нас не має бути одне від одного таємниць».

— Тепер усе буде добре, — швидко додав Левожар, ніби намагався уникнути додаткових питань. — Котяча м’ята, що росте тут, уже починає пускати пагони, тож для Міллі з Тернинкою вистачить. Вони щодня кріпшають.

— Це добре. Але що…

— Падуболистко! — перервав її питання нетерплячий вигук Золошуба. Сірий вояк обернувся й чекав на неї за кілька хвостів на старій стежці Двоногів.

— Мушу йти, — нявкнула вона Левожарові — і точно помітила полегшення в його очах.

— До зустрічі, — відповів він і рушив до табору з Медозелою і Ружкою, яка радісно вистрибувала поперед них.

Падуболистка провела їх поглядом, а тоді підійшла до Золошуба.

— Ти збираєшся сьогодні полювати чи чекаємо до завтра? — в’їдливо спитав він, коли воячка наблизилася.

— Вибач, — буркнула кицька. — Просто хотіла поговорити з Левожаром.

«І це мені нічого не дало», — подумала вона, а Золошуб тільки форкнув і подався глибше в ліс за рештою загону. Падуболистка так і не змогла дізнатися, що ж Левожар із Сойкопером від неї приховували.

* * *

Патруль повернувся до табору. За цей час повітря стало ще важчим. Здійнявся гарячий вітер, зриваючи листя, що зосталося на гілках. Він подув Падуболистці просто в обличчя, скуйовдивши її хутро і підсиливши запах здобичі, яку вона несла в зубах, — воячці навіть здалося, що в неї рот повен воронячого їдла.

З неба посипалися величезні прохолодні краплини. Коти увійшли до табору, і одна крапля впала Падуболистці на носа. Кицька роздратовано смикнула вусами. Удалині прогуркотів грім.

«Це добре, — подумала воячка, несучи здобич до кагату. — Після грози повітря очиститься».

Вона підвела погляд, але одразу примружилася. Небо розколола велика щербата блискавка. Грім ударив прямо над головою, і зненацька почалася злива, краплі затарабанили по долівці. Хутро Падуболистки за кілька митей обліпило все тіло.

З вояцького кубла почувся вереск, на виході вигулькнула голова Хмарохвоста:

— Що відбувається?

Падуболистка була така нажахана, що не могла навіть бігти в укриття. Притиснувшись якомога ближче до землі, вона помітила, як до кубла крізь дощ біжить Косариконіг, а за ним мчить Мишовус.

У небі спалахнула ще одна блискавка. Падуболистка шоковано побачила, як дерево на краю лощовини загорілося. Червоні язики полум’я попнулися вгору, мовби не помічаючи потоків зливи, що марно намагалися їх загасити. Почорніле листя падало в улоговину. З жахливим стугоном палаюча гілка відділилася від стовбура і повалилася на землю прямо за хвіст від Падуболистки. Перелякано заверещавши, кішка відстрибнула вбік і врізалась у Шипокігтя.

— Пожежа! — закричала вона.

Угорі спалахнула ще одна блискавка, а за нею тріснув грім. Падуболистка побачила, що дерево почало хилитися, коріння видиралося із землі, а верхівку вже поглинав вогонь. На галявину посипалося листя і гілля, охоплене полум’ям.

Довкола здійнявся панічний галас. Воячка помітила Ожинокігтя, котрий мчав через галявину до ясел, і Піскошторму, яка лапами намагалася набризкати воду на палаючу гілку, аби не зайнялося вояцьке кубло.

Сіросмуг заволав: «Міллі!» — і кинувся крізь тунель до гнізда Двоногів.

Як тільки його густий сірий хвіст зник з виду, на вході з’явився Вогнезір і одразу вибіг на галявину. Його пломенисте хутро потьмяніло від дощу і було закаляне багном, проте він тримав голову високо піднятою й закричав наказ:

— Тікайте! Усі тікайте звідси! Тут не можна залишатися!

Коти повибігали з кубел і почали розбігатися мокрою долівкою, увиваючись і відстрибуючи від палаючих гілок, які все ще падали згори.

— Біжіть до гнізда Двоногів, — крикнув Вогнезір. — Там можна сховатися.

З ясел з’явився Ожинокіготь із Джмеликом у зубах. За ним, тримаючи Цвітку, вийшла Маргаритка. Ружка із Жабком налякано крокували біля мами. Мишошубка вивела з кубла старійшин Довгохвоста. Перестрашених Криголапку і Лисолапа штовхали до тернової загорожі їхні виховники.

Падуболистка роззирнулася довкола, шукаючи Левожара і Сойкопера, проте жодного з них не побачила серед вихору котів. «Сойкоперові знадобиться поміч», — подумала вона, борючись зі страхом. А ще ж Вивіркострибка! Її рана досі боліла, і вона ще не зовсім оклигала.

Крізь дощ і полум’я Падуболистка почала пробиратися до медичного кубла. Біля ожинової заслони вона наштовхнулася на Листоплесу, яка тримала в зубах жмуток трав. Сойкопер був позаду.

— Піди допоможи іншим! — нявкнула Падуболистка до медикішки. — Я виведу Сойкопера.

Листоплеса кивнула і побігла до тунелю.

— Я сам впораюсь, дякую, — розлючено буркнув брат.

— Не будь мишомізкий! — гаркнула на нього Падуболистка. — Там усюди вогонь. Припини скиглити і хапайся за мій хвіст.

Сойкопер зціпив зуби на кінчику її хвоста, і воячка, скривившись від болю, рушила до виходу. Раптом попереду вигулькнув Левожар.

— О, ви тут, — видихнув він. — Ходімо.

Вони утрьох попрямували до тунелю. На галявині вже спорожніло: вочевидь, решта котів Клану вибігла разом із Вогнезором. «Чи добіжать вони до гнізда Двоногів? — подумала Падуболистка. — Чи розбредуться лісом? І Громовий Клан урешті-решт розпадеться?»

Падуболистка та її брати вже були на середині галявини, коли раптом небо згори донизу знову розколола блискавка. Огорожа біля виходу з тріском спалахнула, і весь тунель охопив вогонь.

Падуболистка нажахано застигла.

— Ми в пастці!

Вона гарячково роззиралася, намагаючись зрозуміти, що тепер робити. Весь табір був усипаний палаючими гілками, які все падали з дерев довкола лощовини. Вояцьке кубло вже тліло, сховатися там вони не могли.

— Новацька печера… — нявкнула вона, хоча знала, що там надто мало місця і від пожежі вони не вбережуться.

— Ні. Сюди, — почувся позаду голос Вивіркострибки. Падуболистка розвернулась і побачила маму, яка активно махала хвостом у бік кам’яної стіни. — Тут є ще один вихід.

Воячку охопило таке полегшення, що їй аж стало соромно, ніби вона досі була кошеням, якому потрібна мамина опіка. Ведучи Сойкопера, кицька рушила за Вивіркострибкою попри кущ ожини, що ріс біля стіни. Левожар ішов останнім.

Падуболистка з подивом побачила, що за ожиною був обвал. У тріщинах до самого верху видніли миршаві кущики і трава.

— Це таємний вихід з табору! — вигукнула вона. — І ми ніколи про нього не знали!

— І слава Зореклану, — сухо відповіла Вивіркострибка. — Коли ви були кошенятами, з вами і без цього проблем не бракувало. — Тоді її голос знову став напружений. — Сойкопере, ти перший. Іди на мій голос. Це легко.

— Ми будемо ззаду і зловимо тебе, якщо ти впадеш, — запевнив його Левожар.

— Я не мале кошеня! — форкнув Сойкопер, хоч Падуболистка й бачила, що він тремтів від страху.

Вивіркострибка пролізла крізь ожинові зарості й зупинилася на стіні, гукаючи за собою Сойкопера. Медикіт подерся за нею, але не зміг зачепитися й повис на плющі.

— Лайно мишаче! — вилаявся він, намагаючись відновити рівновагу.

Вивіркострибка продовжувала його скеровувати, зберігаючи спокійний тон, хоч насправді дуже боялася, що хтось із них упаде.

Падуболистка і Левожар лізли слідом. Попри те що Вивіркострибка пообіцяла нескладний підйом, Падуболистка була майже впевнена, що злива змиє її зі стіни або блискавка вдарить прямо в галуззя, за яке вона чіплялася. Довкола бушували пітьма, полум’я і грім. Кицька вже нікого не бачила; здавалося, що вона ніколи не долізе до верху.

Та врешті знову почувся мамин голос:

— Молодчина!

Карк вхопили зуби, і Вивіркострибка витягнула її на вершину скелі. Якийсь час Падуболистка просто лежала і відсапувалася, дивлячись, як мама допомагає вилізти Левожарові. Сойкопер теж лежав на боці, заплющивши очі й важко надимаючи груди.

— Відійдіть від краю, — застерегла Вивіркострибка. — Каміння кришиться.

Вона обернулась і пішла далі крізь чагарі. Падуболистка допомогла Сойкоперові підвестися.

— Ще трошки, і зможеш відпочити.

Брат кволо вищирив зуби. Він би ніколи не зізнався, наскільки важко йому дався цей підйом.

— Можеш спертися на моє плече, якщо хочеш, — запропонував Левожар, підійшовши до Сойкопера з іншого боку.

— Слухай, мишомізкий…

Роздратоване сичання медикота увірвав оглушливий ляскіт блискавки, що шугнула вниз із такою силою, ніби хотіла наколоти їх трьох на свої пазурі. Небом прокотився грім, і кущі спалахнули.

Падуболистка переполошено закричала. До неї з братами почали підбиратися жадібні багряні язики, перегородивши стежку від краю скелі. Від дощу з листя заклубочився дим, воячка захлинулася ним і почала кашляти. Проте води було недостатньо, щоб загасити пожежу.

Хвиля жару накотила на Падуболистку, і кицька інстинктивно відсахнулася, але з-під лап почав кришитися камінь. Вона видряпалася назад і глянула вниз. Уся лощовина палала. Через неї їм не втекти, навіть якби вдалося безпечно злізти крізь дощ і пожежу.

— Що відбувається? — крикнув Сойкопер, притискаючись до землі від жару. — Куди йти?

— Ми не можемо нікуди йти. Ми в пастці. — Голос Левожара був спокійний. Полум’я відбивалось у його золотистій шубці й палахкотіло в очах. — Вивіркострибко! — гукнув він. — Ти там? Допоможи нам!

Раптом з куща зірвалась і полетіла на землю палаюча гілляка. Падуболистка ледве встигла відтягнути Сойкопера до себе — вона звалилася прямо на те місце, де щойно був він. Усі троє притулилися докупи на самому краю скелі.

— Я тут! — крикнула Вивіркострибка високим від жаху голосом. — Я перекину до вас гілку. Ви зможете по ній перебігти, перш ніж вона загориться.

— Добре. Ми готові, — відповів Левожар.

Падуболистка була вдячна братові за відвагу. Без нього вона б точно запанікувала — попереду все у вогні, стіна висока, в таборі пекло. Проте утрьох вони трималися разом, вони були під захистом пророцтва, як завжди.

Щось важке гупнуло і зашурхотіло в чагарях посеред пожежі. Її впевненість розсипалася, мов попіл.

— У неї нічого не вийде, — буркнула кішка до Левожара. — У неї ж рана. Вона ще не окріпла.

— Вивіркострибка завжди робитиме те, що мусить, — відповів Левожар.

Невеликі язики полум’я вже підбиралися до них по траві. Дощ гасив їх, залишаючи почорнілу землю й дим, але весь час з’являлися нові. Повітря сповнював їдкий запах паленого. На Сойкопера полетів палаючий листок. Левожар збив його лапою, але до диму приєднався ще й сморід горілого хутра.

Поміж червоними й помаранчевими вогнями Падуболистка помітила Вивіркострибку, котра тягнула велику гілляку. Воячка виглядала виснаженою. Левожар напружив м’язи, ніби збирався перестрибнути через полум’я їй на допомогу.

— Ні! — крикнула Падуболистка. — Вона задалеко.

Не встиг Левожар заперечити, як крізь клуби диму вискочила чиясь постать і стала біля Вивіркострибки. Очі кота палали, а сіре хутро злиплося і було всипане обгорілим листям і галуззям. Падуболистка від цього всього так очманіла, що їй здалося, буцім перед нею хтось із предків-вояків. Та врешті вона впізнала Золошуба.

Вивіркострибка впустила гілку на землю.

— Допоможи мені перекинути її через вогонь! — крикнула вона.

Золошуб вхопив гілляку своїми могутніми щелепами і жбурнув крізь вогняну стіну на клапоть землі, де вже ледве вміщалися Падуболистка, Левожар і Сойкопер. Проте полегшення чомусь не було. В очах Золошуба стояв якийсь дивний вираз, якого кицька не розуміла, — так виглядав кіт, який щойно помітив неочікувану ласу здобич.

Гілка утворила переправу поміж вогню, проте Золошуб стояв на іншому кінці й перегороджував вихід. Левожар поміг Сойкоперові підвестися. Падуболистка підійшла до гілки на крок, але зупинилася. Зазирнувши в блакитні очі Золошуба, вона відчула, як усередині щось крижаніє.

— Золошубе, відійди, — збентежено нявкнула Вивіркострибка. — Дай їм вийти!

— Тепер Ожинокігтя нема, він їм не допоможе, — вищирився Золошуб.

Хутро Падуболистки почало здиблюватися. Про що це він говорить?

Левожар також наїжився.

— Що ти зробив з моїм батьком? — гаркнув він крізь полум’я.

Золошуб глянув на нього якось поблажливо. Його очі були двома палючими вогниками поміж лісової пожежі.

— Нащо б я тратив час на Ожинокігтя?

Основна гілка була надто груба, щоб одразу загорітися, але листя на ній скорчилося, а бічні галузки почали диміти. Падуболистка розуміла, що в них не так багато часу, перш ніж їхній місток до безпеки також спалахне.

Вивіркострибка, шкутильгаючи, наближалася до Золошуба. Падуболистка ще ніколи не бачила маму настільки розлюченою. Її хутро здибилося від злості. Вона була схожа на воячку Тигрового Клану. Утім, підйом скелею, а потім тягання гілки її виснажили.

— Час тобі вже забути про вашу сварку з Ожинокігтем, — просичала Вивіркострибка. — Минуло багато повень. Ти мусиш прийняти, що я його партнерка, а не твоя. Ти не можеш продовжувати знущатися з нього за те, що і так мало статися.

Золошуб здивовано смикнув вухами:

— У нас не було жодної сварки з Ожинокігтем.

Падуболистка шоковано перезирнулася з Левожаром.

— На те не схоже, — буркнула вона.

— Мені до Ожинокігтя взагалі байдуже, — повів далі Золошуб. — Він не винен, що його звело з такою віроломницею.

Віроломницею? Падуболистка стиха загарчала, проте раптом зупинилась і зосередилась на парі по той бік вогню. Перед нею розгорталося щось зловісне, і навіть попри полум’я вона відчула, як спиною пробіг мороз. Кицька притулилася ближче до Левожара із Сойкопером. Медикіт підвів голову. Його невидющі очі були такі зосереджені, ніби він бачив насправді сутичку між їхньою мамою і Золошубом.

— Знаю, ти думаєш, що я не пробачив Ожинокігтеві те, що він украв тебе в мене, але ти помиляєшся. Усі, хто так думає, помиляються. Я посварився з тобою, Вивіркострибко. — Голос Золошуба аж дрижав від люті. — Лише з тобою.

Падуболистка нажахано відступила і відчула, як її задні лапи вже сковзаються на краю скелі. Ударила блискавка, і грім заглушив усі інші звуки, навіть стугін пожежі. У голові запаморочилося. Кішка на мить зависла в повітрі й перелякано скрикнула.

Раптом на її карку зчепилися зуби. Прокліпавшись від диму, вона зрозуміла, що Левожар витягнув її назад у безпеку. Проте насправді безпеки не було — лише голодні язики вогню і Золошуб, який перегороджував протилежний бік колоди з лютим виразом в очах. Довкола котів сипались іскри, пропалюючи їм хутро. Полум’я вже лизало низ гілляки. Падуболистка побачила, що дерево тліє, і її знову охопив страх.

«Золошуб мусить нас випустити!» Проте вона не могла підібрати жодних благальних слів. Те, що тут відбувалось, ніяк не стосувалося їх, навіть якщо зрештою саме вони й загинуть.

— Це було багато повень тому, — спантеличено мовила Вивіркострибка. — Золошубе, я навіть не знала, що тебе це настільки зачепило.

— Зачепило? — перепитав вояк. — Ти не уявляєш, скільки це принесло мені болю. Я щодня почуваюся так, ніби хтось розпоров мені живіт і з мене тече кров. Я не розумію, як ви цього не бачили…

Його очі затуманилися, а голос став здичавілий і віддалений, ніби він і зараз бачив, як з нього витікає кров і шипить на опаленій землі. Падуболистка від жаху притулилася ще ближче до братів. Цей кіт небезпечніший за бурю, за пожежу і за урвище, яке було так близько біля її лап.

Вона спробувала наступити на гілляку, але Золошуб миттю повернувся до реальності й обернувся до неї, оголивши ікла.

— Стій там! — Тримаючи одну лапу на гілці, він глянув на Вивіркострибку і просичав: — Не можу повірити, що ти не знала, наскільки боляче мені зробила. Це ти сліпа, а не Сойкопер. Як ти думаєш, хто послав Вогнезора до озера, коли там були пастки на лисиць? Я хотів, щоб він помер. Я хотів забрати в тебе батька, щоб ти зрозуміла, що таке справжній біль.

Падуболистка перезирнулася з Левожаром.

— Він намагався вбити Вогнезора? — зойкнула вона. — Та він божевільний!

Очі Левожара спалахнули, і він напружив м’язи для величезного стрибка.

— Я його поборю.

— Ні! — Падуболистка схопилася за брата зубами. — Ти не можеш! — притлумлено нявкнула вона. — Він кине тебе у вогонь.

— Ожинокіготь тоді врятував Вогнезора, — мовив далі Золошуб. — Але зараз його тут нема. Його нема — а твої кошенята є.

Вивіркострибка блиснула очима. На мить Падуболистці здалося, що вона от-от скочить на сірого вояка, проте, знаючи, наскільки вона була виснажена і зболена, юначка розуміла, що в матері нема жодних шансів. І Вивіркострибка це також розуміла. Вона випросталася і піднесла голову. Її тіло тремтіло, проте голос звучав чітко і відважно:

— Золошубе, досить. Тебе образила я. Вони троє тобі нічого поганого не вдіяли. Роби зі мною, що хочеш, але випусти їх з пожежі.

— Ти не розумієш. — Золошуб подивився на неї так, ніби побачив уперше в житті. Його голос став збентежений і ображений. — Це єдиний спосіб змусити тебе відчути той біль, якого ти завдала мені. Ти видерла мені серце, коли обрала Ожинокігтя. Що б я не зробив з тобою — це не так болітиме. Але твої кошенята… — Він глянув крізь полум’я на Падуболистку з братами і примружив очі до двох темних щілинок. — Коли ти побачиш, як вони помиратимуть, то тоді знатимеш, який біль я відчував.

Жар підбирався все ближче. Падуболистка боялася, що її хутро от-от перетвориться на попіл. Вона позадкувала, проте каміння знову почало падати з-під лап. Усі троє скупчилися настільки тісно, що якби хтось один втратив рівновагу, то вони разом полетіли б униз. Падуболистка не могла стримати дрож, що охопив усе тіло. Погляд гарячково бігав між скелею й вогнем.

Сойкопер притиснувся до землі. Хутро обліпило тіло від дощу, і він здавався ще меншим, ніж завжди. Левожарові кігті зблиснули від чергового удару блискавки, проте цього разу він напружив лапи не для того, щоб стрибнути на Золошуба, — кіт щосили намагався втриматися на стіні.

Вивіркострибка піднесла голову і подивилася прямо в божевільні очі Золошуба.

— Ну то вбий їх, — нявкнула вона. — Мені ти цим болю не завдаси.

Золошуб розтулив рота, щоб відповісти, проте нічого не зміг сказати. Падуболистка з братами витріщилися на матір. Що Вивіркострибка хотіла цим сказати?

Кішка відійшла на крок і байдуже озирнулася через плече. Падуболистка ще ніколи не бачила такої люті в материних очах, але вираз її обличчя прочитати було надто складно.

— Якщо ти справді хочеш завдати мені болю, то доведеться пошукати кращого способу, — гаркнула Вивіркострибка. — Бо вони не мої кошенята.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Звуки пожежі та бурі стихли. Тепер Сойкопер чув лише шум крові у вухах. Він потрусив головою, намагаючись вловити, про що далі говоритимуть Вивіркострибка із Золошубом, і проклинаючи свою сліпоту за те, що не бачив їхніх облич.

— Ти брешеш, — з недовірою сказав Золошуб.

— Ні, не брешу, — Вивіркострибка говорила тихо, проте напруга від неї прорізалася навіть через полум’я. — Ти бачив, як я їх народжувала? Може, бачив, як годувала? Чи я лишалась у яслах, доки вони не стали новаками? Ні.

— Але… я… — почав був Золошуб і замовк. Сойкопер майже відчув, як у голові вояка промайнули спогади.

— Я обдурила вас усіх, навіть Ожинокігтя, — зневажливо нявкнула Вивіркострибка. — Вони не мої.

— І ніхто в Клані не знає? — Золошубова недовіра перетворювалася на непевність.

— Ні. Вони всі сліпі так само, як і ти.

Сойкопер відчув, як думки Золошуба знову повернулися до питання сили й переваги.

— І що станеться, коли я їм це розкажу? — виклично запитав він. — Думаєш, вони дозволять тобі лишитися в Громовому Клані, знаючи, що ти збрехала їм? Вогнезорові, твоїй сестрі, Ожинокігтеві?

— Ти їм розкажеш? — голос Вивіркострибки бринів болем.

— А ти справді думаєш, що ні? Я все ще можу зробити так, що ти втратиш усе, що любиш. Ожинокіготь не захоче мати з тобою нічого спільного. Ти дурна, якщо сподіваєшся, що я збережу твій секрет. Але ти завжди й була дурна, Вивіркострибко. Ці коти — чиї б вони не були — хай живуть. Але твої страждання тільки почалися.

Чагарі зашелестіли, і запах Золошуба почав слабшати — він пішов геть.

— Сойкопере, ось гілляка, — напружено нявкнув Левожар. Сойкопер відчув, як брат вхопив його зубами за карк і підняв над землею, а тоді його лапи торкнулися до жорсткої кори. Вояк притримав брата, доки той не відновив рівновагу. — Йди прямо, — сказав він. — Швидко.

Сойкопер ледве змусив свої лапи рухатися. Довірившись Левожару, він тихенько закрокував уперед поміж стугоном полум’я. Раптом подушечку пронизав біль: медикіт наступив на палаючу галузку. Сойкопер засичав. Та врешті найгірша спека опинилася позаду, і він не то впав, не то зіскочив з гілки. Долівка була гарячою, проте без жарин. Він у безпеці!

За кілька митей поруч приземлилися Падуболистка з Левожаром.

У небі вдарив грім, проте він потроху віддалявся. Знову полився дощ, гасячи пожежу. Вітер вщухав — принаймні дерева вже не падатимуть. Сойкопер почув з лощовини крики — коти вже верталися в табір — і помітив, що ще кілька було на скелі разом з ними. Проте вони з братом і сестрою ні на кого не звертали уваги.

— Вивіркострибко? — тремтливим голосом звернулася Падуболистка. Сойкопер відчував, як у ній недовіра бореться зі страхом. — Це ж неправда? Ми твої кошенята?

Запала довга мовчанка. Сойкопер уже знав відповідь. Його переповнювала суміш емоцій Вивіркострибки: відчай, жаль, смуток і всепоглинаюча любов, любов матері до своїх дітей.

Так, вона збрехала Золошубові — Вивіркострибка насправді їх любила. Проте вона не була їхньою матір’ю.

— Пробачте, — прошепотіла воячка. — Я мала розказати вам правду ще давно.

— Ти про що? — запитав Левожар. Сойкопер аж заточився від хвилі обурення, що хлинула від брата.

— Ми думали, що так буде краще, — благально нявкнула Вивіркострибка. — Це було найважче рішення в нашому житті. Чесно.

— У чиєму «нашому»? — голосно гаркнув Левожар.

Кішка не відповіла, а в її голові вирував такий хаос із любові й туги, що Сойкопер не міг дізнатися відповіді сам.

— Ожинокіготь знає? — тихо схлипнула Падуболистка. Медикіт почув, як вона дряпає кігтями долівку.

— Він ніколи вам не брехав, — нявкнула Вивіркострибка. — Він… він не знає.

— То ти змусила Ожинокігтя повірити, що ми — його діти? — голос Падуболистки перетворився на пронизливий писк. — Ти брехала і йому. Але… якщо ви не наші батьки, то хто тоді?

Сойкопер спробував ще раз зазирнути в думки Вивіркострибки, пошукати спогадів, проте натрапив лише на сніг, довгу дорогу, ожину, що чіплялася за хутро, і жахливий тягар таємниці, який вона вже несла. Він відчував, що поруч з нею був ще хтось, проте постать ховалася в тінях.

— Я не можу вам сказати, — ледь чутно промурмотіла Вивіркострибка.

— Ти можеш, просто не хочеш! — з болем і злістю крикнув Левожар. Від Падуболистки йшли такі самі емоції, а от медикіт чомусь зберігав крижаний спокій, так ніби завжди знав, що це станеться. Якщо вони і є ті троє, які мають силу зір у своїх лапах, то логічно, що їхнє походження виявиться якимось особливим. Це була ще одна правда, яку їм належало дізнатися, якась подія з давнини, що кидала тінь на всі майбутні повні.

— Пробачте, — голос Вивіркострибки окріп. — Я знаю, що це не зарадить, але я б не змогла вас любити ще сильніше, навіть якби ви були мої рідні. Я дуже пишаюся вами трьома.

— Іди геть! Лиши нас у спокої! — зашипіла Падуболистка. — Ти не маєш права нами пишатися, ти не маєш права нічого до нас відчувати! Ти весь цей час змушувала нас думати, що ти наша мама, але це брехня!

— Будь ласка… — заблагала Вивіркострибка.

— Іди, — твердо нявкнув Левожар.

Від Вивіркострибки накотив такий жаль, що Сойкопер мало не впав на землю. Він чув, як кішка обернулася й побрела крізь чагарі, ніби їй стало байдуже, що вона попече лапи об жар або палаюче листя.

Вони утрьох так і стояли біля обгорілих кущів, не озиваючись ні словом.

Сойкопер занімів від шоку і відчував, що брат і сестра були в такому ж стані. Спочатку вони мало не загинули, тоді зіштовхнулися з божевільним і небезпечним Золошубом, але найгіршим з усього було розкриття таємниці Вивіркострибки.

— Якщо вони нам не мама і тато, то хто ж тоді наші батьки? — врешті озвалася Падуболистка.

— Про це подумаємо пізніше, — у голосі Левожара досі вібрувала холодна лють. — Спершу треба вирішити, що будемо робити, коли Золошуб розкаже це решті Клану.

— Ти справді думаєш, що він це зробить? — спитала Падуболистка.

— А ти сумніваєшся? — відповів брат. — Йому байдуже, він просто хоче зробити Вивіркострибці боляче, а це допече їй найбільше.

Дивно, але Сойкопер був спокійний й не переймався їхньою схвильованою розмовою. Таємницю розкрито — і ніхто не в змозі зупинити наслідки цього. Він відчувавав тільки помірну цікавість: що ж станеться далі?

— Не треба нічого казати нашим однокланівцям, — стурбовано нявкнула Падуболистка. — Що, як вони і нас покарають? Вони можуть подумати, що ми насправді все це знали. Ні, треба просто поводитись, як звичайно. Може, Золошуб таки нічого не розкаже.

— Ага, а їжаки, може, навчаться літати, — відрубав Левожар. — Але я погоджуюсь, що не варто нікому нічого говорити. Принаймні поки ми не з’ясуємо правду. Якщо Клан дізнається, нам треба буде захищатися. Вони мусять зрозуміти, що ми ніяк до цього не причетні. Сойкопере, добре?

Медикіт кивнув.

— Добре.

— Тоді вертаймося до табору, — нявкнула Падуболистка. — Там багато роботи.

* * *

Кам’яна лощовина їдко смерділа паленим. Сойкопер переліз через залишки тернової загорожі до табору і здригнувся, зненацька почувши голос батька — ні, Ожинокігтя:

— Ви в порядку?

— Так, все добре, дякую, — скупо відповів Левожар.

— Тоді можеш допомогти Орлякошубові залатати ясла? Падуболистко, ти теж. Треба принести з лісу ожини. А тебе, Сойкопере, мабуть, шукає Листоплеса. Косариконіг попік лапи, а Довгохвостові на голову впала гілка. Може, є і ще хтось, про кого я не знаю.

— Добре, іду, — нявкнув Сойкопер. Почувши, як віддаляються кроки Ожинокігтя, він повернувся до брата і сестри. — Не забудьте, нікому нічого не казати.

Проте, кульгаючи через обпечену подушечку до медичного кубла, Сойкопер чітко відчував, що Золошуб стоїть на краю галявини. Сірий вояк за ним стежить, медикіт практично бачив його палючий блакитний погляд.

«Північ казала, що знання — це не завжди сила, — пригадав він. — Але іноді це правда. І в Золошуба тепер є сила нас усіх знищити».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Уранці після бурі Левожара послали в патруль разом з Орлякошубом, Карохвісткою і Попелюшкосердою. Ранкове проміння пробивалося крізь дерева й освітлювало їм шлях з кам’яної лощовини. Вітру не було, і листя, що ще позалишалося на гілках, ніби застигло. Левожар практично міг уявити, що буря йому наснилася, якби не розкидані по долівці галузки та почорнілі від блискавок стовбури.

Доки вони не вернулися до табору, він весь час переживав, що на нього там чекає, якими звинуваченнями і шокованими зойками його зустріне Клан. Проте все було мирно, Ожинокіготь керував відбудовою кубел. Шипокіготь і Мишовус залатували останні дірки в ожині довкола ясел, Лисолап і Криголапка носили величезні жмутки свіжої підстилки. Хмарохвіст і Ясносерда разом відтягували обгорілі гілки з вояцького кубла, а Білокрила, Березопад і Бубконіс розчищали галявину від сміття. Останній скиглив, що це не робота для вояка.

«Нічого не змінилося!» — подумав Левожар. Золошуба ніде не було видно. Вочевидь, сірий вояк ще не розповів їхню таємницю.

Левожар намагався повірити, що це потрясіння минулося так само, як дощ і грім, залишивши по собі лише спокій, проте глибоко всередині розумів: шкоди від Вивіркострибчиного одкровення вистачить на багато повень вперед.

— Нам треба про це поговорити, — промурмотіла йому на вухо Падуболистка, поки вони допомагали Порохошубові носити тернове гілля, щоб полагодити загорожу біля тунелю. — Зустрінемося в лісі. Я покличу Сойкопера.

Вона побігла до медичного кубла і за мить з’явилася разом з братом. Левожар простежив за ними поглядом до виходкового тунелю. Він трохи почекав, а тоді підійшов до Порохошуба.

— Я думаю піти на лови, — нявкнув кіт. — Треба поповнити кагат.

— Але ми вже вислали мисливські патрулі, — буркнув Порохошуб. — Що, нудно тягати гілки? Ну добре, йди, — додав він, махнувши хвостом. — Але дивися, принеси щось доброго.

Левожар швидко подався геть, перш ніж старший вояк не передумав. Він уловив слід брата й сестри і вийшов за ними до лісу. Зупинився на краю галявини, роззирнувся і покуштував повітря. З-під дерев почулося шипіння:

— Левожаре! Сюди!

Він помітив Падуболистку, яка визирала з-за куща орляка.

— Ти чого так довго? — спитала вона.

— Подумав, що краще трохи перечекати, — пояснив Левожар, підходячи до них і прослизаючи поміж стеблами. — Не хотів, щоб хтось запідозрив, що ми таємно зустрічаємося.

За кущем була мілка западина, в якій уже сидів Сойкопер. Коли Левожар заліз туди і сів біля нього, медикіт підвів голову.

— Так, — нявкнув він. — Оскільки ми всі вже тут, треба вирішити, що робити.

— Мені здається, у нас є лише один варіант. — Падуболистка люто переминала кігтями м’яку землю. — Ми мусимо дізнатися, хто наші справжні батьки. Вивіркострибка нам не скаже, але ми маємо знати!

— Я не погоджуюсь, — заперечив Левожар.

— Що? Але ж ти казав…

Вояк підняв хвоста.

— Я хочу дізнатися, хто наші батьки, не менше за тебе. Але зараз це не найважливіша проблема. Зараз ми мусимо з’ясувати, що робити із Золошубом.

— Ненавиджу Золошуба! — махнула хвостом Падуболистка. Вона знову накрутилася від страху й роздратування.

Левожар погладив її хвостом по плечах.

— Так, він божевільний, як скажена лисиця, але сенс не в цьому. — Зненацька вояк пригадав, як погиркався із Золошубом, коли той ще був його виховником. Тоді Золошубові блакитні очі горіли, ніби під час битви. «Цікаво, він намагався мене вбити, щоб зробити боляче Вивіркострибці?» — Ми мусимо щось придумати, щоб він мовчав. Вивіркострибка матиме великі негаразди, якщо ця таємниця розкриється.

Падуболистка зневажливо смикнула вухами:

— Це її проблеми.

— Ні, це проблеми всіх нас. — Левожарові насправді стало шкода Вивіркострибку. Так, вона їм брехала, але також вона завжди бажала їм найкращого і робила для них усе, ніби рідна матір. — Золошуб знає наш секрет, у нього є влада над усіма нами.

Він спробував уявити, що це могло означати, і шкірою пробіг мороз.

— До тебе не доходить ще? — гаркнула на нього Падуболистка. Її зелені очі палали. — Ти хіба не розумієш, що ми можемо не бути котами Кланів!

Левожар розтулив рота, щоб відповісти, проте нічого не сказав. Слова Падуболистки збили його з пантелику.

— Ми могли народитися не в Клані, поза вояцьким правильником. — Вона говорила таким тоном, ніби не могла уявити нічого гіршого. — Що, коли Вивіркострибка просто зжалилася над якоюсь самітницею або кицюнею?

— Але… але ми — троє, — відповів Левожар. — І пророцтво про нас. У нас є сила зір. Як ми можемо не бути котами Кланів?

— Здається, ти дещо забув, — встряв Сойкопер. Його голос звучав прохолодно й відсторонено. — Пророцтво стверджувало, що буде троє, кров від крові Вогнезора… Якщо Вивіркострибка не наша мама, то ми не кровні родичі Вогнезора, правильно?

Левожар і Падуболистка вирячилися на брата. Він спокійно сидів, обгорнувши лапи хвостом.

— Ну то? — нявкнув він.

— Хмарохвіст — родич Вогнезора… — збентежено мовив Левожар, проте вереск Падуболистки заглушив його слова.

— Я так і знала! Ми нічим не особливі! Ти просто вправний боєць, ну а Сойкопер — звісно, він же медикіт, тому і бачить сни!

Левожар відчув, як кров застигає в жилах. «Невже це правда? Але як тоді розуміти те, що я відчуваю під час битви? Я знаю, що мене не можуть поранити. Я знаю, що можу сам одною лапою побороти цілий Клан ворогів, — вояк не здатен був навіть помислити, що він не є частиною пророцтва. — Бо якщо це правда, то виходить, що я завдячую своїми навичками Тигрозорові й він весь цей час мав рацію щодо моїх дурнуватих мрій».

Та раптом йому в голову закралася ще одна думка, навіть гірша за попередні: «Якщо Ожинокіготь — не мій батько, то виходить, що я не родич і Тигрозорові. Що він зі мною зробить, коли дізнається про це?»

* * *

Дні швидко минали. Усі таборові роботи закінчились, і Міллі з Тернинкою нарешті повернулися з гнізда Двоногів. Сіросмуг гордо крокував біля них. Зайшовши на широку галявину, Тернинка пострибала наперед. Левожар не міг повірити, що це те саме кошеня, яке ледь живим виносили з табору. Міллі була худа і виснажена, проте її очі вже світилися радістю, а хвіст переплітався із Сіросмуговим хвостом. Маргаритка радісно привіталася з королевою біля ясел, а кошенята підскочили до Тернинки і весело почали з нею борюкатися.

У лісі повіяв вітер, несучи звістку про наближення гололисту. З дерев опадав останній покров. Здобич шукати вже стало важче, проте, на щастя, Клан відновив сили і міг регулярно поповнювати кагат. Вивіркострибка повернулася до неважких вояцьких обов’язків, і навіть ті, кого поранило під час бурі, вже виселилися з медичного кубла.

Левожар помітив, що Білокрила почала круглішати, а Березопад ходив довкола неї з гордовитим виразом. Значить, у Громовому Клані будуть нові кошенята! Ззовні все було гаразд.

Проте Левожарові більше не подобалося ходити в патрулі зі своїми однокланівцями. Знання Золошуба нависало над ним, мов дощова хмара. Падуболистка досі намагалася дізнатися, хто їхні справжні батьки, а Левожар весь час переймався, як переконати Золошуба не розкривати їхню таємницю. Він часто ловив на собі його блакитний погляд, сповнений мовчазної обіцянки. Чого чекав сірий вояк? Левожар не міг повірити, що він вирішив не втілювати свою погрозу розповісти всім про вчинок Вивіркострибки.

Одного сонячного й вітряного ранку Левожар вийшов з вояцького кубла і побачив Золошуба з Вогнезором поруч біля кагату свіжини. Молодий вояк відчув, як у ньому щось стрепенулося. Набувши безтурботного виразу, він підійшов і вибрав для себе мишу. Попри те, що в горло зараз не заліз би навіть крихітний шматочок, Левожар вмостився поїсти, повернувшись спиною до провідника і нагостривши вуха.

— За кілька світанків Зборище, — нявкнув Золошуб. — Можна мені піти?

— Зазвичай я обираю вояків того ж дня, але якщо ти хочеш… — здивовано мовив провідник.

— Дякую, Вогнезоре.

Левожар наважився озирнутися і побачив, що сірий вояк уже прямує до тернового тунелю. Мізерна миша осіла в його животі тягарем, шкірою пробігали сироти. «Я знаю, що Золошуб збирається зробити! Він розкаже таємницю Вивіркострибки усім на Зборищі!»

Тим часом з вояцького кубла з’явилася Падуболистка. Левожар підійшов до неї.

— На звичному місці, — шепнув він. — Я покличу Сойкопера.

Зазирнувши до медичного кубла крізь щільну ожинову завісу, він помітив Сойкопера, який потягувався після сну. Листоплеса досі спала у своєму гнізді.

— Левожаре? — підвів голову Сойкопер. — Що сталося?

— Треба поговорити, — відповів брат.

Вони подалися до сховку за вояцьким кублом, де вже чекала Падуболистка з настрашеними очима.

— Що сталося? — запитала вона, як тільки увійшов Левожар.

— Я щойно почув, як Золошуб питав Вогнезора, чи можна йому піти на наступне Зборище.

Падуболистка витягнула лапи. Хутро на її карку стало дибки.

— Ні! Не можна! — закричала вона.

— Тихо, — гаркнув Сойкопер. — Ти хочеш, щоб нас усі почули?

— Ми мусимо якось його зупинити, — Падуболистка стишила голос, проте він досі був переповнений відчаєм. — Інакше він розкаже про нас правду всім чотирьом Кланам.

Левожар кивнув:

— Він осоромить Вивіркострибку перед усіма. І нас можуть прогнати від озера.

— Вогнезір цього не дозволить! — шоковано нявкнула Падуболистка.

— У Вогнезора може не бути вибору, — зауважив Сойкопер. — Ви ж знаєте, як інші Клани весь час докоряють Вогнезорові, що він приймає в Громовий Клан чужинців. Провідника можуть банально переконати прогнати нас заради безпеки його Клану.

Вогнезорового Клану. Не їхнього. Від такої спокійної братової оцінки ризиків у Левожара всім тілом пробіг холодок. Він більше нічому не міг вірити. Він намагався стати найкращим вояком у Клані, а тепер це було під загрозою, бо Золошуб знав їхню таємницю.

— Мабуть, варто розказати Вивіркострибці, — врешті мовив він.

— Нащо? — форкнула Падуболистка, залишаючи кігтями глибокі борозни в землі. — Що вона зробить? Я взагалі більше ніколи не хочу говорити з цією брехункою!

— Але вона єдина, хто має хоч якийсь вплив на Золошуба, — сказав Сойкопер.

— Тоді ти з нею говори!

— Ми всі з нею поговоримо, — нявкнув Левожар, намагаючись зберігати спокій. — Падуболистко, будь розумна. Ми мусимо зробити все, щоб зупинити Золошуба.

Його сестра, не чекаючи, вилізла з вузького сховку за кублом і оглянула галявину. Брати вийшли за нею. Зелені очі Падуболистки досі іскрилися від люті.

Вивіркострибки ніде не було видно. Левожар засунув голову до вояцького кубла і побачив, що вона досі спала в імшаному гнізді.

— Вивіркострибко! — шепнув він.

Руда кицька стрімко підвела голову, і її очі сповнилися надії. Левожарові стало її шкода. Вони троє не говорили з нею ще від бурі. Мабуть, вона сподівалася, що вони вже готові їй пробачити.

— Можна з тобою поговорити? — прошепотів Левожар, аби не розбудити котів у кублі.

— Так. — Вивіркострибка підскочила на рівні й обтрусилася від моху. — Звісно, що можна.

Кішка вийшла надвір, і надія в її погляді змінилася настороженістю, коли вона побачила, що всі троє чекали на неї.

— Що сталося? — спитала Вивіркострибка.

— Я щойно почув, як Золошуб просив у Вогнезора дозволу піти на наступне Зборище, — відповів Левожар.

Йому не треба було пояснювати Вивіркострибці, що це означало. Її очі округлилися.

— Ні… — видихнула вона.

— Що ти із цим робитимеш? — виклично спитала її Падуболистка. — Чи тебе це не обходить? Мабуть, тобі буде байдуже, якщо Вогнезір вижене нас усіх із Клану.

Кінчик хвоста Вивіркострибки засмикався, в погляді зблиснула злість, проте голос був спокійний.

— Вогнезір такого з вами не зробить.

— Звідки ти знаєш? Ми ж не коти Клану, — мовив Сойкопер.

— Ви… — почала була Вивіркострибка, але передумала. — Обіцяю, вас ніхто не покарає. Це я збрехала, і це моя відповідальність.

— Наша справжня мама теж збрехала, — зауважила Падуболистка і зневажливо додала: — Ким би вона не була…

Левожар очікувально глянув на Вивіркострибку, проте вираз її обличчя не видавав нічого, а зуби були міцно стиснуті. Вона вочевидь не збиралася ділитися більше жодними секретами.

— Я поговорю із Золошубом, — нявкнула кішка. — Я змушу його зрозуміти, що це завдасть болю не лише мені. Це принесе шкоду цілому Клану. Він усе ще вірний вояк, він не зробить нічого, що б знесилювало Громовий Клан. — Вона похилила голову. — Пробачте.

Ніхто не відповів. Минуло кілька митей. Вивіркострибка обернулась і пішла назад до кубла.

— Може, вона й вірить, що Золошуб не нашкодить Кланові, — нявкнув Сойкопер. — Але я — ні. Ми повинні щось зробити.

Він подався до медичного кубла. Левожар проводжав його поглядом. Легко було сказати, а зробити значно важче. Як же змусити Золошуба мовчати?

* * *

Тієї ночі в Левожарових снах пульсувала кров. Усе його тіло аж дрижало від могутності, він викручувався і підстрибував, борючись із невидимим ворогом, аж доки в його кігтях не набилося сірого хутра, а повітря не сповнилося смородом липких багряних рік.

Він прокинувся, коли у вояцьке кубло вже пробивалися бліді промені. Більшість гнізд була порожня. Левожар зіп’явся на рівні. М’язи нили, лапи обважніли, ніби він справді цілу ніч бився з ворогом. Він широко позіхнув, потягнувся, випустивши кігті, й розім’яв плечі.

Почуваючись уже більше при тямі, Левожар вийшов на галявину і відразу напружився. Там стояв Золошуб і махав хвостом Хмарохвостові з Ясносердою, котрі ділилися язиками біля кагату свіжини.

— Ходіть, — гукнув він. — Мисливський патруль.

Левожар підійшов до нього:

— Можна до вас приєднатися?

Золошуб на мить спантеличився, але тоді примружив очі:

— Звісно.

Хмарохвіст і Ясносерда підійшли до них, і загін вирушив до лісу. Левожар ішов останнім. Він знав, що Золошуб мав щось підозрювати. Ані він, ані Падуболистка із Сойкопером не озивалися до нього після бурі. Проте вояк не боявся Золошуба. Він мусив поговорити з ним наодинці, так щоб ніхто їх не почув.

Левожар ще не знав, як розділити Золошуба і Хмарохвоста з Ясносердою, проте не мав поки чим перейматися. Коли вони проходили повз закинуте гніздо Двоногів, білий вояк зупинився й покуштував повітря.

— Мабуть, пошукаю щось у саду Двоногів, — мовив він. — Там ніхто давно не ходив.

Золошуб знизав плечима:

— Думаю, що це марна трата часу, але добре, як хочеш. Ми вас доженемо.

Хмарохвіст і Ясносерда побігли вперед. Золошуб провів їх поглядом, а тоді обернувся до Левожара:

— Ну? Чого ти хочеш? Ти ж не пішов у цей патруль, щоб побути в моїй приємній компанії?

— Ні, — спокійно відповів Левожар. Йому важко було відділити повагу до Золошуба як його побратима і колишнього виховника від почуттів до нього як до божевільного кота, котрий погрожував убити їх у ніч бурі, а тепер погрожує розповісти всім таємницю Вивіркострибки. — Я чув, як ти просив у Вогнезора дозволу піти на наступне Зборище. Я знаю, що ти збираєшся там зробити.

Золошуб смикнув вусами.

— І що?

— І я прошу тебе не робити цього. Не заради нас, — додав Левожар, — а заради Громового Клану. Зараз його доля в твоїх лапах.

Золошуб протяжно зітхнув.

— Лише не треба зараз взивати до моєї вірності Клану, — вищирився він. — Вивіркострибка вже намагалася щось там нявкати про це. Я сказав їй і кажу тобі зараз: мене ніщо і ніхто не зупинить.

Левожар наїжився і мимоволі випустив кігті:

— Я поборю тебе в бійці, якщо доведеться.

Золошуб миттю показав пазурі й вороже примружив очі:

— Ну спробуй.

Та раптом сірий вояк розслабився.

— Шляхетний Левожар? Нападе на свого побратима? Ні, ти в житті не ризикнеш настільки своїм місцем у Громовому Клані.

Презирливо форкнувши, Золошуб подався геть, але раптом озирнувся через плече:

— Ти зв’язаний вояцьким правильником, як і всі ми.

— А вояцький правильник дозволяє тобі знищити наш Клан? — гукнув йому вслід Левожар. Він не збирався дозволити цьому коту забрати все, за що боровся Громовий Клан… все, за що він боровся.

— Може, я не настільки зв’язаний вояцьким правильником, як ти думаєш… — промурмотів Золошуб.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 25

Сойкопер лежав, згорнувшись, у своєму гнізді та чекав, доки його затягне в сон. Левожар розповів про розмову із Золошубом у лісі й про те, що сірий вояк відмовив і йому, і Вивіркострибці. «Якщо це не допомогло, — думав Сойкопер, — час спробувати інший спосіб».

Він позіхнув і забурився глибше у м’який мох. Медикіт уявив, як минає ожинову завісу, виходить на галявину і крокує до вояцького кубла. Прослизнувши крізь гілля, він обережно підкрався поміж сплячими тілами до купи сірого хутра.

Сойкопер подумки попереминав лапами мох, щоб зробити для себе місце, а тоді влігся біля Золошуба і почав підлаштовувати свій ритм дихання до його.

Через деякий час він відчув подув вітру і прокинувся в лісі неподалік від Тіньового кордону. Золошуба ніде не було видно, проте ліс здавався трохи інакшим. І справа не лише в тому, що Сойкопер був зрячий. Ні, було щось іще. Від запаху Тіньового Клану хутро стало дибки, ніби він очікував битви. Кіт витягнув кігті, щоб бути напоготові. Запах здобичі тут був сильніший, ніж зазвичай.

Вітер хилив додолу траву і розкидав сухе листя. Сойкопер скочив на один листочок і вдоволено хруснув його лапою. У реальному житті він не бачив листя і не міг ним гратися.

— Але ти вже не кошеня, — буркнув він сам до себе.

Тієї ж миті в чагарях почувся шум. Стебла орляка розділились, і перед ним постав Золошуб. Вояк здивовано зупинився.

— Що ти тут робиш?

Сойкопер знизав плечима:

— Можу спитати в тебе те саме.

Він рушив уперед і підійшов до Золошуба так близько, що міг кінчиком хвоста змахнути з його плеча шматочок папороті.

У вояка здибилося хутро на шиї.

— Ти зрячий!

— Звісно. Золошубе, це сон. Ти хіба цього не знаєш?

Сірий вояк позадкував зі спантеличеним виразом.

— Чому б ти мав мені снитися?

— Бо я хочу поговорити з тобою там, де ніхто не зможе нас перебити. Де ти мене послухаєш.

Золошуб форкнув:

— Я не повинен нікого слухати. Тим паче такого нещасного недомедикота, як ти. Я все одно і так знаю, що ти скажеш. Ти прийшов просити мене нічого не розповідати на Зборищі. Навіть не старайся. Я скажу все, що хочу. Ту брехуху виженуть із Громового Клану назавжди, і жоден інший Клан її не прийме.

Сойкопер примружив очі.

— Ти про це пожалієш, Золошубе.

Вояк навис над ним, пропалюючи поглядом.

— Ти мені погрожуєш? Я можу зламати тобі шию одним ударом.

— Спробуй, — під’юдив його Сойкопер. — Це сон, пам’ятаєш?

Золошуб трохи спантеличився, але тоді махнув хвостом.

— Так, це сон. Це все мені ввижається. Але я все ще не повинен тебе слухати.

— Золошубе, це твоя пересторога. — Сойкопер підсунувся ближче і пильно глянув побратимові в очі. — Я медикіт, через мене говорить Зореклан. Якщо ти вирішиш втілити свій план, ти про це пошкодуєш.

Золошуб знову позадкував, його задні лапи вже торкалися орляка.

— Моє сумління чисте, і Зореклан це знає, — крикнув він. — Це Вивіркострибка всім брехала. Вона не варта нічиєї вірності.

Він розвернувся і скочив назад у чагарі.

Сойкопер стояв і дивився йому вслід, аж доки стебла папороті не перестали хитатися. Золошуб почув його попередження, але чи матиме воно який-небудь вплив, коли він прокинеться?

* * *

Весь наступний ранок медикіт перебирав трави разом з Листоплесою. Виховниця здавалась якоюсь незвично відсутньою, ніби думками була геть далеко.

— Нам треба ще водяної м’яти, — промурмотіла вона. — Ми багато використали для поранених після бурі.

— Ні, оце водяна м’ята. — Сойкопер підсунув їй під носа жмуток трав. — У нас її вдосталь. Нам не вистачає деревію.

— А, так… Вибач.

Сойкопер уже не витримував. Він не міг з нею працювати, коли вона не відрізняла навіть водяної м’яти від деревію.

— Піду назбираю, — кинув він через плече й подався геть із кубла.

З тунелю почулося шелестіння, і кіт став набік, щоб пропустити загін. Першим на галявину вийшов Хмарохвіст, а за ним з’явився Золошуб.

— А ти чого тут?

Сойкопер вдоволено зауважив, що сірий вояк звучав направду перелякано. Його хутро іскрилося страхом і непевністю.

— Чекаю, щоб вийти, — спокійно відповів Сойкопер.

Кіт форкнув. Позаду почувся голос Білокрилої:

— Золошубе, ти загороджуєш прохід.

Вояк роздратовано зашипів і побіг геть.

Повернувшись до табору з деревієм, Сойкопер уловив слід Золошуба біля кагату свіжини. Замість того, щоб іти одразу до медичного кубла, він рушив до вояка. Почуття вдоволення повернулося — кіт почув, як Золошуб підвівся, і його кроки почали віддалятися, стихнувши за гіллям вояцького кубла.

«Я змусив його хвилюватися, — зрозумів Сойкопер, повертаючи назад до своєї печери. — Але чи вистачить цього, щоб він тримав язика за зубами?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 26

Настав день Зборища. Падуболистці здавалося, що весь світ довкола неї валиться. Вона думала, що коли вони позбудуться Сола, життя в Кланах повернеться до норми, але тепер над ними нависла нова жахлива загроза — Золошуб. «Він усе зруйнує!»

Не в змозі лишатися на одному місці, воячка вислизнула з табору й побрела до лісу. Вона почувалася абсолютно безпорадною. Виявилося, що вони насправді не були тими трьома з пророцтва. Раніше Падуболистка вірила, що здатна на все, але тепер Золошуб забрав у неї цю віру. Кішка з силою зір у своїх лапах могла би перешкодити одному коту вимовити слова, які роздеруть його Клан на шматки. Проте звичайна Падуболистка, не родичка Вогнезора, на це не здатна.

На неї нахлинула гаряча хвиля злості. Падуболистка зупинилась і вчепилася кігтями в мокрий ґрунт. Понад усе на світі вона хотіла бути одною з трьох. Вона хотіла бути особливою, мати не таку долю, як у всіх. «Я цього заслуговую!» Ця потреба засмоктувала її зсередини, мов голод. «Я працюватиму більше за всіх, щоб стати великою провідницею, і залишу свій слід в історії всіх Кланів. Я не можу дозволити Золошубові зруйнувати мої плани».

Падуболистка крокувала далі, ледь не захлинаючись від люті. Після бурі пішли ще дощі, тож їй доводилось обминати багно і перестрибувати струмочки, що випорскували із землі. З кожним кроком їй на голову і плечі з орляка сипалися краплини дощу. Хутро промокло й заляпалось, але кішка йшла далі, навіть не помічаючи, де вона.

Раптом Падуболистка відчула сильний запах Громового Клану і спинилася. Із-за вузлуватого дуба з’явився Золошуб, і вона з несподіванки аж підскочила.

— Ти стежив за мною? — гаркнула вона.

— Ні, не стежив, — відрубав Золошуб. — Взагалі-то, я перевіряв лисячий слід біля Вітряного кордону. Та лисиця, про яку казав Орлякошуб, досі десь тут.

Падуболистка не відповіла. Вони стояли й дивились одне на одного. Золошубові очі були широкі й насторожені.

— Чого ти хочеш? — запитав він.

— З чого ти взяв, що я чогось хочу? — відповіла Падуболистка.

Вояк на мить спантеличився.

— Що, ти не будеш просити мене передумати, як Вивіркострибка і твої брати?

— Ні. — Падуболистка зауважила в очах вояка щире сум’яття. — Я знаю, що не можу ні на що вплинути. Ти вже прийняв рішення зрадити свій Клан.

— Зрадити? — Золошуб наїжив хутро на карку і випустив кігті. — Я нікого не зраджую. Це Вивіркострибка — зрадниця, бо це вона збрехала.

— А це не зрада, коли ти свідомо знесилюєш Громовий Клан перед іншими Кланами практично одразу після великої битви? — зневажливо мовила Падуболистка.

Золошуб витягнув до неї шию та вищирив зуби.

— Якщо ти намагаєшся мене злякати — то це не працює, — загарчав він.

Падуболистка непорушно стояла на місці.

— Ти мене теж не лякаєш, — нявкнула вона. — Мене нічого так не лякає, як думка про те, що ти не боїшся наслідків своїх слів.

Золошуб примружив очі.

— Я ще муркотітиму через те, що станеться, коли відкрию всім правду, — пообіцяв він і, не чекаючи на відповідь, розвернувся й рушив через ліс.

* * *

Сонце вже котилося до горизонту, приховане за перистою смугою хмар. Вогнезір скликав свій Клан, щоб рушати на Зборище. На галявину прокрадалися тіні, на багряному небі почали з’являтися перші вояки Зореклану.

— Де Золошуб? — запитав Вогнезір, роззираючись довкола.

Падуболистка переглянулась із Левожаром. Інші коти, яких зголосили на Зборище — Ожинокіготь, Порохошуб, Папоротехмарка, Сіросмуг, Хмарохвіст і Попелюшкосерда, — вже зібралися довкола провідника, а Листоплеса із Сойкопером якраз до них підходили. Сірого вояка ніде не було видно.

Вогнезір роздратовано смикнув хвостом:

— Він просився піти сьогодні, а тепер його нема. І ще я просив піти Вивіркострибку, але теж її не бачу тут.

— Ми запізнимось, якщо будемо на них чекати, — зауважив Порохошуб.

Падуболистка напружилася. Вона не хотіла навіть думати про Золошуба, не кажучи вже про те, аби стояти й чекати на нього. Якщо він не прийде на Зборище, буде краще для всіх. А що ж до Вивіркострибки… Падуболистці було байдуже, навіть якби вона ніколи більше її не побачила.

— Може, Золошуб пішов наперед, — припустив Сіросмуг.

— Якщо й так, то треба було комусь про це сказати, — відповів Вогнезір. — Ходімо.

Він повів загін крізь терновий тунель. Падуболистка, Левожар і Сойкопер ішли останніми. Кицька знала, що обидва її брати теж хотіли б знати, де подівся Золошуб. Вона практично відчувала, як іскриться їхнє хутро. Проте вголос ніхто про нього не згадував.

Коти тільки-но вийшли за огорожу, як назустріч їм засапано вибігла Вивіркострибка. Її шубка була сковтана, промокла і вся в болоті.

— Пробачте, — видихнула вона. — Я не хотіла вас затримувати.

Ожинокіготь лизнув її вухо.

— Що ти робила?

— Шукала трави для Листоплесої біля Тіньового кордону, — відповіла воячка. — На березі струмка було багно, і я послизнулася.

— Мишомізка, — промурмотів Ожинокіготь. — Обережнішою треба бути. Ти не забилася? Може, не підеш на Зборище? Краще відпочинь.

— Ні, все гаразд, — наполягла Вивіркострибка. — Я не хочу пропустити це Зборище. Я на них уже кілька повень не була.

— То ходімо, ми марнуємо час, — гукнув Вогнезір.

Провідник закрокував далі до озера. Лісова долівка досі була мокра після недавнього дощу, тож котам доводилося пробиратися через багнисті балки і перелазити через гілки, що попадали в бурю. Та Падуболистка навіть не відчувала, як її лапи мокнули в болоті чи дрібних потічках. Вона почувалася так, ніби дивиться в довгий тунель майбутнього, сповнений темряви, страху і зради. Вона запитувала себе, як задалеко можна зайти, щоб зберегти вояцький правильник. І що відбудеться, якщо правильник буде порушено незалежно від того, що ти зробиш?

Коти Громового Клану вийшли з лісу і почали спускатися до узбережжя, повернувши в бік Вітряного кордону. У небі вже висіла повня, перетворюючи поверхню води на рідке срібло. Падуболистка підвела погляд і побачила, що біля місяця було кілька хмарин, проте жодна з них ще не торкнулася яскравого диска. Вона глитнула. Чи проявлять їхні предки-вояки свою злість цієї ночі?

Вогнезір махнув хвостом:

— Треба поспішати. Інші Клани вже нас чекатимуть.

Він пришвидшив крок, і зрештою вояки вже бігли вздовж берега.

Падуболистка все ще трималася кінця загону разом з Левожаром і Сойкопером. Раптом вона побачила, що Вогнезір загальмував на краю струмка, що протікав кордоном між Громовим і Вітряним Кланами. Сіросмуг, який біг одразу за ним, перелякано скрикнув.

Кішку сповнило зловісне передчуття. Вона рвонула вперед, черкаючи животом каміння і витягнувши хвоста. За нею побіг Левожар.

Діставшись до струмка, воячка проштовхнулася крізь натовп, що стояв і витріщався вниз. За каменем, просто під її лапами, лежало бездиханне тіло кота. Довкола нього пінилася вода, його хутро промокло й потемніло, а хвіст вихляв на течії, ніби він був досі живий.

Першим озвався Порохошуб:

— Це Золошуб.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 27

Левожар вчепився кігтями в берег і ледь стримався, щоб не закричати. Утім, він не відчував жалю за загиблим побратимом. Золошуб збирався розповісти всім таємницю, яка могла їх знищити. Тепер же ці жахливі слова ніколи не пролунають. Перезирнувшись із Падуболисткою, він зрозумів, що вона почувалася так само. Вояк сподівався, що ніхто ніколи не дізнається, яке велике полегшення їм принесла Золошубова смерть.

— Витягніть його, — наказав Вогнезір.

Порохошуб забрів у струмок, вхопив Золошуба зубами за плече і потягнув.

— Будь обережний, — схвильовано нявкнула Папоротехмарка.

Сіросмуг застрибнув у воду з іншого боку, і вони удвох витягли тіло з-за каменя й підняли на берег.

Листоплеса присіла, поклала лапу на Золошубові груди і швидко обнюхала. Сойкопер стояв біля неї, посмикуючи вусами. Медикішка підвела погляд:

— Він мертвий.

— Як він помер? — спитала Попелюшкосерда, округливши очі. — Він упав і втонув?

— Я була впала в потік біля Тіньового Клану, — нагадала їм Вивіркострибка. Левожар гадав, чи вона поділяла їхнє полегшення. — Це легко зробити, особливо коли вода така висока.

Хмарохвіст форкнув:

— Золошуб був сильним вояком. Він би не втонув, як кошеня. Якщо ми хочемо дізнатися, як він загинув, треба шукати відповідь у Вітряному Клані.

Вогнезір нахилився й обнюхав промокле тіло Золошуба:

— Вітряного запаху на ньому нема.

— Його могла змити вода, — зауважив Хмарохвіст.

— Обговоримо це пізніше. — Вогнезір швидко роззирнувся довкола. — Порохошубе, Сіросмуже, віднесіть тіло Золошуба до табору. Ми мусимо йти на Зборище, бо інакше решта Кланів дізнається, що в нас якісь проблеми.

— Я теж піду, — зголосився Левожар. — Золошуб був моїм виховником.

Вогнезір кивнув:

— Добре. Решта — зі мною.

Провідник з вояками пішли вбрід через потік, а Левожар з побратимами підняли Золошубове тіло. Воно повисло між ними мертвим тягарем. Коти побрели назад до лощовини.

На варті в таборі стояв Шипокіготь.

— Що… — побачивши, як вони волочать Золошуба до тунелю, він здибив хутро. — Що сталося?

Порохошуб залишився розповісти йому про все, а Левожар і Сіросмуг понесли загиблого вояка на галявину. Місячне світло осявало його промокле сіре хутро. Левожар подумав, що мертвим він тепер здавався значно меншим. Важко було уявити, яку силу він тримав у своїх лапах. Силу зруйнувати свій Клан і назавжди зганьбити Вивіркострибку та кошенят, котрі думали, що вона їхня матір.

Позаду почувся моторошний вереск, від якого Левожар аж здригнувся. З вояцького кубла вибігла Білокрила. За нею вийшов Березопад.

— Його вбила лисиця? — заволала кішка.

Левожар похитав головою:

— Ми знайшли його в потоці на кордоні з Вітряним Кланом. Ймовірніше, він утонув.

Білокрила вся затремтіла:

— Це жахливо.

Березопад притулив до неї морду.

— Тобі не можна нервуватися, — промурмотів він. — Подумай про кошенят.

Кішка кивнула. Вона повільно підійшла до Золошубового тіла і сіла поруч, занурившись носом у холодне вогке хутро. Березопад сів поруч, аби разом з нею почати чування.

— Він був хорошим виховником, — сумно нявкнув вояк. — Я за ним сумуватиму.

Інші коти вже виходили з кубел і ставали довкола Золошуба, запитально переглядаючись і шоковано перешіптуючись.

— У цьому замішаний Вітряний Клан. Згадаєте моє слово, — нявкнула Мишошубка, підійшовши до них разом з Довгохвостом.

— І ще й у ніч Зборища, — тремтливим голосом сказала Медозела. — Зореклан буде розгніваний.

— Вогнезір думає, що це незумисне вбивство, — сказав їм Сіросмуг. — Просто Золошубові дуже не пощастило.

Мишошубка з недовірою форкнула і, зігнувши свої закляклі суглоби, сіла біля Золошубового тіла. Левожар підвів голову й глянув на місяць, що висів над деревами. Хмари розвіялись. Може, Вогнезір таки мав рацію, і Зорекланові не було за що проявляти злість.

Вояк зітхнув і також присів, забурившись носом у хутро колишнього виховника. Там не було жодного стороннього запаху, лише багно і вода. Левожар заплющив очі й лише сподівався, що ніхто з Клану не помітить, як замість горя його серце завмирає від полегшення.

* * *

Левожар сидів біля Золошуба, аж доки небо не зблідло з першими променями світанку. Інші коти приходили і йшли, стишено перенявкуючись.

Зрештою з тернового тунелю почулося шурхотіння. Вогнезір з вояками повернулися зі Зборища. Кіт втомлено потягнувся і побачив, як до нього біжить Падуболистка. Її очі палали злістю.

— Ти не повіриш, що сталося на Зборищі! — просичала вона. — Вогнезір нічого навіть не сказав про Золошуба.

Від подиву в Левожара спиною пробігли сироти.

— Справді?

— Ані слова.

Кілька котів зацікавлено глянули на Падуболистку. Левожар торкнувся до її губ кінчиком хвоста, аби вона замовкла, і відвів на кілька кроків убік від Золошубового тіла.

— Він сказав лише пару слів про здобич, — зашепотіла розлючено Падуболистка, — і подякував предкам-воякам за їхнє заступництво. І все.

— Ну… може, він не хотів, щоб Громовий Клан виглядав слабким, — припустив Левожар.

— Але ми не стали слабкі від того, що помер один кіт! — гаркнула воячка. Левожар не міг зрозуміти, чому вона так розлютилася. — Усі провідники про таке доповідають. Це одна з речей, для яких існують Зборища.

— І ніхто не помітив, що щось не так?

Падуболистка похитала головою:

— Вочевидь, не лише Вивіркострибка вміє чудово брехати.

— Не думаю, що все так погано, як ти описуєш. У Вогнезора мали бути свої причини. І хмари не закрили місяць — значить, Зореклан не був на нього злий.

У відповідь Падуболистка лише з огидою пирхнула.

Левожар притулився до неї мордою:

— Ходи. Почуваємо трохи із Золошубом.

Сестра поширила очі:

— Ти хочеш чувати із цим шолудивим підлотником? Не можу в це повірити! Золошуб знищив би наш Клан, якби прожив ще хоч одну ніч.

Не чекаючи на відповідь, вона розвернулась і пішла до вояцького кубла. Левожар провів її поглядом, сподіваючись, що вона виспиться і перезлиться, а тоді вернувся до Золошубового тіла і знову сів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 28

Сойкопер увійшов до табору слідом за Листоплесою. На галявині повівав світанковий бриз, і чутно було лише спів пташок на деревах. У таборі панувала тиша. Сойкопер відчув суміш скорботи і збентеження: коти намагалися змиритися з тим, що Золошуб загинув.

Медикіт з виховницею підійшли до його тіла, що лежало посередині галявини. Сойкопер уловив прохолодний водянистий запах, що досі витав навколо Золошуба, і запахи Левожара, Березопада, Білокрилої та Шипокігтя, котрі ще чували поруч.

— Він такий холодний і мокрий, — промурмотіла Листоплеса, присівши біля Золошуба. — Не так ми його мали проводжати до предків-вояків.

Сойкопер почув шурхання язика: кішка почала вилизувати хутро загиблого вояка. Від неї хвилями відходила журба. Це відчуття було схоже на те, як мати оплакує своє кошеня. «Листоплеса ж не була закохана в Золошуба? — подумав Сойкопер. — Вона медикішка!»

Коти довкола почали потроху підводитись і повертатися до свого кубла. Левожар пішов останнім, на мить торкнувшись хвостом Сойкоперового плеча. Не знаючи, що йому робити, медикіт сів навпроти Листоплесої й почав також вилизувати хутро померлого. Від протяжних ритмічних рухів на нього накочувався сон.

Зненацька Сойкопера розбудив зойк медикішки. Від неї хлинув жах.

— Що таке? — нявкнув кіт.

Вона почала швидше працювати язиком. Тоді просичала:

— Ходи глянь на це.

Сойкопер стримав саркастичну відповідь про те, що не міг ні на що глянути. Медикіт обійшов тіло Золошуба і сів біля виховниці. У Листоплесої всі м’язи були напружені, а хутро стояло дибки.

Він принюхався і вловив запах крові та свіжої рани. Помацавши лапою, Сойкопер відчув краї порізу на Золошубовому горлі. Таку рану можна було б знайти на вправно вбитій здобичі.

Таке поранення неможливо було отримати, потонувши в потоці. Його могли нанести лише навмисно. Кігтями.

— Він не втонув, — хрипло прошепотіла Листоплеса. — Його вбили!

У голові Сойкопера вирували думки. Якби медикішка не вирішила обмити тіло загиблого вояка, ніхто б ніколи й не дізнався, як він помер. Що ж тепер буде?

— Я маю сказати Вогнезору, — нявкнула Листоплеса.

Сойкопер почув, як вона побігла через галявину до розсипу каміння. За кілька митей до нього повернулися вже чотири пари лап, і Вогнезір присів поруч, щоб обстежити тіло.

— Хто міг таке зробити? — зі щирим збентеженням спитав Вогнезір.

— Вітряний Клан? — припустила Листоплеса підозріливо. — Ми ж знайшли його на Вітряному кордоні.

— Але ти чудово знаєш, що на ньому немає Вітряного сліду, — нагадав їй Вогнезір. Сойкопер відчував, що провідника мучать сумніви. — Я знаю, що його могла змити вода, але… — Його голос затих, і він ніби сперечався сам із собою. — Навіщо Вітряному Клану вбивати одного вояка? Це таке попередження? Але ми їм ніяк не загрожуємо.

— І Золошуб був народжений у Клані, — додав Сойкопер. — Тобто у Вітряного Клану не могло бути до нього особистої злоби.

— Це правда, — промурмотів Вогнезір. Сойкопер почув, як він почав дряпати кігтями землю. — Але якщо це не Вітряний Клан… тоді виходить, що Золошуба убив хтось із Громового Клану.

— Ні! — нажаханий шепіт Листоплесої різонув Сойкопера, мов орлиний пазур. — Ніхто з Громового Клану такого б не зробив. Це мусив бути Вітряний Клан.

Сойкоперові здалося, ніби вона намагалася переконати не лише Вогнезора, а й саму себе.

— Що нам робити? — напружено спитала кішка.

Провідник завагався.

— У нас нема жодних підстав не віддати честь його тілу, — врешті вирішив він. — Нехай старійшини його поховають. Після цього я поговорю з Кланом.

— Я приведу Мишошубку і Довгохвоста, — нявкнула Листоплеса.

Сойкопер сидів і чекав, доки старійшини виходили зі свого кубла, а решта котів Клану збиралась, щоб попрощатися із Золошубом. Напевно, Листоплеса прилизала хутро на шиї назад, бо ніхто більше нічого не помітив.

Коли Мишошубка з Довгохвостом вийшли з табору, тягнучи між собою тіло сірого вояка, до Вогнезора підійшов Ожинокіготь.

— Я поведу патруль уздовж Вітряного кордону, — мовив він. — Там можуть бути якісь сліди.

— Хороша думка, — відповів провідник. — Але ще не йдіть. Спочатку я маю дещо сказати всьому Клану.

Сойкопер уловив спантеличення воєводи і раптом підскочив на місці, коли над вухом почувся голос Левожара:

— Що відбувається?

Медикіт хотів розповісти братові, що вони знайшли, але не міг підібрати слів. Ця знахідка була така вагома і тягнула за собою стільки наслідків, що він навіть уявити не міг.

— Скоро дізнаєшся, — відповів Сойкопер.

Він стояв біля Левожара, переминаючи кігтями землю, і чекав, доки повернуться старійшини. До них приєдналася Падуболистка. Вона аж бриніла тривогою.

— Щось страшне насуває, — прошепотіла вона. — Я відчуваю.

Урешті-решт Мишошубка і Довгохвіст вийшли з тунелю і повернулися на галявину. Вогнезір виліз на Високий Виступ, і Сойкопер почув його голос, що відлунив від кожного кутка лощовини:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом на віче Клану.

Більшість котів уже й так стояли внизу. З ясел разом з кошенятами повиходили Маргаритка і Міллі. Лисолап і Криголапка вибігли на галявину радше захоплено, ніж стривожено. Сойкопер уловив запах Вивіркострибки, яка стояла десь неподалік.

— Ми дізналися дещо про загибель Золошуба, — почав Вогнезір, як тільки всі зібралися. — Це не був нещасний випадок. На його горлі є поріз, а це означає, що його вбили зумисно.

Галявина наповнилася шокованими вигуками. Сойкопера аж занудило, коли він почув, як цю жахливу правду було вимовлено вголос. Падуболистка і Левожар заклякли на місці. Вони були нажахані. Від Вивіркострибки долинули страх і горе.

— Це зробила лисиця? — запитав Порохошуб, підвищивши голос понад шумом.

— Лисячого запаху на ньому не було, — відповів Вогнезір, і галас затих. — І лисиця його би з’їла.

— Може, він упав у потік і розрізав горло об камінь або гілку? — спитала Вивіркострибка, і Сойкопер відчув, наскільки вона хотіла, щоб це було правдою.

— Сумніваюся, — сказав Вогнезір із жалем у голосі, так, ніби його теж заспокоїло б таке пояснення. — Це була чиста рана, подібна до тої, яку мисливець залишає на здобичі.

— Тобто ти хочеш сказати, що його вбив кіт? — недовірливо озвався Хмарохвіст.

— Це Вітряний Клан! — закричав Шипокіготь. — Вони, мабуть, знайшли його біля кордону і вбили. Ми мусимо на них напасти! Негайно!

Коти довкола схвально загукали, і Вогнезорові довелося почекати, перш ніж він зміг знову заговорити.

— Не потрібно поспішати, — застеріг він свій Клан. — На тілі Золошуба не було жодного сліду Вітряного Клану. Власне, нема жодних доказів, що його убив кіт з іншого Клану.

На галявині залягла крижана тиша. Її порушив Орлякошуб тремтливим голосом:

— Ти думаєш, що Золошуба вбив хтось із нас?

Серце Сойкопера закалатало в очікуванні Вогнезорової відповіді. Брат і сестра біля нього напружилися. Вивіркострибка ледве стримувалася, щоб не хапати ротом повітря, ніби хтось її душив.

— Хто-небудь знає причину, з якої хтось у Громовому Клані міг бажати Золошубові смерті? — запитав Вогнезір.

Біля Сойкопера Левожар і Падуболистка аж тремтіли від ваги своєї таємниці. Вивіркострибка неподалік затамувала подих. Медикіт знав, що всі вони думали про події на верхівці скелі, коли таємниця воячки розкрилася під час пожежі й бурі. Це і лише це могло бути причиною Золошубового вбивства.

І тепер, заради самих себе і заради свого Клану, вони всі мусили зберегти це в таємниці назавжди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.