Erin Hunter

WARRIORS

Power of the Three

Book Four: Eclipce

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Сила трьох»

Книга четверта: «Затемнення»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2008

© ТОВ «Видавництво АССА», 2021

© Панченко О. І., дизайн, 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7995-13-4

Аннотація

Усі троє обраних дізналися про пророцтво. Однак це знання стає для них тягарем. Сила, яку вони отримали, настільки потужна, що її складно контролювати. До того ж між Кланами зростає напруга. Вітряні вояки все частіше полюють на Громовій території, нехтуючи вояцьким правильником. Це вже не просто порушення кордонів, це виклик. Темрява загрожує поглинути чотири Клани, зруйнувавши все, у що вони вірили. Чому їм не допоміг Зореклан? Невже відтепер світ лісових котів зміниться назавжди?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво-рудий кіт.

Воєвода

Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.

Медикицька

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Вояки та воячки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо‑руда киця.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт.

Шипокіготь — золотисто‑карий смугастий кіт.

Золошуб — сірий плямистий кіт.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Вивіркострибка — яскраво‑руда кицька із зеленими очима.

Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.

Березопад — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Білокрила — струнка зеленоока киця.

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Бубконіс — кремовий кіт.

Ліщинохвоста — невеличка біло-сіра кішка.

Мишовус — сіро-білий котик.

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Попелюшколапка — сіра смугаста кішка.

Медолапка — світло-коричнева смуганька.

Маколапка — муруга кішка.

Леволап — золотавий смугань із бурштиновими очима.

Падуболапка — чорна кішка із зеленими очима.

Сойколап — сірий смугастий котик із блакитними очима.

Лисолап — рудий смугань.

Криголапка — біла кицька.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Маргаритка — кремова довгошерста кішка з конярки.

Міллі — срібляста кицька з блакитними очима, колишня кицюня.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт з чорними смугами.

Мишошубка — маленька коричнева кішка.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Дубошуб — невеликий коричневий кіт.

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Жабоніг — темно-коричневий кіт.

Вузлошубка — смугаста кішка з довгим хутром, яке стирчить на всі боки.

Щурошрам — коричневий кіт з довгим шрамом на спині.

Гадохвіст — темно-коричневий кіт зі смугастим хвостом.

Біловода — біла кішка з довгим хутром, сліпа на одне око.

Плющохвоста — сріблясто-біла кицька з темно-блакитними очима.

Новаки

Соволап — світло-коричневий кіт.

Королеви

Вохрошубка — муруга темна кицька із зеленими очима.

Снігопташка — біла кішка.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довгонога світло-коричнева кішка.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішка

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — невеликий брунатний смугань.

Шуваровус — чорний кіт.

Мохошубка — муруга кішка з блакитними очима.

Букошуб — світло-коричневий кіт.

Брижохвіст — темно-сірий смугань.

Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Рябоноса — плямиста сіра кішка.

Стрибохвіст — біло-рудий кіт.

М’ятошуб — світло-сірий смугань.

Видросерда — темно-коричнева кішка.

Сосношубка — короткошерста смугаста кішка.

Дощешторм — плямистий сіро-блакитний кіт.

Смеркошубка — коричнева смугаста кицька.

Королеви

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Верболапка — дрібна сіра кицька з м’яким сірим хутром і зеленими очима.

Ряболапка — сіра кішка з блакитними очима.

Рінелап — сірий котик.

Старійшина

Діжкохвоста — огрядна темно-коричнева кішка із зеленими очима.

Каменеток — сірий кіт.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.

Воронокрил — дрібний темно-смугастий кіт із бурштиновими очима.

Ночехмара — чорна кішка.

Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Білохвістка — невелика біла кішка.

Зайцестриб — м’язистий біло-коричневий котик.

Листохвіст — темний смугань з бурштиновими очима.

Росиця — плямиста сіра кішка.

Вербодрапа — сіра кішка.

Мурахошуб — брунатний кіт з одним чорним вухом.

Вугленіг — сірий кіт із двома темними лапами.

Королеви

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Вересолапка — світло-коричнева кицька з блакитними очима.

Бризолап — чорний кіт із бурштиновими очима.

Старійшина

Ранньоквітка — муруга кішка.

Павотеніг — сірий смугастий кіт.

Коти поза Кланами

Сол — черепаховий довгохвостий кіт зі світло-жовтими очима.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Ліс мерехтів у яскравому промінні, в підліску шурхотіла здобич. Під ясеном розлігся чорний кіт, вигріваючись на сонечку, що пробивалося крізь гілля. Він вдоволено муркотів, закрутивши лапку і вимиваючи собі груди.

Раптом із куща вискочила плямиста кішка і промчала повз нього. Кіт перекотився на бік і гукнув їй услід:

— Миша?

— Зараз стане свіжиною! — відповіла кицька. Вона кинулася крізь стіну папороті й зникла в зелені, тільки майнувши білим кінчиком хвоста.

За орляком лісова долівка спускалася до трав’янистої галявини. Внизу сиділа темно‑сіра кішка і тягнула зубами кліща, який забурився в її хвіст. Вона щось бурмотіла про себе, скубаючи шерсть, а тоді раптом зупинилася і глянула на схил. Папороть на верхівці тремтіла.

— Піймала! — пролунав переможний нявкіт. Орляк знову затріпотів, і звідти вискочила плямиста кицька з мишею в зубах. Вона моргнула сірій кішці: — Привіт, Жовтоікло!

— Доброго ранку, Плямолистко! — гукнула у відповідь Жовтоікла. — Гарний день для полювання.

— Тут завжди добрий улов.

Плямолистка крутнула головою і кинула здобич Жовтоіклій, а тоді збігла сама.

Жовтоікла обнюхала мишу й відсахнулася. Вона потерла лапою свою плескату морду — на її носі з’явилася темна тінь від блохи.

— Я думала, що хоча б на цих угіддях не буде бліх!

— Ти, мабуть, принесла їх із собою. — Плямолистка примружено глянула на брудне хутро Жовтоіклої. — Коли ти навчишся за собою доглядати?

Вона нахилилася вперед і почала вилизувати великий жмуток хутра на плечі товаришки.

— Коли ти припиниш намагатися за всіма доглядати, — відбуркнула Жовтоікла.

З верхівки схилу пролунав голос:

— Не можу уявити, як це має статися.

Плямолистка підвела погляд. До них спускався білий кіт.

— Білошторме! — муркнула вона. — А Синьозірка з тобою?

— Мить тому була.

— Я досі тут! — Синьозірка вискочила з лісу й побігла за Білоштормом. — Я відстала, бо мене перепинив Високозорий.

— А що він хотів? — запитала Плямолистка.

— Як завжди, нагнітав. — Синьозірка глянула на покусаний блохами ніс Жовтоіклої й задерла губу. — Не пощастило, — співчутливо нявкнула вона. — Не думала, що тут є блохи.

Плямолистка весело муркнула і поплескала Жовтоіклу по плечу кінчиком хвоста.

— А що Високозорий? — нагадала Жовтоікла, скинувши хвіст Плямолистки.

— Переживає за кошенят, — пояснила Синьозірка.

Жовтоікла смикнула хвостом.

— За Падуболапку, Леволапа і Сойколапа?

— А за кого ж іще? — зітхнула Синьозірка. — Пророцтво йому залізло глибоко під шкіру, мов той кліщ.

— Але вони добре тренуються, — зауважила Плямолистка. — І, здається, всі потроху з’ясовують, яким буде їхній шлях.

— Це правда. — Жовтоікла опустила погляд на лапи і стиха додала: — Але вони ще стільки всього не знають.

— Вони ще дуже юні, — застерегла Синьозірка.

Жовтоікла підвела очі.

— Це не означає, що ми маємо їх обманювати.

— Ти думаєш, якби вони знали все, це б допомогло? — запитала Синьозірка.

Жовтоікла напружила плечі.

— Життя, які починають з брехні, завжди проживають у тіні.

Синьозірка сіла.

— Їм не можна знати правду. Ми повинні тримати це в таємниці з конкретної причини, про яку, Жовтоікло, ми всі домовилися. Ми повинні робити так, як краще для Клану.

Жовтоікла схилила голову набік.

— Це брехня. Як це може бути краще?

— Це не ми їм почали брехати, — нагадав Білошторм.

— Але ми продовжуємо приховувати правду, — заперечила Жовтоікла. — Я однаково думаю, що в їхньому житті надто багато таємниць.

— Вони знають про пророцтво, — мовила Плямолистка.

Жовтоікла переступила з лапи на лапу.

— Пророцтво! Я шкодую, що вони взагалі про нього почули. Шкодую, що я про нього почула! Іноді думаю, що краще б вони взагалі не мали своїх здібностей.

Плямолистка погладила Жовтоіклу хвостом.

— Ти знаєш, що ми на це ніяк не впливаємо, — заспокійливо нявкнула вона. — Нам залишається лише сподіватися, що вони використають свої здібності мудро, на благо Громового Клану.

— Лише Громового Клану? — замислено мовив Білошторм. — Якщо їхні здібності такі могутні, то хіба вони не мусять застосовувати їх на благо всіх Кланів?

Синьозірка поширила очі.

— Ці кошенята народилися в Громовому Клані! Їх виховали вірними Громовими вояками. Чому вони мають відчувати відповідальність перед іншими Кланами?

Жовтоікла примружено глянула на колишню Громову провідницю, але промовчала.

— Ми просто мусимо прийняти те, що не погоджуємось у деяких речах, — примирливо нявкнув Білошторм. — Найважливіше — щоб ці кошенята поважали і слухали предків‑вояків.

— Так, — погодилася Жовтоікла. — Ми повинні подбати, щоб вони зважали на наші слова.

Білошторм смикнув вухом: його залоскотала травинка.

— Ще ніхто не народився настільки мудрим, що не мав чого навчитися від старійшин. Ми повинні скеровувати їх, куди можемо.

— Легше сказати, ніж зробити, — пробурмотіла Жовтоікла.

Угорі пролетів метелик, рвучко борючись проти вітру. Очі Плямолистки спалахнули, і вона раптом стала на задні лапи, а передніми сплеснула над головою. Метелик піднявся ще вище.

— Лайно мишаче! — Плямолистка опустилася на всі чотири. Вона помітила, що Синьозірка крокує геть. — Ти вже йдеш?

Синьозірка озирнулася на Жовтоіклу.

— Якщо я залишуся, ми будемо сперечатися.

Жовтоікла смикнула кінчиком хвоста.

— То ти все ще думаєш, що нам не слід відкривати їм таємницю?

— Жовтоікло, я розумію твої страхи, — промурмотіла Синьозірка. — Але поки що найбезпечніше зберігати цю таємницю між нами.

Кішка відвела погляд.

— Сама впертість, — тихо прогарчала вона.

— Синьозірка вірить, що чинить правильно, — сказав їй Білошторм. — Ти ж довіряла їй раніше, пам’ятаєш?

Вояк кивнув Жовтоіклій та Плямолистці, а тоді подався геть з галявини слідом за Синьозіркою.

— А ти що? — Жовтоікла зупинила свій блідий погляд на Плямолистці. — Погоджуєшся з їхньою таємничістю?

— Правда — це могутня зброя, — відповіла Плямолистка. — Ми повинні обережно до неї ставитися.

— Це не відповідь! — гаркнула Жовтоікла.

Плямолистка глянула в її стурбовані очі.

— Чому ти так переймаєшся?

Хутро на спині Жовтоіклої пішло брижами.

— Не знаю, — зізналася вона. — Просто маю відчуття. — Її погляд блукав поміж деревами. — Щось не так. Насувається темрява, яку не зможе відвернути навіть Зореклан. І коли вона прийде, ми не будемо здатні захистити Клани. І навіть себе.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Падуболапка присіла, притиснувшись животом до каменя. Він був теплий від сонця, яке вже опускалося за далекі пагорби. Її хутро куйовдив холодний вітер з гір. Попереду видніли зелені поля, що тягнулися до смуги лісу; десь за тими деревами було озеро і дім.

Хоча дерева були вкриті листям, зелень уже в’янула, і в повітрі висів новий вогкий присмак, якого ще не було дорогою в гори. «Скоро падолист», — подумала Падуболапка.

Новачці вже не терпілося вернутися додому. У неї було таке відчуття, ніби вони прожили з Племенем цілу вічність. Та принаймні вони безпечно вибралися з гір. Тепер земля під лапами буде м’якша, полювання — легше, а територія — більш знайома, порівняно зі скелями, водою і покорченими деревцями.

Падуболапка озирнулася через плече. Ожинокіготь і Вивіркострибка стиха перемовлялися з Бурешубом та Студнею. Вохрошубка і Воронокрил приєдналися до них. Вони прощалися?

Падуболапка досі була вражена, що Бурешуб і Студня вирішили залишитися. Минулої ночі, під час прощального бенкету в печері за водоспадом, Бурешуб оголосив, що вони зі Студнею проведуть котів Кланів до підніжжя гір, але не далі. Сойколап, звісно, лише знизав плечима і кивнув, ніби від початку знав, що ці двоє не вернуться до Громового Клану. Проте Падуболапка не могла зрозуміти, чому будь‑хто добровільно хотів залишитися в горах, коли можна було жити біля озера. «Мабуть, Студня думає про гори так само, як я думаю про свій дім. А Бурешуб кохає її достатньо сильно, аби залишитися з нею».

Раптом увагу новачки привернув зблиск коричневого пір’я. Понад крутим схилом унизу ширяв у повітрі орел. Поперед нього нажахано біг кріль, розкидаючи довгими задніми лапами багно і траву. Легко згорнувши крила, орел пірнув, перекинув кроля і притиснув його до землі своїми гострими пазурами.

Падуболапка заздрила його швидкості. От би теж так уміти літати! Вона заплющила очі й уявила, як легко ковзає над травою, ледве торкаючись лапами землі, легка, мов повітря, і швидша за будь‑яку здобич…

— Хочу вже йти далі, — перебив її думки нетерплячий нявкіт Леволапа. Він вийшов на кругляк і став біля неї, простеживши за поглядом до орла, який трапезував своєю здобиччю. — І хочу нарешті щось поїсти.

— Як думаєш, ми коли‑небудь зможемо літати? — промурмотіла Падуболапка.

Леволап повернувся і глянув на неї так, ніби вона з глузду з’їхала.

— Ну тобто, — поспішно додала кицька, — Сойколап казав, що ми тримаємо силу зір у своїх лапах. — Падуболапці було дивно вимовляти це вголос. — Але ми не знаємо, що це означає. Я просто думала, чи не…

— Летючі коти! — пирхнув Леволап. — І який у цьому сенс?

Вуха Падуболапки спалахнули від сорому.

— У тебе зовсім нема фантазії, — відрубала вона. — У нас є більше сили, ніж у будь‑кого коли‑небудь, а ти поводишся так, ніби це нічого не означає! Чому б ми не могли літати або взагалі робити що завгодно? І припини з мене сміятися!

— Я з тебе не сміюся. — Леволап погладив Падуболапку по боці хвостом. — Просто думаю, що з крилами в нас буде дурнуватий вигляд.

Груди Падуболапки наповнило роздратування. Вона палко обернулася до брата.

— Ти не сприймаєш це серйозно! Нам треба з’ясувати, що точно означає пророцтво!

Леволап закліпав і позадкував.

— Агов, не вистрибуй з хутра. Ти знаєш Сойколапа з його видіннями. Це все звучить чудово, але ми маємо жити в реальному світі.

— А що таке реальний світ тепер, коли в наших лапах є сила зір? Ми будемо здатні на що завгодно! Уяви, як ми зможемо допомогти нашому Клану!

Леволап насупився.

— У пророцтві не було нічого про допомогу Клану, воно згадує тільки нас трьох.

Падуболапка витріщилася на нього.

— Але вояцький правильник стверджує, що ми повинні захищати передусім свій Клан!

Леволап перевів погляд на далекі пагорби.

— Але якщо ми сильніші за Зореклан, то чи підпорядковуємося тоді вояцькому правильнику? — вголос міркував він.

— Як ти можеш таке казати? — вишпетила його Падуболапка, але її спиною пробіг мороз від якогось дивного передчуття. Якщо пророцтво означає, що вони мають жити за межами вояцького правильника, то як їй знати, що правильно, а що ні? Звідки вона має знати, що їй робити, коли прийде час обирати між власною безпекою та безпекою Клану?

Новачка відчула дотик Сойколапового хутра: він застрибнув на кругляк до них.

— Ви могли б говорити трошки голосніше? — просичав новак. — Я думаю, вас ще не всі почули.

Його блакитні очі люто палали. Сліпота не позбавила їх виразності.

Падуболапка розвернулася подивитися, чи інші не підслуховували, проте вояки досі були поглинені власною розмовою.

— Ніхто на нас не звертає уваги, — заспокоїла вона його.

— Не всі мають такий хороший слух, як ти, — додав Леволап.

— Я просто попереджаю, щоб ви були обачні, добре? — нявкнув Сойколап. — Ми повинні тримати це в таємниці.

— Ми знаємо, — запевнив його Леволап.

— А так і не скажеш, — мовив Сойколап. — Як, на вашу думку, відреагують інші, коли дізнаються, що в нас є більше сили, ніж у Зореклану?

Леволап глянув на Вивіркострибку та Ожинокігтя.

— Вони нізащо не повірять.

— Я й сама в це не можу повірити, — зізналася Падуболапка.

— А вони в це повірять, ще й як. — Голос Сойколапа був крижаний. — Але не думаю, що їм це сподобається.

— Чому?

Падуболапка відчула укол тривоги. Новачка ще не думала про те, як би ці новини сприйняли її однокланівці. Може, зраділи б? Вони мусять знати, що вона застосовуватиме свої сили тільки для допомоги!

Леволап начебто з нею погоджувався:

— Хіба вони не хочуть, щоб ми були найкращими вояками?

— Це пророцтво не про те, щоб бути хорошими вояками! — нявкнув Сойколап і роздратовано зашкрябав кігтями по каменю. — Воно про те, що в нас більше сили, ніж у Зореклану. Ви не думаєте, що звичайних котів це може трохи налякати?

— Але ми не будемо робити нічого поганого, — не вгавала Падуболапка. — Це дар для всього Клану, а не лише для нас.

Що, на думку Сойколапа, вони збиралися робити зі своїми здібностями?

— Цить! — перебив її Сойколап, коли до них підбігла Вивіркострибка. Кішка зупинилася біля підніжжя кругляка.

— Про що це ви тут сперечаєтесь?

— Падуболапка і Леволап просто обговорюють те, хто кращий мисливець, — спокійно нявкнув Сойколап.

Падуболапка вже розтулила рота, щоб заперечити, але вчасно зупинилася. Вона ненавиділа брехати, але тут і зараз не можна було видавати їхню таємницю.

— Як ви можете просто стояти і балакати? — мовила Вивіркострибка. — Ожинокіготь же сказав вам піти пошукати свіжини. Він хоче, щоб Бурешуб і Студня віднесли щось назад Племені.

Новаки настільки захопилися суперечкою, що не почули наказу.

— Вас не мають просити двічі, — висварила їх Вивіркострибка.

Падуболапка похилила голову.

— Вибач.

Вивіркострибка махнула хвостом у бік гайочку на схилі.

— Подивіться там. І не баріться!

Дерева відкидали довгу тінь, що простяглася пагорбом. Сонце вже заходило.

Леволап облизався.

— Там має бути багато здобичі.

— Вистачить на всіх, — погодилася Вивіркострибка й повернулася до Сойколапа: — Можеш оглянути подушечки Вохрошубки? Вона наступила на гострий камінець, і одна напухла.

На їхньому спуску з гір було достатньо гострого каміння, аби подушечки напухли у всіх. Падуболапка здогадалася, що Вивіркострибка просто хотіла зайняти Сойколапа чимось корисним, оскільки полювати він не міг. Новачка напружилася, знаючи, як міг відреагувати її брат. Але Сойколап лише кивнув і подався за Вивіркострибкою до вояків. Він навіть не наїжився, коли мама нахилилася й лизнула брудний клаптик хутра в нього за вухом.

Від цього жесту в Падуболапки стиснулося серце. Вивіркострибка досі сприймала їх як кошенят. І було б легше, якби вони досі ними були: кошенятам не треба перейматися через те, що в них більше сили, ніж у їхніх предків‑вояків. «Але все змінюється», — сказала вона собі. Новачка раптом розхвилювалась і відвернулась. Чи настане та мить, коли Вивіркострибка боятиметься власних кошенят?

— Що тебе тривожить? — спитав Леволап.

Падуболапка зализала хутро, що стало дибки на її плечах.

— Неважливо. — Вона кивнула на лісок. — Ідемо пополюємо.

Кицька підійшла до краю кругляка і ковзнула лапами вниз. Там було круто, але невисоко, і трава внизу обіцяла м’яке приземлення. Вона стрибнула. Як тільки опинилася на землі, на неї налетів клубок хутра і збив з лап. Хто на мене напав? Хапаючи повітря, новачка зіп’ялася на рівні й приготувалася захищатися.

— Ти нащо сюди стрибнула?

Бризолап!

Чорний Вітряний новак обтрушувався біля неї.

— Я ту мишу вже майже піймав!

— Виб… — почала була вона, але тоді замовкла та наїжилася. Чому цей дурний мішок з блохами не дивився, куди йде? — Я думала, що ми мали полювати там! — Падуболапка махнула хвостом на лісок.

— Я сам вирішую, де мені полювати! — форкнув Бризолап. Він глянув на Леволапа, який зазирав через край кругляка. — Я принаймні полював, а не сидів і не базікав з однокланівцями.

— Бо твої однокланівці не говорили б з тобою, навіть якби були тут! — відрубала Падуболапка і тієї ж миті відчула провину. Хоч Бризолап був такий само грубий, як його батько, і навіть ще пихатіший, вона вже почала йому співчувати. Воронокрил ставився до рідного сина так жахливо, що Бризолап іноді здавався самітником у власному Клані.

Леволап зістрибнув біля неї.

— Ти ціла?

— Звісно! — форкнув Бризолап. — І була би ще ціліша, якби полювала зараз, а не шпорталася в мене під лапами. Що швидше ми наловимо здобичі, то краще. Тоді зможемо піти додому.

Від самого початку було зрозуміло, що Бризолап не хотів іти в гори. Та й Воронокрил не особливо вдавав, що радий його присутності. Він не пишався нічим, що робив Бризолап, на відміну від Ожинокігтя, який своєю похвалою змушував Падуболапку почуватися найкращою воячкою в Громовому Клані. Новачка глянула на нещасного Вітряного новака, і в її грудях забриніло співчуття.

— Ще трохи — і будемо біля озера, — лагідно нявкнула вона.

Бризолап зиркнув на неї.

— Чому ми взагалі маємо шукати здобич для Племені? Чому вони не можуть самі пополювати?

І співчуття випарувалося. Падуболапка подумала, чи не нагадати Бризолапові, що коти Племені виснажені нещодавньою битвою і що здобичі в горах бракувало через банду волоцюг, які захопили їхні угіддя і змусили прокладати кордони. Та якщо він не розумів цього досі, то не варто й було марнувати час. Нехай сам здогадається. Усе, чого вона зараз хотіла, — це бути вдома, у своєму теплому гніздечку з повним пузом і товаришами, які мирно сплять довкола неї. Новачка глянула на брата. Чи пояснить він Бризолапові що й до чого?

Проте Леволап лише закотив очі.

— Піди злови кроля, — форкнув він Вітряному новакові й побіг геть.

Бризолап задер губу.

— Громові коти завжди думають, що вони такі особливі, — буркнув він, спускаючись схилом.

Падуболапка поспішила за братом. Він щось мимрив собі під носа:

— Якби ж у мене була сила заткнути цей клубок хутра раз і назавжди!

Він жартує? Падуболапка глянула скоса, аби перевірити, чи в очах Леволапа світяться звичні доброзичливі вогники, але кіт насупився так, що очей не було видно. Вона побігла наперед і перегородила йому дорогу.

— Ти ж це не щиро, правда?

Леволап смикнув хвостом.

— Звісно, ні, — буркнув він. — Я просто втомився.

— Але ти думаєш, що в цьому полягає «сила зір»? — не вгавала Падуболапка. — Змушувати всіх робити те, що ми хочемо?

Леволап знизав плечима, але на сестру не глянув.

— Може, — відповів він. — Я про це не дуже думав.

— А треба було!

Леволап обійшов її й подався далі. Озвався лише за кілька секунд:

— Я сподіваюся, що це зробить мене сильнішим за будь‑кого, так що я завжди виграватиму битви. — Він замовк. — А ти?

— Я сподіваюся, що це дозволить мені знати речі, яких інші не знають.

— Наприклад? — Його очі грайливо спалахнули. — Як говорити з Двоногами?

— Не кажи дурниць! — Кігті Падуболапки аж засвербіли від нетерплячки. — Я маю на увазі здатність розуміти… — вона підшукувала потрібні слова. — Все, — врешті нявкнула кицька.

Леволап лагідно штурхнув її в плече.

— І це все?

Падуболапка відкинула його.

— Ти знаєш, про що я.

Коли Леволап озвався знову, вони вже майже дійшли до гаю.

— Може, ми будемо відчувати цю силу по‑різному, — міркував він. — Сойколап уже вміє читати чужі думки, хіба не так? — Він перехопив погляд Падуболапки. — Він з тобою так само робить?

Падуболапка кивнула.

— Листоплеса так не вміє, — повів далі Леволап. — Ніхто з медикотів так не вміє. Сойколап уже робить передбачення про біди в інших Кланах. Мабуть, це його сила — бачити те, чого інші не можуть побачити.

— З нас усіх він найменш сліпий, — промурмотіла Падуболапка, відчувши, як спиною пробіг мороз, так само, як тоді, коли Сойколап дослівно повторив те, про що вона думала.

На краю лісу росла густа зелень. Кішка зупинилась і пропустила Леволапа вперед.

— Ти вже щось помітив? — запитала вона, коли брат почав обнюхувати кущі.

На її подив, Леволап розвернувся до неї. Його очі дивно мерехтіли.

— Пам’ятаєш, на початку нашої мандрівки ми зупинилися на хребті, щоб подивитися на озеро? Тоді ти пішла пополювати і відпочити, а я не був голодний. — Він моргнув. — І коли оглядав території, я почувався… ну, якось дивно.

Падуболапка прихилилася до нього.

— Дивно? Як саме?

— Я почувався так, ніби можу все! — Очі Леволапа зблиснули. — Добігти до обрію і не втомитися, побороти будь‑якого ворога, піти в будь‑який бій і не боятися.

Падуболапка почала переминатися на лапах і зрозуміла, що задкує. Щось у ньому було таке, від чого їй раптом стало незручно: те, як він напружив плечі, так що вони виглядали могутнішими, вираз його очей, ніби він бачив щось поза нею, поза лісом, у якомусь віддаленому місці, де міг перемагати ворогів одною лапою. Новачка пригадала, як брат бився за Плем’я і як вийшов з битви заплямований кров’ю — тільки не своєю, — готовий до бою тоді, коли всі вже попадали з лап.

Вогонь у Леволапових очах змусив її здригнутися.

Як вона могла боятися власного брата?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Сойколап торкнувся носом до подушечки Вохрошубки. Вона була гаряча й пухка.

— Набрякла, — мовив новак. — Шкірка здерлась, але не кровить. Хоча ти й так це знаєш.

Він чув віддалений нявкіт Падуболапки і Леволапа, які рушили на полювання. Чи говорили вони про пророцтво?

Вохрошубка витягнула з‑під нього свою лапу.

— Я знала, що крові нема, але не була впевнена, чи не застряг там камінець. — Вона лизнула шкіру. — Мої подушечки після гір стали такі жорсткі, що я вже не відрізняю подряпину від скалки.

— Камінців немає, — запевнив її Сойколап. Він кивнув у бік води, що булькотіла по скелі неподалік. — Той струмок наче не дуже глибокий. Піди постій у ньому. Вода має зняти набряк.

Новак пішов за кішкою й почув плюскіт — вона застрибнула у воду.

Долинув зойк:

— Холодна!

— Добре, — нявкнув він. — Тоді зніме набряк ще швидше.

Сойколап нагострив вуха. Голоси Падуболапки й Леволапа зникли вдалині. Принаймні він поділився з ними таємницею, яку так довго тримав у собі. Розповідаючи її, він мав таке відчуття, ніби йде незнайомою територією, і кожне слово було кроком на невідомій землі. Леволап сприйняв цю таємницю так, ніби щось, що довго не давало йому спокою, нарешті роз’яснилося. Реакція Падуболапки дратувала більше: вона переймалася лише тим, як вони можуть використати свої сили, щоб допомогти Громовому Клану, і весь час щебетала про вояцький правильник. Невже вона не розуміла, що це пророцтво стосується чогось більшого? Їм дали сили, які сягали далеко за межі, встановлені звичайними котами.

У його думки увірвалася Вохрошубка:

— Ця вода дуже холодна.

— Це ж гірський струмок.

— Я знаю, — нетерпляче нявкнула воячка. — У мене вже лапи заніміли!

— Ну то вилазь.

Полегшено зітхнувши, вона вийшла до нього й почала обтрушувати лапи, розбризкуючи крижані краплини на шубку Сойколапа. Новак здригнувся і відійшов далі. Гірські вітри і холодна вода — неприємне поєднання.

— Лапа ще болить?

— Я її взагалі не відчуваю, — відповіла Вохрошубка. Вона спинилася. — Взагалі‑то, я не відчуваю жодної лапи.

До них підійшла Вивіркострибка:

— Краще стало?

— Здається, — нявкнула Вохрошубка.

Сойколап відчув, як мама лизнула його вухо.

— Ти як, маленький, нормально?

Він насуплено відсунувся.

— Так, а чому ти питаєш?

— Це нормально, якщо ти втомився. — Вивіркострибка сіла. — Це була важка подорож.

— Усе чудово, — форкнув Сойколап. Хвіст його мами посмикувався, шурхаючи об жорстку скелю. Він чекав, що вона скаже, як йому було нелегко в цій мандрівці, бо він сліпий і все таке, а тоді додасть якийсь мишомізкий коментар про те, як добре він впорався з незнайомою територією.

— Ви троє якісь дуже тихі після битви, — мовила вона.

«Вивіркострибка хвилюється за нас усіх!» Злість Сойколапа розтанула. Він хотів би її заспокоїти, але не міг розповісти про величезну таємницю, яка опанувала їхні думки.

— Мабуть, просто хочемо додому, — нявкнув новак.

— Ми всі хочемо.

Вивіркострибка поклала підборіддя Сойколапові на голову, а він, раптом знову почуваючись кошеням, притулився до неї, вдячний за мамине тепло.

— Вони вже тут! — гукнула Вохрошубка, і Вивіркострибка сіпнулася.

Сойколап підвів носа й відчув запах Падуболапки і Леволапа. За ними почулося шкряботіння Бризолапових кігтів об каміння. Мисливці повернулися.

— Подивимось, що вони наловили!

Вохрошубка поспішила назустріч новакам.

Сойколап уже знав, що то була за здобич. У животі забурчало, коли він пішов на запахи білки, кроля і голуба, від яких рот наповнювався слиною. Шкода, що доведеться віддавати це все Племені.

Воронокрил з Ожинокігтем уже сиділи біля їхнього імпровізованого кагату свіжини. Бурешуб і Студня трималися віддалік, ніби соромлячись приймати такий подарунок.

— Цей кріль такий жирний, що ним наїдяться всі першаки, — захоплено нявкнула Вивіркострибка.

— Гарний улов, Бризолапе, — муркнула Вохрошубка.

Сойколап очікував, що шубка Вітряного новака спалахне від гордощів, але натомість відчув, що Бризолапа охопила тривога. «Він чекає, щоб його похвалив батько».

— Хороший голуб, — нявкнув Воронокрил Леволапові.

Бризолап застиг від злості.

— А дивіться, яку я вивірку піймала! — встряла Падуболапка. — Ви колись бачили настільки соковиту?

— Ходіть погляньте! — гукнула Вохрошубка до Бурешуба та Студні.

— Це дуже доречний дарунок, — серйозно нявкнув Бурешуб.

— Плем’я вам вдячне, — голос Студні був натягнутий.

Сойколап розумів їхнє зніяковіння. Приймаючи здобич, вони відкрито визнавали свою слабкість. Тепер, коли в горах жили дві групи котів, полювання стало складнішим. А ще Сойколап відчував, як у жилах Бурешуба струменить неймовірна гордість. «Гірський вітер торкається його серця так само, як його хутра». У ньому був якийсь сильний стержень, рішучість, якої Сойколап раніше не відчував, — ніби Бурешуб почувався більш закоріненим серед скель та урвищ, ніж біля озера. «Він щиро вірить, що це його доля». Бурешубовим Кланом тепер було Плем’я. Він народився в Річковому Клані, жив у Громовому, але тепер, здається, знайшов свій справжній дім.

Сойколап здригнувся. У вітрі вже відчувалася вечірня прохолода.

Зі схилів далеко вгорі почулося виття. Студня наїжила хутро.

— Вовки.

— Ми донесемо здобич додому безпечно, — запевнив її Бурешуб. — Вовки надто неповороткі для наших гірських стежок.

— Але до них ще немалий шматок відкритого простору, — мовив Ожинокіготь. — Вам варто рушати.

— Нам усім варто рушати, — озвався Воронокрил. — Запах свіжини привабить хижаків поблизу.

Кожна волосинка Сойколапа здибилася: він відчув незнайомий запах. Це був його перший у житті вовк. Запах нагадував запах собак довкола ферми Двоногів, але в ньому була якась сирість, присмак крові та плоті, якого не мали собаки. Добре, що він був не близький.

— Вони далеко, — промурмотів Сойколап.

— Але вони швидко бігають, — застерегла Студня. Хутро кроля шурхнуло об землю — вона підняла здобич.

— Ми будемо за вами сумувати, — нявкнула Вивіркострибка.

Студня поклала кроля на землю і замуркотіла. Її шубка потерлась об Вивіркострибчину.

— Дякую, що прийняли нас і так нам допомогли.

— Громовий Клан вдячний за вашу вірність і хоробрість, — нявкнув Ожинокіготь.

— Але ми ж колись побачимось? — з надією нявкнула Падуболапка.

Сойколап замислився, чи зможе він іще коли‑небудь потрапити в гори. Чи зустріне він знову Плем’я Вічного Полювання? Новак побував у сні Скелевидця, пройшов за предком Цілителя до улоговини, де довкола мерехтливого озера сиділи зоряні коти. Сойколап здригнувся, пригадавши їхні слова: «Ви прийшли». Вони на нього чекали, вони знали про пророцтво! І все ж Сойколапові не давала спокою думка про те, звідки це пророцтво взялося і як Плем’я Вічного Полювання було пов’язане з його власними предками.

— Нема вже часу на прощання! — нетерпляче нявкнув Воронокрил.

— Щасти тобі, любий, — нявкнула Студня, торкнувшись щокою Сойколапа, а тоді повернулася до Падуболапки.

Бурешуб лизнув його вухо.

— Приглядай за братом і сестрою, — промурмотів вояк.

— Бувай, Бурешубе. — У горлі Сойколапа ніби застряг клубок. — Бувай, Студне.

Він пригадав, як Студня колись його заспокоювала і підбадьорювала. Вона ніби завжди розуміла, що таке бути інакшим. А Бурешуб ніколи не намагався занадто ним опікуватися — вояк ставився до нього так само приязно і суворо, як і до інших новаків. Він за ним сумуватиме.

Поперед нього вийшов Леволап:

— Бувай, Бурешубе. Покажи тим зайдам, що коти Клану ніколи не програють.

— Бувай, Леволапе, — нявкнув Бурешуб. — Не забувай: хоча досвід нас змінює, ми повинні йти далі.

Між вояком та новаком заструменів порив тепла, і Сойколап з подивом зрозумів, що в його брата із Бурешубом був особливий зв’язок, якого він раніше не помічав. Коти Кланів уже почали спускатися схилом, а новак усе стояв і думав про це, і не зрушив з місця навіть тоді, коли Бурешуб підняв свіжину і пішов угору за своєю партнеркою.

— Не спи! — Воронокрил підштовхнув Сойколапа носом, скеровуючи з кам’янистої стежки на трав’янистий схил.

Сойколап наїжився.

— Не треба мені допомагати!

— Та як хочеш, — прошипів Воронокрил. — Але якщо відстанеш, будеш сам винен.

Вояк побіг наперед, гупаючи лапами.

«Не хотів би, щоб такий противний вояк був моїм батьком! Як добре, що я не Бризолап».

— Сойколапе, швидше! — гукнув Леволап.

Сойколап покуштував повітря. На цьому відкритому схилі було легко здогадатися, де інші коти. Ожинокіготь ішов першим, далі за ним — Бризолап; Воронокрил уже наздогнав їх і йшов біля Вохрошубки, трохи обабіч групи. Вивіркострибка крокувала сама, за нею чеберяли Падуболапка і Леволап.

Сойколап побіг до них. Трава під лапами була м’яка і приємна.

— Дивно залишати їх тут, — засапано нявкнув новак.

— Вони самі обрали залишитися, — мовив Воронокрил.

— Як думаєте, ми ще побачимося з ними чи з Племенем? — запитала Вохрошубка.

— Сподіваюся, ні, — відповів Воронокрил. — Я більше цих гір ніколи в житті не хочу бачити.

— Може, вони колись прийдуть до озера, — припустила Падуболапка.

Далеко серед скель відлунило моторошне виття.

— Нехай спочатку безпечно дістануться додому, — промурмотів Леволап.

— Вони впораються, — запевнив його Ожинокіготь. — Вони знають свою територію не гірше за будь‑якого кота Племені.

Крокуючи поміж братом і сестрою, Сойколап раптом відчув попереду вогкий запах лісу. Незабаром трава на землі поступилась опалому листю. Вітер уже не сіпав його за хутро — їх зусібіч оточили дерева. Падуболапка поспішала вперед так, ніби вже відчувала запах озера, а от Сойколапові хотілося краще повернутися на відкриті схили біля підніжжя гір. Принаймні там звуки й запахи не приглушувалися довколишніми деревами і не було галуззя та коріння, через яке він міг перечепитися. Тут, у цьому незнайомому лісі, він почувався абсолютно сліпим.

— Вважай! — попередив Леволап, але надто пізно, бо Сойколап уже заплутався в ожині.

— Лайно мишаче!

Він намагався визволитися, але ожина обплутала його лапи і не збиралася відпускати.

— Не рухайся!

Йому на поміч підбігла Падуболапка. Сойколап застиг, ковтаючи роздратування, і дозволив Леволапові розмотати галузки, а Падуболапці — лагідно вивести себе з колючого куща.

— Тупа ожина! — Сойколап задер підборіддя і подався вперед ще більш невпевнено, ніж досі, але відчайдушно намагаючись цього не показувати.

Падуболапка і Леволап мовчки наздогнали його й оточили з обох боків. Сестра обвела його попри кущ кропиви, ледь торкаючись вусами, а Леволап доторком хвоста застеріг, що попереду колода, і перевів через неї.

Деручись по трухнявій корі, Сойколап усе думав: «Чи могло це пророцтво справді призначатися для сліпого кота?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Леволап посмикувався уві сні. Йому щось снилося.

Він стояв на щербатій вершині й відчував, як гірський бриз куйовдить йому хутро. Небо без зірок, чорне мов вороняче крило, тягнулося до далекого обрію. Попереду здіймалися хребти за хребтами, немов брижі на озері. Місяця не було, проте верхівки гір блищали, мов місячне каміння. «Це все моє!» Новак радісно побіг уперед, розсипаючи з‑під своїх могутніх задніх лап камінці, які з тріском падали в тінисті долини. Він одним махом перестрибнув урвище й приземлився на іншому хребті, випустивши кігті, аби втримати рівновагу. Тоді стрибнув знову, легкий як повітря, практично не вибиваючись із духу. Його хвіст ніби зачепив гладеньке небо, у вухах зашуміла кров. Новак підніс голову й загорлав, його голос відлунював мовчазними горами, немов грім. «Я тримаю силу зір у своїх лапах»!

— Леволапе! — його розбудив вигук Золошуба. — Мисливський патруль!

Леволап розплющив очі. Гілля дерев пронизували жовті сонячні промені. Сусідні гнізда були порожні. Уже сонцепік! Леволап важко зіп’явся на рівні, а тоді згадав. Вони дійшли до табору, коли вже було далеко за місяцепік. Може, Золошуб не буде лихий, що він сьогодні довше поспав?

Новак вигнув спину, потягнувся й позіхнув. Подушечки досі боліли від далекої дороги через гори. Він обережно лизнув передню лапу, аби перевірити, чи вона вже почала загоюватися. Крові не чути. Мозолі тверді. М’яка лісова долівка не буде проблемою.

— Леволапе! — знову гукнув Золошуб, уже різкіше.

Леволап викульгав надвір. Хіба він не заслужив трохи відпочити? Новак подався на обважнілих лапах на галявину, мружачись від зеленлистового сонця. Воно наповнювало табір і прогрівало його шубку. Легенький вітерець колихав дерева, що росли довкола лощовини. У горах єдиним сховком від вітру була вогка й холодна печера за водоспадом. Як, заради Зореклану, Плем’я виживало під час гололисту? Там і в зеленлист було холодно!

— Нарешті ти прокинувся! — привітався з ним Золошуб. — Уся здобич уже, мабуть, повмирала від старості, поки ми тебе чекали.

— Значить, її легше буде зловити, — буркнув Леволап.

— Я знаю, що ти втомився, — примирливо нявкнув Золошуб. — Але Криголапка дуже хоче піти в ліс, і я пообіцяв Білокрилій, що ми підемо з ними.

Леволап уперше помітив Криголапку. Юна новачка стрибала по галявині, мов новолистове зайченя, кидаючись на невидиму здобич. Її здобич, можливо, й була невидима, але Криголапка, з її гладенькою білою шубкою та ясними блакитними очима, точно ні. Може, тому Вогнезір призначив її виховницею Білокрилу. Кішка сама добре знала, що таке виділятися, немов сніг у зеленлист. Вона зможе навчити Криголапку кількох способів ховатися. А новачці це точно не завадить. Криголапка незграбно пірнула вперед, і Леволап ледве стримав сміх, пригадуючи, з яким захватом він сам починав своє тренування.

На галявину вийшла Білокрила, одним оком поглядаючи на свою новачку.

— Можемо вже йти?

Леволап помітив, що кінчик її хвоста посмикувався. Криголапка була першою новачкою Білокрилої. Вона переживала, що не впорається з таким згустком енергії? Чи думала, що їхні білі шубки розлякають усю здобич, щойно вони вийдуть до лісу?

— Де хочеш почати? — спитав її Золошуб.

Білокрила задумано глянула на Криголапку, яка неоковирно приземлилася в купу листя, розсипавши його навсібіч.

— Як думаєш, Криголапці буде краще біля Старого Дуба чи біля Старого Громошляху?

У Леволапа в животі забуркотіло. Він глянув на кагат свіжини. На верхівці лежала пухка миша. Проте, перш ніж поїсти, треба нагодувати Клан. Це було перше правило, яке засвоювали новаки, і найважче.

— Більше здобичі зазвичай біля Старого Дуба, — нявкнув він.

Проігнорувавши Леволапа, Золошуб схилив голову перед Білокрилою.

— Тобі вирішувати.

Леволап відчув укол роздратування. Нащо було взагалі його будити? Їх явно не цікавила його думка. І ніхто не спитав про мандрівку в гори. Він розлючено роззирнувся табором. Ніхто наче й не помітив його повернення. Мишошубка лежала на сонечку біля кубла старійшин. Папоротехмарка і Карохвістка їли голуба під Високим Виступом, вочевидь, уже вдосталь пополювавши на сьогодні. Листоплеса зайшла до медичного кубла, тримаючи в зубах листя. Невже нікого з них не цікавили гори чи його пригоди?

— Леволапе! — гукнула Криголапка. — Я правильно роблю?

Вона стала в мисливську стійку і підкрадалася вперед, вимахуючи хвостом.

— Ага, — байдуже нявкнув Леволап. «Я геть нікого не цікавлю?»

— Криголапко, не треба махати хвостом, — порадив Золошуб.

Леволап здивовано глянув на свого виховника. «Я думав, тебе не цікавлять новаки».

Золошуб примружено глянув йому в очі, а тоді демонстративно повернувся назад до Криголапки.

— Якщо зачепиш листя, здобич дізнається, що ти поруч.

Вочевидь, він вважав, що на цю помилку мав вказати Леволап.

Новак наїжив хутро. Чому це Золошуб очікував, що він даватиме поради чужій новачці? Це обов’язок Білокрилої. Та тоді, з певним почуттям провини, Леволап згадав, який був вдячний, коли на його помилки лагідно вказували Бурешуб або Сіросмуг.

Леволап підійшов до кицьки.

— Я тобі покажу. — Він присів біля неї. — Опусти спину, отак. Що ближче ти до землі, то менше тебе видно.

— Отак? — Криголапка притиснулася до долівки.

— Чудово.

Криголапка закліпала, дивлячись на нього. Її очі були мов небесні озерця.

— Дякую, Леволапе. Я дуже переживаю через лови.

Новак погладив її кінчиком хвоста.

— Ти впораєшся, — пообіцяв він. — Просто повторюй за виховниками і не дуже сподівайся зловити здобич з першої спроби. Мені знадобилася купа часу, поки щось вийшло, — додав Леволап. Підбадьорена Криголапка кивнула, і Леволап лизнув її вухо. То оце так почувалися виховники? Йому подобалася думка навчити когось усього, що він знав про полювання і битви, і дивитися, як незграбне кошеня перетворюється на сильного та меткого вояка чи воячку.

Але що, як пророцтво заведе його на стежку, далеку від вояцтва, виховництва і виконування звичних обов’язків у Клані? Дивлячись у сяйливі очі Криголапки, Леволап почувався так, ніби йому сказали відмовитися від усього життя — та ще й такого, яке йому вельми пасувало.

* * *

— Можемо тут пополювати? — знову спитала Криголапка. Вона хотіла полювати на кожній галявинці, яку вони проходили дорогою до Старого Дуба. Тепер величне дерево нарешті височіло над ними, а земля була встелена листям і шапочками від жолудів. На краю галявини росли купки папороті, що купалися в сонячному промінні.

Білокрила глянула на Золошуба.

— Може, пройдемося ще до озера? — запитала вона. — Біля берега має бути здобич.

Золошуб глянув на неї, але не відповів.

«Чому він їй не допомагає?» Леволап намагався глянути в очі виховнику.

Білокрила оглянула галявину.

— Тут добре, — вирішила вона. — Може, в тому кущі папороті?

Леволап помітив, що її хвіст знову посмикується. Якщо Золошуб не збирався їй допомогти, то, може, він зможе.

— Он там є ожина…

Його пропозицію перепинив Золошуб, затуливши йому рота хвостом. Вояк кивнув Білокрилій.

— Довірся своєму інстинкту.

— Папороть.

Білокрила повела новачку до заростів.

Золошуб промурмотів Леволапові на вухо:

— Я знаю, що ти хочеш допомогти, але Білокрила повинна сама виробити в собі впевненість. — Вони стежили, як Білокрила поставила Криголапку в стійку і поправила її поставу, легенько торкнувшись носом. — У неї все виходить.

Папороть затремтіла. Світло‑зелені стебла щось колихало радше знизу — то був не вітер. Криголапка присіла й почала переминатися на задніх лапах, передніми шкрябаючи ґрунт. Білокрила лагідно поклала на її спину хвіст і зачекала, поки новачка не заспокоїться. Нахилившись ближче, вона щось прошепотіла Криголапці на вухо, а тоді сіла. Далі Криголапка сама.

Леволап побачив, як вона ринула вперед і пірнула в орляк.

Почувся писк, який швидко обірвався, і Криголапка вискочила з куща, тримаючи в зубах невеличку мишку. Її очі сяяли від щастя.

Золошуб підійшов до неї.

— Молодчина!

Білокрила гордо напнула груди.

— Криголапко, це було чудово!

— І дуже вправно, — додав Золошуб.

Стільки радості через одну нещасну мишку! Вона, мабуть, була надто молода, щоб тікати, навіть якщо хотіла. Леволап подумки повернувся до битви в горах. Він був втішений, що Криголапка так швидко впоралася з першим уловом, але що б вони сказали, якби побачили, як він бився з тими гірськими котами? Зловити шматок свіжини — це зовсім не те, що побороти цілий Клан однією лапою.

— Дрізд!

Почувши шепіт Золошуба, Леволап озирнувся через плече й простежив за поглядом виховника. За широким стовбуром дуба поміж листям порпався жирненький дрізд. Тихо, мов змія, Леволап прокрався довкола і став прямо за ним. Пригнувшись до землі, новак почав підкрадатися ближче, трохи піднявши хвоста, щоб не зачепити листя. Птах шукав комашок і нічого не підозрював про свою лиху долю. Леволап відчув якесь вдоволення. Така дурна істота заслуговувала стати здобиччю. Він зупинився, розрахував відстань і плигнув, одним стрибком перелетівши три корені та ще три лисячі хвости над лісовою долівкою. Дрізд панічно розкинув крила, намагаючись злетіти, але було запізно. Леволап приземлився зі смертоносною точністю, пришпиливши птаха за розпростерті крила, і вбив його різким укусом у шию.

— Це було фантастично!

Криголапка незмигно дивилася на нього з протилежного боку дерева, благоговійно поширивши очі.

Білокрила прищулила вуха від здивування.

Леволап відчув, як щось лоскоче його ніс. Одна пір’їнка дрозда причепилася йому до морди. Він присоромлено її змахнув.

Золошуб кивнув.

— Вражаюче.

— Це був велетенський стрибок! — нявкнула Білокрила. — Ти міг пролетіти.

«Ні, не міг». Леволап залишив цю думку при собі. В очах товаришки він бачив здивування, тому вирішив, що краще виставити це як удачу. Мабуть, Сойколап правий: їм може не сподобатися правда, що ховалася за цим вправним полюванням.

* * *

Усю дорогу до табору ніздрі Леволапа були забиті апетитним запахом дрозда. Здобич билася йому об груди, крила волоклися по листю. Криголапка крокувала поруч, намагаючись не відставати, але через мишу це було важко.

— Ну чому мої лапи такі короткі, — поскаржилася вона, не випускаючи з рота мишу.

— Ще виростуть, — запевнив її Леволап.

Білокрила й Золошуб крокували попереду, несучи власну здобич. Зеленлист уже добігав кінця, тож будь‑якому улову були раді. Клан мусив набратися сил, щоб пережити гололист. Принаймні так казали старші коти. Леволап пам’ятав гололист лише як щось за межами ясел — як загрозу, яка турбувала старших котів і змушувала стіни кубла здригатися.

— Це був такий чудовий стрибок, — нявкнула Криголапка.

Леволап подякував крізь зуби. Він не хотів наковтатися пір’я і решту дня кашляти.

— А чому ти стрибнув так швидко? — не вгавала Криголапка. — Ти боявся, що він тебе почує, якщо ти підберешся ближче?

— Просто подумав, що хочу спробувати.

Леволап був певен, що міг би підійти до дрозда впритул, якби захотів. Але нащо марнувати час на підкрадання?

— Ти такий вправний мисливець, — усе продовжувала Криголапка, ледь розтуляючи рота. — Я думала, що Падуболапка хороша, але ти просто неймовірний. Де ти навчився так стрибати? Ти тренувався додатково, щоб бути таким сильним? Як думаєш, мені треба більше тренуватися?

— Я впевнений, що Білокрила забезпечить тобі потрібне тренування.

— Сподіваюся, що вона натренує мене так само добре, як Золошуб тебе.

Леволап дивився, як його виховник зникає за ожиною, що розкинулася по стежці. Золошуб його добре витренував. Іншого виховника він би не хотів. Але Золошуб не був єдиним його вчителем. Його також тренував Тигрозір. І він народився із силою, про яку Криголапка не могла навіть мріяти.

Стежка повела вниз, до улоговини, і Леволап раптом відчув себе надзвичайно самотнім. Так, ніби він справді належав до якогось власного Клану, віддалений пророцтвом від знайомих облич, які чекали в таборі, аби подивитися, що вони принесуть з полювання.

Криголапка побігла наперед і проскочила за Білокрилою та Золошубом крізь тернову загорожу, яка відділяла табір від лісу. Леволап зайшов за нею й побачив, що Криголапка кинула свою мишку до кагату свіжини і побігла до товаришок.

Попелюшколапка, Медолапка і Маколапка вигрівалися на сонечку біля новацького кубла. Криголапка підійшла до них.

— Твоя перша здобич? — гукнула Медолапка.

Криголапка задерла підборіддя.

— З першого разу зловила!

Леволап відчув укол заздрощів. Він уже не зможе почуватися настільки безтурботним, так радіти настільки малим досягненням.

— А Лисолап уже вернувся? — спитала Криголапка, якій не терпілося похвалитися своїм уловом перед братом.

— Вивіркострибка взяла його в прикордонний патруль, — повідомила Попелюшколапка. — Вони мають уже скоро повернутися.

Леволап підійшов до кагату свіжини й поклав свою здобич. Раптом об нього потерлася чиясь шубка. Він обернувся й побачив сестру.

— Гарний улов.

Голос Падуболапки був байдужий, ніби вона думала про щось зовсім інше. Вона не зводила погляду з новачок біля їхнього кубла. Попелюшколапка і Маколапка перекочували клубочок моху одна одній, а Медолапка намагалася його піймати.

— Хочеш приєднатися? — нявкнув Леволап.

Падуболапка кліпнула.

— Щось не дуже.

Це не схоже на Падуболапку. До того ж там була Попелюшколапка.

— Щось сталося? — спитав Леволап.

— Просто нема настрою.

Леволап зазирнув у її зелені очі. Невже Падуболапка також почувалася відділеною від усіх?

— Дивно воно, правда? — мовив новак.

Падуболапка глянула на нього.

— Що?

— Бути інакшими.

— Ну, з вигляду ми не інакші.

— Ти знаєш, про що я. — У Леволапові назбирувалася нетерплячка. Йому треба було з кимось поговорити. Він весь день тримав у собі їхню таємницю, ніби здобич, що намагалася вирватися. Падуболапці необов’язково було ще більше все ускладнювати. — Знати щось настільки важливе і не мати можливості нікому сказати.

Хутро на плечах Падуболапки насторожено здибилося.

— Ти ж нікому не плануєш розказати?

— Ні, я…

Падуболапка його перебила:

— Про це ніхто не має знати! Ми ще самі точно не знаємо, що це пророцтво означає. — Вона стишила голос і роззирнулася галявиною. — Нам треба з’ясувати, що ми маємо робити зі своїми силами.

Леволап випустив кігті.

— Я не збирався нікому казати! — форкнув він. Чому це сестра розкомандувалася? Він же не мишомізкий! І чому вона весь час хоче все з’ясовувати? Пророцтво просте: вони мали стати сильнішими за будь‑кого і бути готовими використати свої здібності тоді, коли доведеться. Леволап розвернувся й пішов до прискалка.

Сонце вже почало котитися до верхівок дерев; Клан розбирав свіжину з кагату. Попелюшколапка вхопила Леволапового дрозда й понесла його до ясел, де вже мали зголодніти Міллі з Маргариткою та їхні кошенята.

Маколапка підібрала мишу й поклала її біля кубла старійшин.

— Свіжина! — гукнула новачка.

Із заростів жимолості з’явився Довгохвіст, посмикуючи носом, і став біля входу. За ним вийшла Мишошубка. Стара кішка з кожною повнею ставала все більш вразлива. Довгохвіст зачекав, поки вона вмоститься біля миші, а тоді сів поруч.

— Ти не мусиш за мною наглядати, ніби я якесь безпомічне кошеня! — форкнула Мишошубка.

Довгохвіст весело смикнув вусами.

— Шкода, що в тебе лише язик не втомлюється, — муркнув він.

Мишошубка погладила його хвостом і легенько ляснула поза вухом.

— Будеш трохи? — вона підсунула йому мишу.

— Можеш узяти цю, якщо хочеш! — Від кагату свіжини бігла Криголапка, несучи в зубах свою крихітну полівку. Вона поклала її біля лап Довгохвоста. — Я сама впіймала!

— Твоя перша здобич? — очі Мишошубки засяяли.

Довгохвіст нахилився й обнюхав тваринку.

— Пахне чудово.

Ожина біля входу до медичного кубла затріпотіла, і звідти вийшов Сойколап, обережно несучи в зубах клубок моху. Він підійшов до Мишошубки з Довгохвостом і поклав мох на землю. Обернувши свій невидющий блакитний погляд на Криголапку, новак нявкнув:

— Я чув, у тебе сьогодні був важкий день. Тобі треба щось поїсти.

— Я дійсно трохи голодна, — визнала Криголапка.

— Дякую за мишку! — гукнув Довгохвіст услід новачці, яка вже подалася до кагату.

Криголапка щасливо крикнула через плече:

— Звертайся!

— Ти не проти, якщо я пошукаю кліщів, поки ти їстимеш? — запитав Сойколап Мишошубку.

— Якщо дуже треба, — буркнула кішка. — Хоча я не знаю, нащо було чекати, аж поки я сяду поїсти, щоб принести сюди цю бридоту, — вона кивнула на мох. Леволап здогадався, що він був просочений мишачою жовчю.

— Я думав, що ти спиш, і не хотів тебе будити.

Сойколап терпеливо почав прочісувати хутро Мишошубки. Тоді зупинився, відірвав шматочок моху і притиснув його до шкіри біля основи хвоста.

Леволап стежив за братом. Це був уже не той дратівливий юнак, який нізащо не хотів бути новаком‑медикотом. «І все ж, він сильніший за будь‑кого з нашого Клану». Леволап заліз на прискалок і ліг, притулившись животом до розігрітого каменя. «Може, те, що він знає про свою силу, допомагає йому впоратися з нудними обов’язками». Новак застановився, скільки ж повень уже минуло, відколи Сойколап прокрався в сон Вогнезора й підслухав, як незнайомий їм кіт пророкує народження трьох кошенят із силою зір у їхніх лапах. Чи втихомириться неспокій, що роздирав його зсередини, коли він нарешті звикне до пророцтва, як Сойколап?

Леволап глянув на Високий Виступ, з якого спускалися Вогнезір із Піскоштормою. Громовий провідник ніколи не показував, що знає про пророцтво. Він завжди ставився до Леволапа, Падуболапки та Сойколапа як до звичайних новаків. Леволап дивився, як Вогнезір вибирає з кагату мишу й передає її Піскоштормі, а собі бере горобця. Що він насправді відчуває? Леволапові раптом захотілось мати таку силу, як у Сойколапа, щоб зазирнути в думки Вогнезора. Чи пишався він тим, що вони його нащадки? Чи радів, що його Клан тепер буде в безпеці завдяки таким сильним котам? Чи боявся, як гадав Сойколап, мати в Клані котів, могутніших за нього самого?

Тернова загорожа затремтіла, і з тунелю вийшли Вивіркострибка, Ожинокіготь, Лисолап і Бубконіс.

— На кордонах спокійно, — гукнув Ожинокіготь провідникові. — Але досвітньому патрулю треба буде краще глянути Вітряний кордон. Судячи із запаху, вони полювали в лісі з нашого боку.

Вогнезір саме вмощувався під Високим Виступом разом із Піскоштормою.

— Здається, вони розсмакували білок, — зауважив він.

Попелюшколапка, яка вечеряла голубом разом із Медолапкою, бадьоро підвела голову.

— Можна мені в досвітній патруль?

Тепер, коли її травмована нога вже загоїлась, Попелюшколапка бралася за все, ніби намагалася надолужити втрачений час.

— Так, — кивнув Ожинокіготь. — Я хотів попросити Сіросмуга, щоб повів.

— Хтось сказав «Сіросмуга»? — з боку ясел, сонно кліпаючи, підійшла Міллі.

Сіросмуг ремонтував дірку в ясельній стіні, де вітер розхитав дбайливо заплетену ожину.

— Ти як? — він пильно глянув на Міллі. Вона обважніла кошенятами, яких от‑от мала народити.

— Добре. — Міллі підібрала з кагату двох мишей. — Я просто хочу поїсти з тобою надворі.

Кішка понесла вечерю туди, де лежали Вогнезір із Піскоштормою. Сіросмуг вплів останню галузку і побіг до неї.

На землю біля прискалка гупнув дрізд, налякавши Леволапа. Над ним стояла Падуболапка і дивилася на брата.

— Я подумала, може, ти захочеш розділити, — нявкнула вона. Це був її спосіб перепросити? Навряд чи. Леволап підозрював, що його сестра не знала, наскільки вона могла дратувати своїм намаганням усе тримати під контролем. Проте він був вдячний. Яким би самотнім новак не почувався через пророцтво, він завжди пам’ятав, що Падуболапка і Сойколап також його поділяють. Доки в нього є брат і сестра, він ніколи не буде сам.

— Дякую, — муркнув Леволап і вмостився поїсти.

Березопад і Білокрила розділили здобич з Орлякошубом, а Шипокіготь і Косариконіг уже повечеряли і простягнулися неподалік. Це була перша спільна вечеря Клану після їхньої мандрівки в гори. Леволап уже потроху почав розслаблятися. «Нічого насправді не змінилося», — з надією запевнив він себе.

— То як там Плем’я? — запитав Ожинокігтя Вогнезір.

Громовий воєвода проковтнув шматок свіжини.

— У них попереду важкий гололист, — нявкнув він. — Але я думаю, що вони впораються.

Леволап примружив очі. Чи був його батько настільки в цьому впевнений, як намагався показати?

— Чи зможуть вони захистити ті кордони, що ви проклали? — запитав Шипокіготь.

Вивіркострибка знизала плечима.

— Ми тренували їх, наскільки могли.

— Знаючи вас, цього має бути цілком достатньо, — додав Сіросмуг.

— Зараз у Племені більше шансів, ніж тоді, коли ми тільки прийшли, — нявкнув Ожинокіготь. — Їм важко було звикнутися з думкою про чіткий кордон довкола угідь, але я сподіваюся, що вони зрозуміють, наскільки важливо боротися за те, що вони мають.

— І ми вже точно показали чужинцям, що їм не можна просто брати, що заманеться, — мовила Вивіркострибка.

— Багато котів поранились у битві? — спитала Піскошторма.

— Нічого серйозного, — відповів їй Ожинокіготь. — Але бій був нелегкий.

«І ви б його ніколи не виграли без мене». Леволап чекав, коли батько розповість Клану, як він чудово бився.

— Усі новаки боролись як справжні вояки. — Ожинокіготь глянув на Леволапа. — Вони дійсно прославили наш Клан.

Подушечки Леволапа аж закололо від роздратування.

— Він навіть не згадає, як я бився? — просичав він під носа.

— Тсс! — шикнула на нього Падуболапка. — Краще, щоб вони не знали. Нам не треба привертати до себе увагу.

Леволап розлючено вгризся у дрозда. Який сенс бути настільки сильним, якщо ніхто навіть не дізнається? Він зловив себе на думці, що хотів би, аби цієї повні відбулась якась битва, і тоді він міг би показати своїм однокланівцям, який з нього виросте вояк. «Інші Клани хай будуть обачніші», — похмуро подумав він.

* * *

Леволап заліз до свого гнізда. Лапи втомилися, м’язи досі боліли після мандрівки. Треба добре виспатися — і йому стане краще. Новак вмостився на чистій сухій підстилці й заплющив очі.

— Ти що, вже спати? — гукнула з іншого боку кубла Маколапка.

— Ти не хочеш почути, що мені сказала Піскошторма, поки ми тренувалися? — додала Медолапка.

— Я втомився, — промурмотів Леволап. Він був не в настрої пліткувати з сусідками.

— Як хочеш, — нявкнула Маколапка.

Зненацька на його спині опинилися дві маленькі лапки і вперлися йому в ребра.

— Вибач! — гукнув Лисолап, задкуючи, коли Леволап розвернувся до нього.

— Обережніше!

— Я просто показував Криголапці, як я збираюся зловити лиса і заробити своє вояцьке ім’я, — нявкнув Лисолап. — Я хочу бути Лисоловом!

— Ну, ти вже показав, що можеш зловити сплячого кота! — піддражнила Медолапка.

Криголапка скочила на захист братика.

— Він колись точно зловить справжнього лиса!

— Ага. — Маколапка жбурнула білій новачці кульку моху. Лисолап стрибнув і, перш ніж вона долетіла до його сестри, пожбурив кульку назад Маколапці.

— Зловлю, от побачиш!

— Ти навіть зеленого кашлюка не можеш зловити! — під’юдила Маколапка.

— Можу, ще й як! — заперечив Лисолап.

Новачки зайшлися сміхом.

— Тобто я можу зловити, що захочу, — швидко додав Лисолап. — Якби ж тільки Вивіркострибка перестала весь час за мене переживати.

— Вона перестане, якщо ти перестанеш блудити, — зауважила Медолапка. — Ми сьогодні стільки прочекали, поки вона пішла тебе шукати. Поки Вивіркострибка тебе привела, та білка, за якою я стежила, була вже в Тіньовому Клані!

— Я досліджував територію! — запротестував Лисолап.

— Ходи це досліди.

До кубла протиснулася Попелюшколапка. Леволап відчув запах меду, але не вставав з місця. Тим часом інші новаки попіднімалися зі своїх гнізд, аби подивитися, що вона принесла.

— Де ти його знайшла? — охнула Криголапка.

— Хмарохвіст знайшов вулик у порожній колоді, коли ми проходили повз закинуте гніздо Двоногів, — мовила Попелюшколапка. — Він просунув туди лапу і дістав стільник.

— Його не вжалили? — нявкнув Лисолап.

— Тільки раз.

— Я вже меду кілька повень не їла, — зітхнула Маколапка.

— Хмарохвіст віддав більшість Листоплесій для її запасів, але сказав, що мені можна трохи взяти, — нявкнула Попелюшколапка.

— Можна мені лизнути? — заблагала Криголапка.

— Добре, але небагато, — мовила Попелюшколапка. — Тут має на всіх вистачити.

Криголапка заплющила очі й ковтнула, а тоді здивовано розплющила.

— Він не смакує ніяк!

Маколапка замуркотіла.

— Усі це знають, мишомізка. — Вона лизнула мед. — Мені подобається те, як він пом’якшує горло і гріє в животі. Нагадує мені молоко.

Леволап зарився носом під лапи, намагаючись заховатися від вдоволеного муркання своїх сусідок, які облизували дорогоцінну соту. Як легко було їх вдовольнити! Одного дня йому належатиме весь мед у лісі. Він був не такий, як вони, — його не задовольняли малі речі. Біль від самотності повернувся, ще сильніший, ніж досі.

Раптом до нього притулилося тепле тіло. До кубла залізла Падуболапка і вмостилася поруч.

— Не приєднуєшся до медового бенкету? — прошепотів Леволап.

— Хай вони насолоджуються, — шепнула вона у відповідь.

Почуваючись уже не настільки самотнім, Леволап поринув у сон.

* * *

Леволап відчував під ногами лісову долівку, встелену колючими сосновими голочками. Землю огортав рідкий туман, звивався довкола прямих голих стовбурів, що рядами тягнулися в темряву.

— Давненько тебе не було, — пролунав з тіней голос Тигрозора. Леволап побачив обриси могутніх плечей. Вояк підійшов ближче.

За ним з’явився Шулікокриг.

— Тобі знадобиться все тренування, яке ми можемо дати.

Леволап наїжив хутро.

— Ви хіба не бачили, як я бився в горах?

Скільки ще йому треба тренуватися? Він уже найкращий боєць у Клані. Він це довів!

— Нас не переймають минулі битви, — різко нявкнув Тигрозір. — Лише майбутні.

Леволап примружив очі. Це звучало як відмовка. Вони не бачили мене в горах! Навіть Тигрозорові можливості були обмежені.

— Подивімось, чи ти вмієш користуватися головою, а не лише силою. — Тигрозір обійшов Леволапа ззаду і підштовхнув його до Шулікокрига. — Спробуй напасти на Шулікокрига з його слабшого боку.

— А ви хіба не хочете почути про гірських котів?

Тигрозір махнув хвостом.

— Це мене не обходить.

«Його це не цікавить!» Леволап витріщився на свого примарного виховника. Невже він не думав, що Леволап міг чогось навчитися у такій довгій мандрівці та в битві проти зовсім чужих котів? Невже Тигрозір справді вважав, що знав усе про мистецтво бою? Ну, про Леволапа він точно знав не все. І, можливо, пора йому було дізнатися.

— Чого ти чекаєш? — гаркнув Тигрозір. — Нападай на Шулікокрига!

Нутрощі Леволапа пропалила злість. Він стрибнув на Шулікокрига і, випустивши кігті, так сильно дряпнув бік смугастого вояка, що звідти бризнула кров.

Шулікокриг люто верескнув і, здибивши хутро, відскочив геть.

Леволап розвернувся назад до Тигрозора.

— Тепер ти мене послухаєш? Я маю сказати щось важливе. Є одне пророцтво! Про мене! І це причина, чому я вмію так битися.

Тигрозорові очі зблиснули.

— Що за пророцтво?

— Якийсь старий кіт сказав Вогнезорові уві сні: «Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах». — Леволап переказав ці слова точно так, як почув від Сойколапа. — Ти хіба не розумієш? Воно має бути про нас, бо Вивіркострибка — донька Вогнезора.

Тигрозір гидливо форкнув:

— Вогнезора!

— Але це правда! — наполягав Леволап. — Якби ти бачив, як я бився в горах, ти б зрозумів. Я поборов кожного кота, який на мене нападав. Я почувався так, ніби можу битися безкінечно і все одно всіх перемагати!

— Тільки тому, що тебе я тренував, — прогарчав Тигрозір.

— Не тільки тому! — заперечив Леволап. — У мене в лапах сила зір!

— Це тобі Вогнезір сказав? — форкнув Тигрозір.

— Ні. — Леволап випустив кігті в холодну землю. — Сойколап зайшов у сон Вогнезора. Він це підслухав.

В очах Тигрозора раптом зблиснули поблажливі вогники.

— Ага, ясно, — під’юдив він. — Комусь щось наснилося, і це означає, що ти — найсильніша істота, яка коли‑небудь жила на світі.

Чому Тигрозір не сприймав це серйозно? Невже він не пишався своїм родичем, який, можливо, одного дня буде правити лісом? Хіба він не цього хотів? Леволап відчув, як усередині наростає ревіння. Можливо, Тигрозір хотів цього лише для себе.

— Не смійся з мене.

Шулікокриг смикнув вусами.

— Подивіться на цього маленького воячка! Думає, що він Вогнезір. Такий великий і хоробрий!

— А як ти тоді поясниш битву в горах? — запитав Леволап. — Мене жодного разу навіть не поранили!

— Ти побив купку голодних нетренованих волоцюг, — насмішкувато нявкнув Шулікокриг. — Ого. Це справді ознака величного вояка!

Леволап закліпав. Земля під лапами раптом здалася ще холоднішою. А якщо вони мають рацію? Гірські коти не були Кланом сильних і вправних вояків. Плем’я могло побороти їх і без допомоги Кланів. Їм не потрібен був найсильніший кіт, щоб виграти битву. Невже пророцтво справді було лише сном?

— Що, вже не такий упевнений? — Тигрозір смикнув хвостом. — Я знаю, гарно вірити в те, що ти — найвеличніший вояк усіх часів, але чи справді Вогнезір відіслав би трьох настільки сильних котів у гори, де вони могли померти?

У животі Леволапа затріпотів сумнів. Вогнезір ніколи нічого не казав про пророцтво. Якби він справді вірив, що вони особливі, то не ризикував би їхніми життями. Він залишив би їх у безпеці в таборі, щоб вони дбали про свій Клан.

Тигрозір нахилився ближче. Його подих сколихнув Леволапові вуса.

— Є лише один шлях до сили, — прошипів він. — Тренування. Відпрацьовуй свої бойові навички, тренуйся, і одного дня, можливо, ти справді станеш найсильнішим котом у лісі. — Він відсторонився, і його голос стверднув. — А тепер повтори прийом! Але цього разу кігті не випускати, якщо я не накажу!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Сойколап витягнув липкий згусток меду на плескатий листок, що лежав на долівці кубла. Стільники вже були замотані в листя щавлю, але звідти все одно скрапував мед. Листоплеса боялася, що він просочиться на решту трав у кам’яній розколині, тож знайшла листок дикого ревеню і сказала Сойколапові перепакувати мед, поки вона збиратиме котячу м’яту.

Новак згорнув краї листка, сподіваючись, що липкий мед скріпить їх, поки він обмотуватиме згорток смужками лика.

Раптом хтось запищав, і Сойколап застиг на місці. Кошеня. Нагостривши вуха, він упізнав нявчання Жабка. Кіт розвернувся й кинувся до виходу, а назустріч якраз забігла Маргаритка. Він відчув запах її страху і тріпотіння лап. Вочевидь, вона принесла Жабка, тримаючи за загривок.

— Поклади його біля води, — наказав новак.

— Він ганявся за бджолою і вскочив прямо в кущ кропиви, — засапано нявкнула Маргаритка, поклавши Жабка.

— Дурна бджола! — заскиглив котик.

Сойколапові враз відлягло. Пожалився кропивою! А стільки галасу, ніби на нього напала лисиця.

— Треба, щоб Вогнезір наказав повиривати ту кропиву, — поскаржилася Маргаритка. — Я так і знала, що від неї добра не буде.

— Кропива не смертельна. — Сойколап почав обнюхувати Жабка. По морді йому пройшлася маленька лапка. Кошеня крутилося й вертілося, намагаючись зализати пожалене місце і водночас потерти лапою носа. — Спокійно!

— Але мені болить! — скімлив Жабко.

Його тоненький пушок взагалі не захищав від жалючих колючок кропиви, і Сойколап відчув, як пульсують його ніс і вушка, де шкіра вже набрякла.

— Я принесу щавлю, — сказав йому Сойколап.

Маргаритка стривожено ходила довкола свого кошеняти, і Сойколап, кинувшись до запасів, перечепився через її хвіст. Він незграбно заточився біля печери і сягнув у розколину. Діставши жменю листя кваску, яке мало зберігатися біля калачиків, він швиденько його обнюхав, аби пересвідчитися, що не помилився, а тоді розжував на кашку. Щавлевий сік мав швидко заспокоїти опіки Жабка, якщо тільки йому вдасться всотатися крізь хутро.

Прожувавши, Сойколап повернувся до вертлявого кошеняти і виплюнув собі на лапу кашку, готуючись втирати її у вушка пацієнта.

Жабко інстинктивно відсахнувся.

— Не чіпай мене!

Він махнув лапою, і кашка впала у воду. Сойколап почув, як вона плюхнула. Закипаючи від роздратування, новак повернувся до запасу щавлевого листя.

— Що швидше я полікую, то швидше перестане боліти.

Новак знову наштовхнувся на Маргаритку, котра досі бігала довкола кошеняти. Заради Зореклану!

— Піди подивись до Ружки! — гаркнув він. — Бо зараз ще вона впаде у кропиву. Про Жабка я одбаю. — Сойколап смикнув хвостом. — Якщо він зможе хоч мить посидіти!

— Ти впевнений, що з ним усе буде добре? — панікувала Маргаритка.

Сойколап глибоко вдихнув. «Треба бути спокійним, це корисно для тебе і краще для пацієнта», — пролунали в його вухах слова Листоплесої.

— Ще ніхто не помирав від кропиви, — нявкнув він, зціпивши зуби.

— Маленький, спробуй посидіти тихенько, — попросила Жабка Маргаритка, виходячи з кубла. — Я повернуся, як тільки подивлюся, чи все добре з Ружкою.

— Не поспішай! — стиха буркнув Сойколап. Він присів, пережував ще одну порцію щавлю, а тоді підбіг назад до Жабка й почав влизувати кашку йому у вуха. Жабко спробував відхилитися, але Сойколап притиснув його плечі до землі. — Тихо, — нявкнув він, все ще лижучи. Жабко заскімлив, але Сойколап не зупинявся, аж поки всі його вуха не були вкриті гірким соком. — Я знаю, це боляче, — сказав він і відпустив кошеня. — Але ти вже в безпеці. Постій тут, я принесу ще трохи для носа.

Сойколап розвернувся і раптом відчув від Жабка хвилю злості. Об долівку шурхнуло хутро. Жабко хотів стрибнути йому на хвоста! Новак рвучко розвернувся:

— Не смій!

Кошеня перелякано скрикнуло. Сойколап опинився настільки близько, що їхні вуса торкалися.

— Звідки ти знав, що я робив? — пискнув Жабко.

Сойколап примружив очі.

— Я не такий сліпий, як ти думаєш.

Жабко позадкував.

— Вибач.

— Тепер ти посидиш спокійно? — запитав Сойколап.

— Так, — буркнув котик.

Сойколапові стало соромно за те, що він злякав кошеня. Новак зробив ще порцію кашки, але цього разу поклав її перед Жабком.

— Візьми на подушечки і втирай собі в ніс і довкола рота, — наказав він.

Жабко ривками почав наносити кашку на опіки. Сойколап відчув, як відходить біль. Щавлевий сік подіяв. Він полегшено взяв ще кашки й допоміг Жабкові втерти її в хутро, і врешті вони покрили всі опіки. «Коли вернеться Маргаритка, дам їй макове зернятко. Хай дасть його Жабкові перед сном, щоб не свербіло».

Зашурхотіла ожина. Сойколап покуштував повітря. Повернулася Листоплеса з котячою м’ятою.

— Маргаритка сказала, що ти пожалився. — Листоплеса поклала трави на землю й підійшла до Жабка. Сойколап почув, як вона обнюхувала кошеня. — Молодець, Сойколапе, — мовила кішка. — Якраз досить щавлю.

Сойколап замислився, чи казати їй, наскільки важким пацієнтом виявився Жабко.

— Треба дати йому макове зерня, — порадила медикішка, — щоб уночі не свербіло. Воно ще трохи буде заживати.

«Дякую за пораду!» — ледве не вибовкнув Сойколап. Йому доведеться звикнути слухати уроки, яких він не потребував; на відміну від Падуболапки та Леволапа, до нього ще багато‑багато повень будуть ставитись як до новака. Навіть коли отримає доросле ім’я, він усе одно муситиме вчитися у своєї виховниці та виконувати її накази. Можна й змиритися.

— Дякую, Сойколапе. — Вдячний нявкіт Жабка його здивував. — Пробач, що я був такий мишомізкий.

Сойколапові стало шкода кошеняти.

— Тобі було страшно і боляче.

— Але зараз мені краще завдяки тобі.

Жабко вже рушив до виходу.

— Ти не почекаєш, поки тебе забере Маргаритка? — гукнув Сойколап.

Жабко спинився.

— Та думаю, я зможу знайти дорогу до ясел.

«От пихатий клубок хутра!» Сойколап відчув зблиск гордощів. З Жабком було нелегко, але йому вдалося завоювати повагу кошеняти.

Коли за ним замкнулась ожина, Сойколап почав прибирати невикористану кашку.

— Я віднесу макове зерня до ясел перед сном, — пообіцяв він Листоплесій, перш ніж вона б йому нагадала.

Проте медикішка була зайнята власними думками. Сойколап зупинився. Вона хвилюється. Її думки, хоч і закриті для нього, немов іскрилися якоюсь тривожною енергією, ніби блискавки на обрії. Коли медикішка підійшла до місця, де Сойколап залишив недопакований згорток меду, її кроки були важкі, ніби втомлені. «Мабуть, поки мене не було, вона працювала вдвічі більше». Він швиденько зібрав решту кашки і, кинувши її в куток кубла, поспішив на допомогу виховниці.

— Пробач, що не встиг доробити.

Новак притиснув лапами згорток з медом, тепер уже добре закутаний листком ревеню, і тримав, поки Листоплеса обмотувала його ликом.

— Ти мав полікувати Жабка, — сказала вона, доробивши. Навіть її нявкіт звучав утомлено. Чому він не помічав цього раніше?

— Я перевірю припаси, — нявкнув Сойколап, злизуючи рештки щавлевого соку з лап. — Ти казала, треба до падолисту переглянути, що в нас є, і добрати, чого не вистачає.

Новак підійшов до розколини і протиснувся всередину, доки Листоплеса не встигла запропонувати допомогу.

Вони тільки нещодавно відкрили цей зручний отвір у кам’яній стіні медичної печери. Листоплеса прибирала плющ, який потроху обплітав стіну, загрожуючи пустити своє нахабне коріння в дорогоцінну воду, що збиралася скраю в кублі. Розколина була вузька, так що всередину міг залізти тільки невеличкий кіт, але там було достатньо місця для гнізда. Сойколап роззирнувся й почав обнюхувати різні купки трав, ягід і корінців, поскладані рядком.

— Передавай їх сюди, — гукнула Листоплеса. — Подивимось, що там у нас є.

Сойколап почав один за одним передавати згортки. Коли він вийшов, Листоплеса вже акуратно їх поскладала. Його чутливий ніс розклав запахи по місцях, і він подумки бачив усі купки: живокіст, мальва, чебрець, котяча м’ята, макові зернята в майстерно зробленій луб’яній коробочці та ще повно всього.

— Мальви небагато, — прокоментувала Листоплеса. — І я б хотіла назбирати ще котячої м’яти. — Під її лапою зашурхотіло листя. — Я сьогодні принесла, скільки змогла, але там ще багато, і нам треба її зібрати, поки вона зелена, і насушити до гололисту.

Сушити листя на сонці було найкращим способом зберегти його від гниття.

Сойколап помацав згорток з чебрецем. Запах був застояним.

— Це вже скільки тут стоїть?

Листоплеса нахилилась і понюхала.

— Мабуть, зібраний минулого зеленлисту, — мовила медикішка. — Він уже, мабуть, втратив свої властивості. Треба назбирати свіжого.

— А душогубниці в нас є?

Сойколап чув, як Дрібнохмар згадував ці смертоносні ягоди під час останніх зборів біля Місячного Ставу. Їх використовували тільки для того, щоб врятувати найбільш хворих котів від болісної смерті. На Тіньовій території ріс кущ, і Дрібнохмар пропонував поділитися. Листоплеса тоді відмовилась, а зараз Сойколап відчував у ній щось неспокійне.

— Я не використовую душогубниць, — промурмотіла вона і перейшла до купки підбілу. — Тіньові медикоти їх тримають, — додала кішка. — Вони навчають своїх новаків, як їх застосовувати. — Її голос став хрипкий, ніби вона згадала щось моторошне. — Але я тебе не вчитиму.

Чому? Сойколапа інтригувала думка про те, щоб мати у своїх лапах силу життя і смерті. Та Листоплеса очевидно не хотіла мати із цим справу.

— Ми повинні робити все, що можемо, аби допомогти нашим однокланівцям, але час їхньої смерті в лапах Зореклану. — Вона підсунула до Сойколапа купку листя. Судячи з аромату, це живокіст. — Перебери і викинь ті, які почали псуватися або втратили запах.

Сойколап почав перевертати по листочку, уважно обнюхуючи, і відкидав набік ті, що вже не годилися. Листоплеса працювала біля нього — розривала підбіл і робила згортки.

— Я тебе так і не встигла ще спитати, — нявкнула Листоплеса. — Як ваша мандрівка?

— Нормально.

Сойколап пригадав той жахливий стрибок через урвище на крутій гірській стежині, коли він не знав, чи приземлиться і наскільки глибока прірва під ним. Він здригнувся.

— А як тобі Плем’я?

Листоплеса зустрічала їх під час Великої Мандрівки.

— Вони дивні. — Сойколап спробував пригадати, що найбільш незвичного він дізнався про гірських котів. — Гори — жорстке місце. Я думав, тамтешні коти теж будуть жорсткі, але вони навіть не знали, як прогнати чужинців. — Вони схожі на Клан, який від чогось ховається. Сойколапові шкода було Плем’я, яке купчилося у своїй печері за водоспадом, весь час нервово озираючись на будь‑який натяк на небезпеку. Навіть їхні предки були полохливі. — Я зустрів Плем’я Вічного Полювання, — мовив він.

Листоплеса не відривалася від роботи, проте мати‑й‑мачуха в її лапах стала більш ароматною, ніби її подушечки мимоволі здригалися.

— Які вони? — нявкнула медикішка.

— Трохи схожі на Зореклан. — «Вони знали, що я прийду. Вони знали про пророцтво». — Але вони не намагалися допомогти Племені перемогти чужинців.

— Іноді навіть наші предки не можуть нам допомогти, — зітхнула Листоплеса.

— Але вони поводилися так, ніби вже програли.

Сойколап не міг позбутися думки, що Плем’я не завжди жило в горах, що вони колись мешкали далеко від тих суворих вітрів та щербатих вершин, серед котів, які першими дізналися пророцтво про трьох.

Листоплеса зупинилася. Він відчував, що вона зацікавлено на нього дивиться.

— Мене здивувало те, що Скелевидець і провідник, і медикіт, — нявкнув новак, перш ніж виховниця встигла спитати ще щось про Плем’я Вічного Полювання.

— Це забагато відповідальності як на одного кота, — погодилася медикішка і повернулася до підбілу. — Велике знання буває самотнім.

Серце Сойколапа тьохнуло. «Вона має на увазі пророцтво? Вона знає? Не може бути! Вона б щось сказала». Новак заспокоював себе тим, що Листоплеса ніколи б не мовчала про таку таємницю. І все ж він спробував зазирнути в її думки, шукаючи якоїсь підказки. Дорогу йому заступив звичний уже туман. Сойколап відчував лише журбу, що окутувала її, мов хмара. Може, вона й не знала про пророцтво, але щось її точно гнітило.

Чому Листоплеса настільки часто виглядала такою нещасною? Йому захотілося її підбадьорити.

— Може, хочеш свіжини? — запропонував він.

— Ні. — Листоплеса злегка обтрусилася, ніби хотіла відігнати думки. — Але ти вже можеш складати живокіст назад у комору.

Сойколап поліз у розколину зі згортком живокосту в зубах. Раптом біля входу почувся голос:

— Листоплесо?

Сойколап упізнав Хмарохвоста.

— Ти тут, — полегшено нявкнув вояк, побачивши медикішку.

Сойколап залишився на місці. Він міг зайнятися згортанням і складанням живокосту в розколині, доки Листоплеса з Хмарохвостом говорили.

— Ти поранився? — спитала медикішка.

— Ні. — Хмарохвіст міряв кроками печеру. — Я хвилююся за Попелюшколапку.

Сойколап нагострив вуха. Поки що тільки він та Листоплеса знали, що Попелюшколапка вже жила в Громовому Клані як медикішка Попелюшка; їй дали другий шанс прожити життя так, як вона завжди мріяла — воячкою. Сама Попелюшколапка цього не усвідомлювала. Проте іноді в неї проблискувало таке знання, яке могло взятися тільки з пам’яті, і вона говорила про старий ліс так, ніби бачила його на власні очі. Невже Хмарохвіст почав помічати, що з його новачкою було щось дивне?

— З нею все нормально? — дихання Листоплесої теж пришвидшилося.

Сойколап прихилився ближче до розколини.

— Як думаєш, вона вже готова до останнього іспиту? — поспіхом спитав Хмарохвіст. — Медолапка і Маколапка — вже так, але я не хочу її спитувати, поки лапа повністю не загоїться.

Листоплеса завагалася.

«Чому вона не відповідає?» Сойколап стривожено подався в її думки. Цього разу він рішуче збирався продертися крізь туман. Раптом подих застряг у горлі. Пам’ять Листоплесої освітив спогад — такий сильний, що його неможливо було приховати.

Засипану снігом лощовину оточували кам’яні стіни. Сойколап одразу впізнав старий лісовий табір, який він бачив у сні Попелюшколапки. Сніг укривав кубла й кущі, але посеред галявини було чисто. Туди викульгала сіра кішка. Її хвіст волочився по землі, вуса побіліли від інею. Вона була така худа, що кістки світилися крізь шкіру, мов гілки безлистого дерева. Різкий вітер засипав галявину снігом. Сойколап здригнувся від холоду. Він застряг у спогаді Листоплесої, мов жмуток хутра в терні.

Листоплеса крокувала до сірої кішки. Її шубку вкривали сніжинки. Вона була молода, з круглою кошенячою мордочкою й розпушеним від морозу хутром.

— Попелюшко, я принесу тобі свіжини, — заблагала вона. — Мисливський патруль якраз приніс дрозда.

У тьмяних очах Попелюшки спалахнула надія.

— Дрозда? — промурмотіла вона. — Ми такої здобичі вже давно не бачили.

— Я тобі принесу, — наполягла Листоплеса.

Вираз Попелюшки різко змінився. Тепер її очі стали мов крижинки.

— Не марнуй його на мене! — відрубала вона. — Спершу мають поїсти старійшини та королеви. І вояки з новаками. Їм потрібна сила, щоб знайти більше їжі.

— Але тобі теж потрібна сила, — заперечила Листоплеса. — Ти доглядаєш за котами з білим кашлюком. Що, як він перейде в зелений кашлюк? Тоді вони потребуватимуть тебе ще більше.

Попелюшка схилила голову й озвалася вже спокійніше:

— З цією лапою я далеко не ходжу. Особливо коли починає боліти від холоду. Я можу обійтися меншою кількістю їжі.

У її голосі чулося горе і невиповнене бажання. Сойколап почув слова, які вона не промовила: «Якби я не стала калікою, я б теж зараз могла шукати їжу для свого Клану…»

— З нею все добре. — Бадьорий нявкіт Листоплесої повернув Сойколапа в реальність. Його виховниця радісно запевнювала Хмарохвоста. — Ніщо не зупинить її від того, щоб стати воячкою.

— Я помітив, що в деяких бойових прийомах її лапа не рухається як слід, — непевно відповів Хмарохвіст. — Я переживаю, що вона не каже, коли болить.

— Мабуть, тоді не болить, — нявкнула Листоплеса.

— Може, ти подивишся на неї під час нашого наступного тренування? — запитав Хмарохвіст. — Просто щоб пересвідчитися?

— Без потреби, — мовила Листоплеса. — З неї буде чудова воячка. Ти мав би нею пишатися.

— Я пишаюся, — нявкнув Хмарохвіст. — Але я не хочу її підганяти. Якщо їй потрібно більше часу для одужання, я готовий почекати.

— Я впевнена, що ти її не підганяєш, — наполягала Листоплеса.

Сойколап відчув, як згасає сумнів Хмарохвоста.

— Радий це чути, — муркнув вояк.

— Рада допомогти.

— Ти йдеш їсти? — спитав Хмарохвіст. — Щойно мисливський патруль повернувся.

Сойколап почекав, доки вони обоє вийдуть, а тоді вискочив з розколини. Він усе ще відчував горе Попелюшки, ніби рану у власній голові. Як Листоплеса так легко її відштовхнула? Цей спогад належав їй, вона мала теж це відчувати. І все ж медикішка так бадьоро говорила з Хмарохвостом. Незвично бадьоро, ніби намагалася приховати сумнів. Сойколап підібрав згорток підбілу й подався назад до комори. Він сподівався, що Листоплеса мала рацію щодо Попелюшколапчиної травми.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Сойколап вийшов з медичного кубла й подався до кагату свіжини. Листоплеса з Хмарохвостом ділили мишу.

Здобичі було вдосталь. Мисливські патрулі вже наповнили кагат, а сонцепік тільки‑тільки надходив. Він витягнув спіднизу землерийку — таку свіжу, що ще теплу, — і перед ним промайнув образ Попелюшки, яка знемагала від голоду в засніженому таборі. Чи думала Листоплеса про свою стару виховницю, поки їла?

— Сойколапе! — до нього через галявину біг Сіросмуг. Вояк різко зупинився. — Доїдай швидше! Ми йдемо на полювання.

— І я? — у Сойколапа аж серце підстрибнуло в грудях.

— Карохвістка, Мишовус і я будемо полювати, — виправив його Сіросмуг. Мабуть, він відчув розчарування Сойколапа, бо погладив його хвостом по спині й додав: — У тебе важливіше завдання. Листоплеса хоче, щоб ти пішов з нами і позбирав трави.

Чудово. Сойколапові раптом перехотілося їсти. Він кинув землерийку назад до кагату.

— Поїм, коли повернуся.

— Ми йдемо до озера, — нявкнув Сіросмуг.

— Озера? — у Сойколапа одразу з’явився інтерес. Там на березі досі мала лежати та палиця з насічками — місток до древніх котів з тунелів. А можливо, і до ще більших таємниць, якщо він тільки зрозуміє, що означають ті зарубки. — Мабуть, мені не завадить трохи вийти розім’яти лапи.

— Оце я розумію.

Сіросмуг розвернувся й пішов до тернового тунелю. Сойколап почув, як там уже нетерпляче тупотіли Карохвістка і Мишовус. Новак побіг за Сіросмугом, і патруль рушив до лісу.

Мишовус, який лише недавно став вояком, усе захоплено тарахкотів:

— Сподіваюся, я зловлю щось хороше! Може, білку.

Сіросмуг замуркотів:

— Білки, бережіться!

У лісі було дрімотно й гаряче, зелень в’яло пахла, в повітрі гули бджоли. Лапи Мишовуса затарабанили об покриту листям долівку — він побіг наперед. Сіросмуг поспішив за ним.

— Якби ж то завжди був зеленлист, — нявкнула Карохвістка, яка крокувала так близько біля Сойколапа, що їхні шубки торкалися.

— Ага.

Сойколап відсунувся від неї. Він знав цю частину лісу достатньо добре, щоб йти без допомоги. Відштовхнувшись від м’якої лісової долівки, новак перейшов на біг і помчав знайомою стежкою.

— Почекай мене! — здивовано гукнула Карохвістка.

Вони наздогнали Сіросмуга та Мишовуса на верхівці звору. Тут дерева закінчувалися, і ліс переходив у галявину, що спускалася до озера. Мишовус відсапувався.

— Він майже зловив ту білку, — гордо нявкнув Сіросмуг, — але вона вискочила на дерево.

Угорі зашелестіло листя.

— Бо той дурний дрізд почав кричати, — буркнув Мишовус.

— Наступну піймаєш, — підбадьорливо мовив Сіросмуг.

Карохвістка переминала кігтями ґрунт.

— Не можу вже дочекатись, аби піти зі своїми кошенятами на полювання, коли вони стануть воячками. — У її нявкоті чулося тепло. — У Медолапки, Маколапки і Попелюшколапки скоро вже іспит.

Сойколап напружився. Чи справді лапа Попелюшколапки загоїлася достатньо?

— Чудово буде, коли вони переселяться до нашого кубла, — нявкнув Мишовус. — Може, хоч тоді старі вояки перестануть захоплювати найкращі гнізда і красти найм’якіший мох.

Сіросмуг весело замуркотів:

— Нам, старим воякам, потрібен м’який мох для наших бідних древніх кісток.

— Я не мав на увазі вас двох! — присоромлено нявкнув Мишовус.

— Я впевнена, що Шипокіготь і Порохошуб будуть раді це почути, — під’юдила Карохвістка.

— Ви ж їм не скажете? — схвильовано пискнув Мишовус.

— Звісно, ні! — гукнула через плече Карохвістка, уже спускаючись зі схилу. — До того ж ми не старі. А коли Міллі народить кошенят, Сіросмуг буде почуватися таким молодим, як ніколи.

Сойколап поспішив за нею, насолоджуючись вітром, що куйовдив його хутро. Він приніс запах озера.

На узбережжі Сіросмуг зупинився.

— Це хороше місце для збирання трав?

Сойколап кивнув.

— Я там біля води можу назбирати калачиків.

— Мишовус тобі допоможе, — зголосилася Карохвістка замість свого товариша.

— Але як же моя…

— Білка може почекати, — нявкнув Сіросмуг.

— Та мабуть. — Мишовус махнув хвостом. — Але якщо ми йдемо до води, може, я зловлю рибу!

«Хіба що в тебе був виховник ще й з Річкового Клану». Сойколап почав спускатися рінистим берегом. Камінці приємно совалися під ногами.

Мишовус подався за ним.

— Озеро таке гладеньке, як лавровий листок.

Сойколап уже це зрозумів. Він чув, як ліниві хвильки накочують на берег.

— А як виглядає мальва? — спитав Мишовус.

Сойколап знизав плечима.

— Я ніколи не бачив.

Юний вояк присоромлено нявкнув:

— Вибач!

— Та нічого. — Це була просто дурна обмовка. — На дотик вона м’яка і трохи ворсиста. Листя велике. — Сойколап покуштував повітря. Він пригадав, як раніше збирав тут мальву. Дійсно, його ніс наповнив солодкий запах. Сойколап махнув хвостом на берег. — Бачиш он ту рослину? Це мальва.

— Справді? — вражено перепитав Мишовус.

Сойколап не відповів. Його лапами вже пробігав морозець. Десь тут має бути палиця.

— Ти міг би піти нарвати трохи листя? — спитав Сойколап. — Я хочу перевірити дещо трохи вище.

— Гаразд. — Мишовус поспішив до води. — Скільки тобі треба?

— Скільки зможеш понести!

Сойколап звернув трохи вбік і рушив уздовж берега. Він підійшов до краю лісу, де на каміння розповзалося гінке коріння, й почав обнюхувати вузлувату кору, аж нарешті почув запах палиці. Вона досі була там, куди він її засунув, під коренем горобини, захована від хвиль.

Він витягнув її й пробігся лапами по гладкій деревині, відчуваючи моментальне полегшення. Це точно була та палиця. Новак намацав подушечкою знайомі зарубки. Тепер він знав про них значно більше, ніж коли вперше її знайшов: вони позначали успіхи й поразки незліченних котів — Опалого Листя та його однокланівців. І все ж дізнаватися ще було що. Ця палиця лише натякала на життя котів, які були до нього. Він замислився про Клан, який використовував тунелі для іспитів на вояка. І про Плем’я. Чи пов’язані вони якось? Можливо, всі Клани, Племена чи ще хтось пов’язані між собою, хоч якими різними вони й здаються?

Мишовус заплюскотів до нього. Вояк пахнув калачиками. Сойколап незграбно й поспіхом засунув палицю назад за корінь. Захрумкотіла рінь: Мишовус вийшов на берег.

— Що ти робиш? — долинув його притлумлений листям нявкіт.

— Просто дещо перевіряю.

Мишовус виплюнув листя на берег.

— Палицю?

— Це неважливо, — збрехав Сойколап. — Це медичні штуки, ти не зрозумієш.

Новак приготувався до лавини запитань, проте Мишовус просто почав згортати листя калачиків на купу.

— Як скажеш. Я вже не новак, — нявкнув він. — Я вояк, я полюю і б’юся. Тож залишу дивні медикотячі штуки на тебе. — Його голос знову став приглушений, бо він підібрав листя. — Я просто радий, що мені не треба запам’ятовувати стільки, як тобі.

«Ти й половини того не знаєш…»

З надбережжя почувся нявкіт Сіросмуга:

— Що там, Мишовусе, піймав рибу?

— Ні, але наловив трохи мальви!

Мишовус, відповідаючи Сіросмугові, обсипав Сойколапа листям. Новак почув роздратоване сичання і зібрав зубами розсипане зілля. Тоді подався за Мишовусом до Сіросмуга та Карохвістки. Судячи із запаху, вони наловили мишей. У животі Сойколапа забуркотіло, і він пошкодував, що не поїв, коли мав можливість.

— Віднесімо це до табору, — нявкнула Карохвістка. — Здається, хтось голодний.

Вона обернулась і побігла до трав’янистого схилу, в бік табору.

Коли вони дісталися до верхівки звору й повернули додому, Сойколап раптом зупинився.

— Що таке? — запитав Сіросмуг.

— Сюди йде патруль.

Повітря повнилося їхнім запахом. За мить Сойколап почув, як Шипокіготь та його новачка Маколапка пробираються крізь підлісок. Слідом за ними бігли Ясносерда і Березопад. Від них пульсувало тривогою.

Патруль вискочив із кущів.

— Вітряний Клан порушив межу! — нявкнула Ясносерда.

Сіросмуг впустив свою мишу.

— Вони зараз на Громовій території?

— Ні, — прогарчав Шипокіготь. — Але запахи свіжі. Здається, вони не послухали першого попередження Вогнезора і знову полювали на наших угіддях.

— Ви поновили помітки на кордонах? — спитав Сіросмуг.

— Ми це зробили одразу ж. — Березопад схвильовано крокував довкола своїх товаришів.

— Добре. — Сіросмуг вчепився кігтями в ґрунт. — Ми повинні негайно доповісти Вогнезорові.

* * *

Табір був огорнутий такою ж зеленлистовою дрімотою, як і ліс, і ніхто навіть не поворухнувся, коли на галявину вибіг патруль.

— Ясносердо? — почувся неподалік від вояцького кубла сонний нявкіт Хмарохвоста. — Ти куди?

— Зараз повернуся, — пообіцяла Ясносерда і почала дертися до Високого Виступу за Шипокігтем.

Мишовус поклав своє листя біля Сойколапа.

— Розберешся із цим? — спитав він. — Я хочу піти розказати Бубконосові та Ліщинохвостій, що сталося.

Це була перша справжня проблема в Клані, відколи Мишовус став вояком. Сойколап не хотів псувати його захват.

— Без проблем.

Мишовус поспішив геть, а Сойколап поклав своє листя на купу й почав згортати все разом, аби віднести до медичного кубла.

— Допомогти? — до нього підійшла Падуболапка.

— Так, будь ласка.

Сойколапові вже погано було від смаку мальви.

— Що тут за гамір? — спитала Падуболапка, нагортаючи листя.

— Вітряний Клан знову порушив межу.

Падуболапка наїжилася.

— Я думала, що після минулого разу…

Сойколап знизав плечима. Вочевидь, порятунку Вітряних кошенят виявилося недостатньо, аби здобути прихильність все більш ворожих сусідів. Він уже приготувався до обуреної промови про те, як справжні вояки мають поважати кордони, і здивовано виявив, що Падуболапка думала про щось геть інше.

— Мені Попелюшколапка щойно сказала, що в неї завтра іспит, — нявкнула вона.

Сойколап застиг. Так скоро?

— А Попелюшколапка тобі коли‑небудь скаржилася на свою лапу? — стиха спитав він.

— Що? — Падуболапка прихилилася ближче. — Чому? Що сталося? Їй же краще, хіба ні?

Сойколап кивнув.

— Листоплеса каже, що так.

— Ну, то нема чого перейматися. — Падуболапка зітхнула. — Я б хотіла подивитися.

— На іспит Попелюшколапки?

У Сойколапа спалахнула ідея.

— Звісно!

Новак швидко все зміркував. Він міг би приглянути за Попелюшколапкою під час її іспиту, щоб переконатися, чи все дійсно добре.

— Може б ми так і зробили?

— Подивилися на її іспит? — зойкнула Падуболапка. — Але хіба це дозволено?

— Це є у вояцькому правильнику?

— Про що говорите? — підійшов з‑за Падуболапки Леволап.

— Ми думали про те, щоб завтра подивитися на іспит Попелюшколапки, — пояснила Падуболапка.

— Це дозволено? — вторив сестрі Леволап.

— Сумніваюся, — нявкнув Сойколап. — Але ж ми не збираємося про це оголошувати з Високого Виступу.

— То давайте! — вирішив Леволап.

— Якщо нас хтось побачить, — нявкнула Падуболапка, — то можемо сказати, що просто хотіли піддивитися щось корисне для власного іспиту. На це жоден вояк нічого не заперечить.

* * *

Сойколапа розбудили пташки, які щебетали на деревах над лощовиною. Світає. Він потягнувся, виліз зі свого гнізда і здригнувся. Ранок був прохолодний — нагадування, що невдовзі падолист. Новак нашвидку вмив лапи й мордочку. Іспит починається вдосвіта, а він ще домовився зустрітися з Падуболапкою та Леволапом за табором.

— Ти куди? — нявкіт Листоплесої зупинив його вже біля входу.

— Я забув частину листя, — збрехав він.

— Зможеш сам знайти?

— Я там був учора, — форкнув новак. — Я знаю, де точно їх шукати. Я ж не мишомізкий.

Сойколап подумав, що Листоплесій стане соромно за те, що образила його, і вона більше нічого не питатиме. Він вийшов з кубла й подався до тернового тунелю. Вихід вартувала Ясносерда.

— Ти сьогодні рано.

— Збираю трави для Листоплесої.

— Тебе провести?

— Ні, — швидко нявкнув Сойколап. — Дякую.

— Досвітній патруль уже вийшов, — мовила Ясносерда. — І скоро ще іспити почнуться. Так що довкола буде багато котів — на всяк випадок, якщо знадобиться допомога.

— Не знадобиться, — запевнив її новак.

Він подався геть, радіючи, що так добре знає цю частину лісу. Не хотілося б гепнутися носом об землю перед Ясносердою. Він крокував стежкою, аж доки не впевнився, що зник з виду, а тоді пірнув у кущі. Леволап сказав, щоб вони зустрілися біля дуба, де росли гриби. Його буде неважко знайти: у цю пору грибів вилізло достатньо, аби навіть зрячий кіт їх зачув. А Сойколап відчував їх густий аромат аж звідси, тож він обережно прокрадався підліском на запах, аж доки не став лапами на торф’яний ґрунт із грибницею.

Леволапа й Падуболапки ніде не було.

Тоді в носа йому вдарив сморід з виходка. Поруч зашурхотіли кущі.

— Пробач, що спізнилися, — засапано нявкнула Падуболапка.

— Ми не могли придумати відмовки, щоб піти з табору, — додав Леволап. — Тож втекли через виходок.

Сойколап наморщив носа.

— Та чути.

Вони смерділи ще гірше, ніж гриби довкола них.

— Я ще нахапалася всяких колючок, — поскаржилася Падуболапка.

— Спробуй покатулятися на землі, — порадив Сойколап. — Так позбавишся і від смороду, і від колючок.

— Гарна ідея!

Сойколап аж відскочив, коли йому в мордочку полетіли шматочки ґрунту з‑під Падуболапки.

— Дякую! — буркнув він.

— Це була твоя ідея, — відрубала новачка, підводячись на рівні. Вона голосно обнюхала своє хутро. — Спрацювало!

— Чому ти так дивуєшся? — нявкнув Сойколап.

— Дай я спробую, — повторив за сестрою Леволап.

— Тепер ви пахнете як парочка грибів, — невдоволено мовив медикіт.

— Зате це приховає наш запах, — зауважила Падуболапка.

— Бідна Попелюшколапка, вона буде думати, що її переслідують мухомори, — нявкнув Леволап.

Сойколап нагострив вуха.

— Тсс! — Він чув, як вдалині шурхотіли чагарі. Ранковий вітерець приніс запахи Піскошторми, Хмарохвоста і Шипокігтя. — Ідіть за мною, і тихо.

Він почав прокрадатися вперед, ніби за здобиччю, але раптом зачепився лапою за корінець і заточився.

— Я поведу, — прошепотів Леволап. — Кажи, в який бік.

— Прямо, — буркнув Сойколап і пустив Леволапа наперед. — Шипокіготь і решта просто попереду.

Пролізши кілька хвостів підліском, Падуболапка потягнула Сойколапа за хвоста.

— Я їх чую, — прошепотіла вона.

Сойколап уже давно почув низький нявкіт Шипокігтя.

— Сподіваюся, ти готова, — сказав він Маколапці.

— Тут кущ ожини, — попередив Леволап. — Тримайся біля мене і не розгинайся.

Сойколап пригнувся й поповз за братом, відчуваючи, як хутро дряпають колючки. Тепер почувся голос Хмарохвоста:

— Я знаю, що ви всі будете викладатися на повну. Але не забувайте: ви не змагаєтесь одна з одною, тут кожна сама по собі.

— Допомагати одна одній теж не можна, — застерегла Піскошторма. — Це іспит на ваші особисті мисливські навички.

— І ми будемо за вами дивитися, хоч ви нас не будете бачити, — нявкнув Шипокіготь.

Леволап зупинився. Сойколап проліз біля нього, відчуваючи, як на спину давить ожина. Падуболапка теж втиснулася до них.

— Я так хвилююся!

— Цить! — шикнув Леволап.

Судячи зі звуків, вояки з новачками були всього за лисячий хвіст від них. Сойколап вірив, що Леволап обрав достатньо надійне місце, і сподівався, що запах грибів їх прикриє. Повітря аж іскрилося емоціями трьох новачок, які чекали на початок іспиту.

— Попелюшколапка ледве може всидіти, — прокоментувала Падуболапка.

— Бідна Медолапка, вона ніби скаменіла, — прошепотів Леволап. — А от Маколапка спокійна, як лиса.

— Маколапку нічого не лякає, — нявкнула Падуболапка.

Довкола витали солодкаві запахи надії й рішучості.

— Щасти, — нявкнув Шипокіготь.

Троє вояків розчинилися в лісі, залишивши новачок наодинці.

— Де мені полювати? — знервовано спитала Медолапка.

— Довірся своїм інстинктам, — порадила Маколапка. — Я йду сюди.

Сойколап почув кроки Маколапки, що наближалися до того місця, де вони сиділи. Не наважуючись відповзти назад, аби не поворухнути ожину, новак притиснувся ближче до землі. Леволап і Падуболапка застигли біля нього й затамували подих. Хутро Маколапки шурхнуло об листя куща.

«Тільки б вона нас не побачила!»

Падуболапка вчепилася кігтями в м’яку землю.

Сойколап заціпенів. Тоді кроки новачки віддалилися. Він полегшено видихнув.

— Вона йде до озера, — припустила Падуболапка.

— Медолапка йде в інший бік, — нявкнув Леволап.

— А Попелюшколапка що? — спитав Сойколап.

— Куштує повітря. — Подих Падуболапки лоскотав Сойколапові вухо. — Мабуть, піймала слід. Тепер пішла.

— Ходімо за нею, — шепнув Леволап і вже почав вибиратися з‑під куща.

Сойколап подався за ним. Братів хвіст черкнув йому носа. Опинившись на відкритому просторі, він швидко впізнав ландшафт під лапами: вони спускались до підніжжя схилу. Новак не віддалявся від Леволапового хвоста, а збоку його хутра торкалася Падуболапка, тож йому легко було встигати за Попелюшколапкою, яка вже перейшла на біг.

— Вона така впевнена! — нявкнула Падуболапка. — Підняла хвоста.

Зненацька Леволап зупинився.

— Вона повертається! — прошипів він.

Сойколап пригальмував якраз вчасно, аби не врізатися в брата. Він відчув, як зуби Падуболапки вчепилися йому в хвоста і потягнули назад. Тоді Леволап штурхнув його вбік, і вони троє забурилися в зарості папороті за мить до того, як поруч затупотіли кроки Попелюшколапки.

— Це було близько! — засапано зітхнув Леволап.

Удалині повітря розітнув крик, і Сойколап почув тріпотіння крил.

— Лайно мишаче! — продзвенів між деревами розлючений нявкіт.

— Здається, Медолапка впустила свою першу здобич, — припустив Леволап.

— Забудь про Медолапку, — нявкнула сестра. — Зараз втратимо Попелюшколапку!

Вона вилізла з орляка й погналася за новачкою. Леволап підштовхнув Сойколапа за нею, і вони знову побігли лісом.

Сойколап розпізнав запах.

— Білка!

Кроки Попелюшколапки прискорилися.

— Вона біжить за нею, — нявкнув Леволап.

— Я її бачу! — прошепотіла Падуболапка. — Вона точно крадеться за білкою. Вона пригнулася низько, як змія.

— Білка її побачила? — спитав Сойколап.

— Білка тікає, — відповів Леволап. — Але вона ще на землі. Я думаю, вона відчуває, що щось не так, але ще не лізе на дерево.

— Вона намагається втекти, — просичала Падуболапка до Сойколапа. — Попелюшколапці негайно треба щось робити.

— Вона біжить по колоді до дуба, — нявкнув Леволап. — Попелюшколапка мусить нападати вже, інакше втратить здобич.

— О! Так! — тріумфально нявкнула Падуболапка. — Оце‑то стрибок…

Вона раптом змовкла.

— Що таке?

Сойколап захвилювався. Він почув крізь кущі шкряботіння, а тоді тупий удар.

— Вона не розрахувала стрибок! — зойкнув Леволап.

— Вона впала на колоду! — йойкнула Падуболапка.

Повітря раптом загусло від болю.

— Вона вдарилася! — скрикнула Падуболапка. Проте Сойколап уже біг до Попелюшколапки, молячись, аби ні об що не перечепитися.

Падуболапка промчала повз нього й підскочила до подруги, яка безпорадно стогнала на колоді. Сойколап видерся на стовбур, розкидаючи кігтями гнилу кору, і засапано присів біля Попелюшколапки.

Із кущів вистрибнув Хмарохвіст.

— Вона поранилася?

Від ушкодженої лапи Попелюшколапки хвилями накочувала агонія. Сойколап притулився до неї щокою. Вона вже напухла, стала гаряча й тремтіла.

— Це її слабка лапа! — вигукнув він.

Попелюшколапка дихала швидко й уривчасто.

— Вона просто зігнулася, коли я стрибнула! — крекнула новачка.

Хмарохвіст заліз на колоду, відштовхнувши вбік Падуболапку.

— Я знав, що вона неготова!

— Треба забрати її до табору, — сказав Сойколап. — Падуболапко, біжи попередь Листоплесу.

Падуболапка завагалася, бо не хотіла залишати подругу.

— Біжи! — наказав Сойколап.

Новачка злізла і зникла в підліску.

— Попелюшколапко, все гаразд, — заспокоював кицьку Хмарохвіст. — Ми тебе заберемо додому. — Він гукнув Леволапа, який стояв на землі. — Я візьму її за карк і зістрибну. Треба, щоб ти подивився, аби її поранена лапа ні об що не вдарилась і не торкнулася землі. Зможеш це зробити?

— Так.

Вояк обережно підхопив Попелюшколапку за шкірку на шиї. Вона застогнала.

Леволапові задні лапи гупнули об лісову долівку, коли він піднявся, аби допомогти. Сойколап зістрибнув біля нього, черкнувши в повітрі хутро Попелюшколапки. Хмарохвіст обережно зісковзнув з дерева і поклав її на землю. Новачка знову заскімлила.

Сойколап притулив щоку до її тремтячого боку. Серце билося рівномірно й сильно.

— Ти можеш іти на трьох лапах?

— Думаю, так, — зболено нявкнула вона.

— Ми тобі допоможемо, — пообіцяв Леволап.

Хутро зашурхотіло об листя — Попелюшколапка потягнула себе на трьох лапах. Сойколап відбіг з дороги, щоб Леволап і Хмарохвіст могли притиснути її з обох боків. Поранена новачка поволі кульгала вперед, нерівно ступаючи.

Кожен крок завдавав Сойколапові болю, наче терня.

— Ви не можете її понести? — Він аж наїжився від роздратування. — Листоплеса мусить її оглянути.

«Що, як у неї настане шок?»

— Спокійно. — Хмарохвіст не давав новаку їх підганяти. — Ми можемо ще більше пошкодити її лапу.

Нарешті вони дійшли до тернової загорожі й проповзли останні кроки через тунель.

Усередині, наїжившись від хвилювання, чекала Падуболапка.

— Вона ходить!

— Не зовсім, — простогнала Попелюшколапка.

— Дуже погано? — гукнув з іншого боку галявини Сіросмуг.

Біля входу до ясел стояла Маргаритка.

— Знову зламала?

— Ми ще не знаємо, — нявкнув Сойколап, тривожно ходячи довкруж своєї пацієнтки, якій Леволап із Хмарохвостом допомагали перебратися через галявину. Падуболапка притримала ожину біля входу до кубла Листоплесої.

— Ляж тут, — мовила медикішка до Попелюшколапки, як тільки вони увійшли. Судячи із запаху, вона вже встигла приготувати свіжу підстилку з моху в тихому закапелку.

Попелюшколапка закректала від болю, і її хутро шурхнуло об мох.

— Надвір, будь ласка, — нявкнула Листоплеса до Падуболапки та Леволапа.

Новачка запротестувала:

— Але я хочу лишитися з Попелюшколапкою!

— Можеш навідати її пізніше, — твердо відповіла Листоплеса і вигнала новаків. — Що сталося? — знервовано нявкнула вона до Хмарохвоста.

— Вона перестрибувала колоду… — почав був вояк, але його перебила Попелюшколапка:

— Моя дурна лапа підкосилася! І тепер я провалила свій іспит!

— Це неважливо, — спробував заспокоїти її Хмарохвіст, але Попелюшколапка пашіла від злості.

— Звісно, що важливо! — форкнула вона. — Я не хочу, щоб Медолапка і Маколапка перейшли до вояцького кубла без мене. Я хотіла відбувати вояцьке чування з ними, а не сама!

— Я знаю, що ти засмучена, — нявкнула Листоплеса. — Спробуймо полегшити біль. — Голос медикішки був спокійний, але Сойколап відчував, як її хутро заіскрилося, коли вона почала промацувати ногу Попелюшколапки. — Нічого не зламано, — мовила вона. — Цього разу все не так погано.

— А відчувається так, ніби ще гірше, — поскаржилася Попелюшколапка.

— Ти просто потягнула м’язи, — запевнила її Листоплеса. — Їм треба дати відпочити, і вони загояться.

— Але чому лапа підкосилася?

Листоплеса не відповіла, натомість звернулася до Хмарохвоста.

— Залиш її на мене, — тихо нявкнула кицька. — Я тобі дам знати, коли закінчимо лікування.

Сойколап пропустив Хмарохвоста, і той вийшов з кубла. Новак задумався, чи варто запропонувати свою допомогу, але Листоплеса здавалася настільки поглинутою травмою Попелюшколапки, що він сидів тихо біля виходу й чекав, коли зможе стати в пригоді.

— Чому вона підкосилася? — повторила запитання Попелюшколапка, цього разу ще настирливіше. — Вона минулого разу недобре загоїлася? Вона тепер завжди буде слабка? Я ніколи не зможу стати воячкою?

Сойколап відчув, що тілом Листоплесої пробігла паніка, немов потік гарячого повітря.

— З тобою все буде чудово, — заспокоювала медикішка. — Я зробила мазь. — Вона подалася вглиб кубла і принесла мазь. Сойколап відчув нотки кропиви і живокосту. Медикішка почала накладати суміш на ногу Попелюшколапки. — Ось, з’їж ці макові зернята. Вони допоможуть розслабитися.

Сойколап слухав, як глибшає і сповільнюється дихання Попелюшколапки. Листоплеса нерухомо сиділа біля неї, і тільки коли новачка повністю заснула, медикішка відвернулася.

Побачивши Сойколапа, вона явно здивувалася.

— Ти ще тут?

Новак випростався. Його лапи затерпли від довгого сидіння.

— Я б не пішов, поки в нас пацієнтка.

— Я думала, ти вийшов з іншими, — відсутньо промурмотіла Листоплеса.

— Тобі не треба було казати Хмарохвосту, що вона готова до іспиту.

— Це не твоя справа.

Голос Листоплесої здригнувся.

— Ти навіть не пішла подивитися на тренування, щоб пересвідчитися, чи вона готова.

— Ти не розумієш!

— Розумію, — тихо відповів Сойколап. Він кивнув на вихід, кличучи Листоплесу надвір. Вона підійшла за ним до ожинової заслони. Тут їх ніхто не почує.

Сойколап набрав повітря.

— Я знаю, що ти прагнеш, аби Попелюшколапка швидше стала воячкою. Ти не хочеш, щоб її спіткала така сама доля, як Попелюшку.

— І що в цьому поганого? — запитала Листоплеса. — Попелюшка дуже страждала через те, що не змогла стати воячкою.

«Є й гірші долі».

— Ти зациклена на минулому, — застеріг її Сойколап. — Ти хочеш, щоб усе сталося так, як ти вважаєш за потрібне.

— Я просто хочу зробити так, як правильно.

— Ти не можеш завжди чинити правильно. Як би тобі не хотілося.

— Я знаю. — Від виховниці долинула хвиля жалю, гостріша й глибша, ніж Сойколап очікував. — Але завжди намагатимусь.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Падуболапка дивилася, як ясніє ранкове небо. Ще рано провідати Попелюшколапку? Листоплеса вчора її виштурхала: пацієнтка спала.

Зашелестіла тернова загорожа. Вертався досвітній патруль.

До табору увійшли Сіросмуг і Порохошуб, а за ними — Білокрила та Криголапка. Воячка намагалася змусити свою новачку замовкнути.

— Ти не затикаєшся, відколи ми вийшли, — сварила вона. — Тепер ми вже вернулися, на терені всі ще сплять.

— Але я просто питала Сіросмуга, чи можна піти з ним розказати Вогнезору.

Це був перший досвітній патруль Криголапки, і юна новачка аж дзвеніла ентузіазмом.

— Це серйозні новини. — Сіросмуг лагідно плеснув Криголапку хвостом. — Не впевнений, що Вогнезір захоче їх слухати, поки ти будеш скакати по його печері.

Падуболапка нагострила вуха.

— Які новини?

Вона підійшла ближче.

— Скоро дізнаєшся, — гукнув Сіросмуг і почав підніматися до Високого Виступу за Порохошубом.

Падуболапка розчаровано відвернулась і подивилась на медичне кубло. Я тільки зазирну й перевірю, чи хтось уже прокинувся. Вона підійшла до печери й просунулася крізь ожину, що закривала вхід. Коли очі звикли до сутіні, новачка побачила Листоплесу, яка змішувала трави біля розколини в скелі. Падуболапка увійшла всередину.

— Це для Попелюшколапки? — запитала вона.

Листоплеса кивнула, не підводячи погляд.

— Так.

— Я прийшла її провідати, — пояснила Падуболапка. — Вона вже встала?

Із затіненого гнізда почулося кректання.

— Таке враження, що й не лягала.

Попелюшколапці явно досі боліло. Падуболапка підбігла до подруги. Сіра новачка незграбно лежала на моху, виставивши травмовану ногу. В очах був байдужий вираз.

Листоплеса підійшла й поклала біля неї жменю листя. Падуболапка схвильовано глянула на медикішку.

— Як вона?

— Розтягнула м’язи в лапі.

— Значить, їй просто треба її розробляти, — підбадьорено нявкнула Падуболапка. — Щоб лапа ставала сильнішою.

— Тобі легко казати, — простогнала Попелюшколапка.

— Спробуй її витягнути, — промовила Падуболапка.

Попелюшколапка аж затремтіла від напруги, намагаючись випростати лапу.

— Не можу!

Серце Падуболапки стріпнулося. Попелюшколапка ще ніколи не виглядала настільки нещасною.

— Вона вже не зможе тягнутися, — сказала Листоплеса.

Падуболапка примружила очі. У голосі медикішки чулась якась різкість. Вона нервувалася через те, що Попелюшколапка робила з цього таку трагедію?

— Спробуй ще раз випростати, — нявкнула Листоплеса.

— Так, — додала Падуболапка. — Що швидше ти знову почнеш рухатися, то краще.

Попелюшколапка наморщилась і насилу підвелася.

— Спробуй перенести на неї трохи ваги, — попросила медикішка.

Новачка обережно поклала лапу на землю.

— Ай!

Вона плюхнулася назад у гніздо.

— Надто болить, і я надто виснажена.

— З’їж ці трави. — Листоплеса підсунула купку листя ближче до Попелюшколапки. — Я зроблю ще мазі, щоб зняти набряк.

Медикішка весь час супилася. Вона була стурбована чи засмучена?

Коли Листоплеса відійшла на інший бік печери, Падуболапка вирішила спробувати трохи відволікти подругу.

— Криголапка ходила у свій перший патруль.

— Справді? — байдуже спитала Попелюшколапка.

Падуболапка гадала, що ще їй розповісти. Чи варто поділитися тим, що Ожинокіготь сказав учора ввечері? Вона й так дізнається.

— Вогнезір сьогодні проведе церемонію для Маколапки і Медолапки.

Попелюшколапка відвернула голову й заплющила очі.

— Скоро буде й твоя черга, — пообіцяла Падуболапка.

— Я просто хочу спати, — буркнула новачка, не розплющуючи очей.

— Гаразд. — Засмучена Падуболапка подалась до виходу. — Не забудь з’їсти свої трави! — гукнула вона через плече.

Попелюшколапка лише застогнала. Падуболапка вийшла за ожину.

До кубла прямував Сойколап. Новачка з ним привіталася.

— Ти нині рано.

— Ходив до Міллі. — Він зупинився біля неї. — Ти провідувала Попелюшколапку?

— Так. — Падуболапка зітхнула. — Таке враження, ніби їй ще гірше, ніж минулого разу, коли вона травмувала лапу.

— Їй покращає, коли спаде набряк.

— А вона зможе знову ходити?

Падуболапка смикнула вухами. Вона раптом зрозуміла, що страшенно боїться почути відповідь. Сойколап кліпнув.

— Звісно, що зможе! Вона просто підвернула лапу. Цього разу оклигає швидше.

«Це правда?» Падуболапка пильно глянула на брата.

— Але Попелюшколапка навіть не хоче спробувати порухатися. Минулого разу ми не могли її втримати на місці.

— Вона просто засмучена, — нявкнув Сойколап. — Вона була вже так близько до того, щоб стати воячкою, а тепер їй доведеться чекати.

— Але Листоплеса виглядала реально стурбованою.

— Листоплеса! — злісно форкнув Сойколап і подався до кубла.

Сестра провела його здивованим поглядом. Він що, посварився зі своєю виховницею? Але через що вони могли посваритися?

— Падуболапко! — почувся захоплений нявкіт Лисолапа. Юний новак мало не врізався в неї. — Вогнезір збирається дати Маколапці й Медолапці вояцькі імена!

Падуболапка підвела погляд на Високий Виступ і побачила, що звідти на галявину дивиться Вогнезір.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться разом! — гукнув він.

Шипокіготь і Піскошторма вже чекали під Високим Виступом разом із Медолапкою та Маколапкою. Юні кицьки аж блищали від ретельного вмивання, а їхні очі сяяли.

Падуболапка підбігла до Леволапа на край галявини. У неї вже лапи засвербіли. Вона була всього на повню молодша за Маколапку і Медолапку. Наступна черга — її.

— Уявляєш, як це — стати вояком? — прошепотіла вона до Леволапа.

Новак випнув груди.

— Тоді нас усі сприйматимуть серйозно, — нявкнув він.

Із ясел вийшла черевата Міллі й роззирнулася табором. Коли побачила Сіросмуга, її очі зблиснули. Вояк швидко снідав мишею біля прискалка. Він підвів очі й глитнув.

— Пробач. — Кіт поспішив до партнерки. — Я зголоднів після патруля. — Він стурбовано глянув на неї. — Ти вже їла?

Міллі лизнула його в щоку.

— Маколапка приносила нам свіжину, — заспокоїла вона його.

Пара подалася до краю галявини, де вже гуділи коти, збираючись на церемонію назовництва. Мишошубка важко вийшла з кубла старійшин разом із Довгохвостом. Важко було сказати, хто кого вів.

— Такими темпами не лишиться жодних новаків, щоб приносити мені мох для гнізда, — поскаржилася кішка.

Повз старійшину саме пробігала Криголапка. Новачка зупинилась і серйозно на неї глянула.

— Мишошубко, я завжди буду приносити тобі найм’якіший мох, — пообіцяла вона. — Навіть коли стану воячкою.

Мишошубка замуркотіла:

— Дивись на неї! Йди вже!

Вона з любов’ю підштовхнула юну новачку мордою.

Падуболапка штурхнула Леволапа.

— Криголапка, мабуть, здуріла.

Леволап весело смикнув вусами.

Хмарохвіст і Ясносерда вмостилися в затінку під Високим Виступом. Шипокіготь і Піскошторма їм кивнули. Виховники відійшли трохи назад від новачок, незграбно впершись у кам’яну стіну. Вочевидь, вони хотіли дати місце Карохвістці з Орлякошубом, які вовтузилися довкола своїх кошенят. Карохвістка активно вилизувала вушка Маколапки.

— Я хочу, щоб ти мала гарний вигляд, — нявкнула вона, коли Маколапка від неї відсторонилася.

Орлякошуб муркнув:

— Вона виглядає чудово. — Він перевів сповнений гордості погляд на Медолапку. — Вони обидві просто прекрасні.

Карохвістка сумовито опустила погляд.

— Кротик теж би мав тут бути.

Її єдиний синочок помер від зеленого кашлюку ще до того, як устиг покинути ясла.

— І Попелюшколапка.

Хмарохвіст глянув на медичне кубло. Вуса білого вояка смикнулися, коли зашелестіла ожина біля входу, але враз опустилися. Вийшла лише Листоплеса. Мабуть, він сподівався, що Попелюшколапка прийде подивитися на церемонію.

Карохвістка, посмикуючи хвостом, відійшла від своїх доньок і підбігла до Листоплесої.

— Як вона?

— Добре, — запевнила подругу медикішка. — Інакше я б її не залишила.

Падуболапка помітила, що хвилювання в очах Листоплесої не збігалося з легкістю в її голосі. Карохвістка торкнулася носом до боку медикішки.

— Це, мабуть, нагадує тобі про той випадок з Попелюшкою, — промурмотіла вона.

Листоплеса округлила очі, ніби ніколи раніше не помічала цього зв’язку. Вона кліпнула.

— І саме тому я не дозволю цьому статися з Попелюшколапкою.

— Сподіваюсь, цього разу Листоплеса права, — промурмотів Хмарохвіст до Ясносердої. Кицька притулилася до нього мордою.

— Так і буде. Попелюшколапка скоро стане воячкою.

Криголапка досі не вгамувалася.

— Я вже не можу дочекатися, коли стану воячкою! — Вона захоплено тупцювала довкола свого братика за колом вояків. — Я хочу, щоб мене назвали Кригоштормою. Як думаєш, нам можна буде обирати?

— Вогнезір має обирати, — нявкнув Лисолап. — Але я сподіваюся, що для мене він обере Лисолова.

— Це жахливе ім’я, — зойкнула Криголапка.

— Ні!

— Ще й як!

До кошенят підійшла Папоротехмарка.

— Ви що, знову сваритесь?

Вона лизнула Криголапці голову, пригладжуючи жмутик хутра, що стирчав, мов кущ трави.

— Це Лисолап почав, — наскаржилася Криголапка.

— Мені байдуже, хто почав, — нявкнула Папоротехмарка. — Замовкніть і дайте Вогнезорові сказати нарешті.

Криголапка перелякано підвела погляд і побачила, що Вогнезір суворо на неї дивиться. Вони з Лисолапом прожогом кинулися краєм галявини і всілися біля Падуболапки. Новачка ледве стримувала сміх від того, як Криголапка обгорнула хвостиком лапи й намагалася всидіти на місці.

Вогнезір підступив до краю Високого Виступу.

— Я, Вогнезір, провідник Громового Клану, прикликаю своїх предків‑вояків звернути погляди на цих двох новачок. — Падуболапка відчула, як Криголапка аж затремтіла від захвату, коли Вогнезір повів далі. — Вони старанно тренувалися, щоб зрозуміти ваш шляхетний правильник, я ж ставлю їх перед вами як воячок.

Він збіг кам’яним розсипом і вийшов на середину галявини. Піскошторма підбадьорливо кивнула Медолапці, яка налякано поширила очі. Шипокіготь підштовхнув Маколапку вперед, і обидві новачки вийшли на моріжок.

— Маколапко, Медолапко, чи присягаєтеся ви дотримуватися вояцького правильника і захищати та оберігати свій Клан навіть ціною власного життя?

— Присягаюся, — видихнула Медолапка.

— Присягаюся! — нявкіт Маколапки практично заглушив відповідь сестри.

Від заздрощів у Падуболапки аж під кігтями запекло. Новачка відштовхнула їх подалі. Ще недовго чекати.

— Тоді силою, дарованою мені Зорекланом, я нарікаю вас вояцькими іменами.

Він підкликав Маколапку помахом хвоста. Вона підійшла, піднявши підборіддя. Торкнувшись мордою до її голови, Вогнезір оголосив:

— Маколапко, віднині тебе знатимуть як Маколеду. — Він відступив назад. — Зореклан шанує твою відвагу та активність.

Провідник глянув на Медолапку, і та теж підійшла.

— Медолапко, тебе знатимуть як Медозелу. Зореклан шанує твій розум і доброту.

Він торкнувся носом її голови.

— Маколеда! Медозела! — здійнялися на славу нових воячок голоси Клану.

Падуболапка гукала на увесь голос, пишаючись своїми сусідками. Проте її нявкіт стих, коли вона помітила, як присоромлено Медозела поглядає на Бубконоса, ніби його схвалення для неї важливе більше за інші.

Новачка прошепотіла Леволапові на вухо:

— Мене вже дістало, як Медолапка — тобто Медозела — пускає слину на цього шпиндюка!

Леволап форкнув.

— Тепер буде ще гірше: вони знову в одному кублі.

Падуболапка глянула на брата. Її здивував його зневажливий тон. Та зрештою, він свою долю нещасливого кохання вже отримав. Чи думає він про Вересолапку? Шкода, що Медозела не дивилася так на нього. Стосунки з молодою воячкою тільки б зміцнили його зв’язок із Кланом. Вона з болем пригадала, як любов до Вересолапки мало не вкрала його в них. Невже Леволап справді її забув? Принаймні він ніколи про неї не згадував. Це був хороший знак. Але зрештою, він не згадував про неї й тоді, коли тікав на побачення в тунелях.

— Коти не повинні так втрачати голову одне за одним, — втрутився в її думки Леволап. — Це відволікає їх від того, щоб бути хорошими вояками.

Падуболапка була рада почути, що він нарешті розібрався зі своїми почуттями. Вона притулилася ближче до брата. Новачка знала, як важко йому було попрощатися з Вересолапкою. Але це був правильний вибір. Це був єдиний вибір.

Коли вітання стихли, Вогнезір озвався знову:

— Мені шкода, що я сьогодні не можу дати вояцьке ім’я Попелюшколапці. Але коли її лапа загоїться, я знаю, що Клан буде радий привітати її як воячку.

— Попелюшколапка! — хором вигукнули Медозела й Маколеда, і Падуболапка з надією глянула на вхід до медичного кубла. Чи вийшла врешті‑решт Попелюшколапка подивитися? Її ніде не було видно. Падуболапка зітхнула. Чи чула вона хоча б церемонію?

Коли коти почали розходитися кожен у своїх справах, Вогнезір гукнув воєводу:

— Ожинокігтю! Візьми із собою Піскошторму, Орлякошуба і Падуболапку.

Новачка не чекала, поки батько її покличе, і сама підбігла до Високого Виступу. Там уже сидів Сіросмуг. Піскошторма й Орлякошуб підійшли до Ожинокігтя.

— Що таке? — запитав воєвода.

Падуболапка нахилилася вперед. Її вуса затремтіли від хвилювання. У пам’яті промайнула засторога Сіросмуга. Це серйозні новини.

Голос Вогнезора був серйозний.

— Досвітній патруль знову помітив на нашій території запах Вітряного Клану.

Сіросмуг кивнув.

— І цього разу ми знайшли докази, що вони не просто женуться за здобиччю через кордон, а й убивають її тут.

Орлякошуб стиха загарчав:

— Докази?

— Біля підніжжя дерева на нашому боці було хутро білки і кров.

Піскошторма наїжилася.

— Як вони посміли після всіх наших попереджень?

— Ми не знаємо, чому вони це роблять, — нявкнув Вогнезір. — Але ми мусимо дізнатися, перш ніж реагувати.

— Це очевидно, чому вони це роблять! — обурився Ожинокіготь. — Вони зажерлися.

— Ми не можемо бути певні, — спокійно мовив провідник.

— Треба поставити варту на кордоні, — сказала Піскошторма, — і напасти наступного разу, як вони перейдуть межу.

Вогнезір глянув на свою партнерку.

— Піскоштормо, я знаю, як ти почуваєшся. Але це не найкращий спосіб вирішити проблему. Я хочу по змозі уникнути кровопролиття.

Кішка здибила хутро.

— Вони крадуть нашу їжу!

— І ми їм цього не відпустимо, — відповів Вогнезір. — Але немає сенсу кидатися в битву, поки ми не дізнаємось, у чому справа.

Піскошторма люто глянула на нього.

— Ти взагалі ні з ким більше не хочеш битися?

— Я буду битися, якщо доведеться! — Вогнезір не відводив погляду. — Але я не проливатиму кров, якщо проблему можна вирішити розмовою.

— Ми вже пробували розмовляти з Вітряним Кланом, — заперечив Ожинокіготь. — Ти поводишся так, ніби вони досі наші союзники.

Вогнезір похитав головою.

— Я знаю, що вони давно перестали бути нашими союзниками. — У його очах з’явилася журба. — Тепер наші Клани — вороги.

Падуболапка подивилася на провідника. Він згадує Велику Мандрівку? Тоді шестеро котів з чотирьох Кланів пішли разом, щоби врятувати всіх. А, може, він думав про їхню останню подорож у гори. Новачку взяв сумнів. Можливо, та подорож була не найкращою ідеєю. Можливо, розмивання Кланів вело до розмивання кордонів. А якщо кордони розмиті, то як справедливо ділити здобич? Ні, мусили існувати якісь правила, інакше вижили б лише ті, хто готовий весь час битися! Ось тому Зореклан хотів, щоб вони жили за вояцьким правильником. «Нам потрібен вояцький правильник так само, як їжа і вода!» Падуболапка випустила кігті. Клани залежали від правильника, це була істина.

— То який у тебе план? — спитав Ожинокіготь.

— Я хочу, щоб ти пішов до Однозора, — сказав йому Вогнезір. — Візьми Піскошторму, Орлякошуба і Падуболапку. З’ясуй, чому він це робить. Скажи, що ми посилимо прикордонні патрулі, і якщо зловимо їхніх злодіїв, то будемо з ними розбиратися кігтями і зубами.

— Добре, — погодився Ожинокіготь. — Ми вирушимо негайно.

Воєвода повернувся й рушив до ялівцевого тунелю. За ним рушили Орлякошуб і Піскошторма.

«Я мушу розказати Леволапові!» Падуболапка оглянула галявину. Хвіст її брата стирчав з кубла старійшин. Мабуть, чистить їхні підстилки.

Новачка кинулася до нього.

Леволап крутився, викидаючи через плече стару підстилку. Довкола нього літали клубки моху, а він усе бурмотів про себе:

— Мишошубка мала рацію. — Повз вухо Падуболапки пролетів згорток моху. — Тепер недостатньо новаків на всі справи, а Ружка і Жабко ще нескоро стануть лапами!

— Я йду на Вітряну територію, — шепнула Падуболапка.

Хвіст Леволапа зник — новак розвернувся.

— Навіщо?

— Ми йдемо сказати Однозорові, щоб вони не заходили на наші землі.

Леволап випустив кігті.

— Я теж хочу піти!

Від тернової загорожі почувся нетерплячий нявкіт Ожинокігтя:

— Падуболапко!

— Я тобі все розкажу, коли вернуся.

Новачка побігла геть і приєдналася до загону в тунелі.

У лісі було похмуро. Крізь дерева не світило сонце, небо було сіре й важке. Повітря масно пахло опалим листям і гнилою корою, а земля стала м’яка й болотиста. Наближався падолист. Ожинокіготь і Піскошторма подалися наперед, а Падуболапка зупинилася, щоб вичистити багно з‑під кігтів об порубану кору колоди. Біля неї пригальмував Орлякошуб.

— Лише марнуєш час, — нявкнув він. — Нам ще баговиння переходити.

— Але воно таке липке, — поскаржилася новачка.

— Можеш почистити, коли вернемося додому. — Орлякошуб махнув хвостом у той бік схилу, де вже зникли Ожинокіготь і Піскошторма. — Швидше, нам не можна відставати.

Падуболапка побігла за своїм виховником, і вони наздогнали товаришів на краю лісу. Кицька примружила очі від вітру, який пахнув дощем. Хутро обліпило тіло. Галявина перед ними вела вниз до кордону. Схил був поцяткований кущиками вересу; ліс потроху перетікав у поле.

— Чому ми не пішли до того кордону, що в лісі? — запитала вона.

— Так буде кращий огляд, — відповів їй Ожинокіготь. — Ми мусимо побачити Вітряний патруль на їхній території й покликати їх, не заходячи самим.

Падуболапка розтулила рота й відчула запах Вітряних поміток. Трава під ногами ставала все жорсткіша. Новачка спробувала розпізнати, де точно проходить межа, але в ніс ударив різкіший запах. Падуболапка закопилила губу.

— Що це смердить?

— Вівці, — нявкнув Орлякошуб, перестрибуючи вересову купину, що перегороджувала стежку.

Звісно. Пробравшись крізь кущ, Падуболапка впізнала пухнастих тваринок на полонині.

— Чому їх так багато?

Рівнина була схожа на запорошене зелене небо, всіяне хмарками.

— Мабуть, у них був вдалий сезон, — припустив Орлякошуб.

Ожинокіготь зупинився.

— Ось і межа.

Падуболапка обнюхала верес і вловила сталий слід Вітряного Клану.

Піскошторма нагострила вуха.

— Собаки!

Новачка застигла на місці. Мружачись від пронизливого вітру, вона глянула на дальній схил, що здіймався до сірого обрію. Понад вересом видніли чорно‑білі постаті собак. Поблизу стояв Двоніг, махаючи передніми лапами і висвистуючи, мов сполохана пташка.

Це що, собаки полюють на Двонога?

Вона придивилася пильніше. Ні. Здається, Двоніг використовує собак, щоб полювати на овець. Коли він вказав на щось своїми передніми лапами, собаки побігли за вівцями, збиваючи їх у купу, що безперестанку бекала. Якщо пощастить, вівці відволікатимуть собак достатньо довго, аби їхній загін устиг дістатися до Вітряного табору.

Ожинокіготь оглянув схил.

— Щось Вітряного Клану не видно, — нявкнув він. — Судячи з поміток, вони тут давнко не були.

— Це тому, що вони були зайняті полюванням у нашому лісі, — прогарчала Піскошторма.

— Може, вернутись і сказати Вогнезору? — запитав Орлякошуб.

Ожинокіготь витягнув пазурі.

— Спочатку треба поговорити з Однозором.

Він перейшов через кордон і махнув хвостом своєму патрулю, аби йшли за ним.

Серце Падуболапки загупало швидше, коли вона рушила за Орлякошубом через верес на чужу територію. Вітер куйовдив хутро. Ожинокіготь вів їх уперед, високо піднявши підборіддя й нагостривши вуха.

Коли вони перейшли багнисту улоговину й почали підніматися на узвишшя, Падуболапці стало ще тривожніше. Щось було не так. Вона покуштувала повітря і зморщилася від овечого смороду. Де були всі птахи і кролі? Новачка принюхалася знову. Ані Вітряного Клану, ані птахів, ані кролів. Таке враження, ніби на цій землі не лишилося нічого, крім овець і собак.

Раптом Ожинокіготь зупинився й наїжив карк. Падуболапка перелякано підвела погляд. Із трав’янистого схилу здіймався камінь, немов гігантська лапа, а проти нього видніла котяча постать. Вітряний Клан!

— Стійте на місці!

Падуболапка впізнала Зайцестриба — юного брунатно‑білого кота. Він сидів, нагороїжившись, і витріщався на них.

— Що, на Громовій території вже не вистачає здобичі?

— Як він сміє звинувачувати нас? — просичала Піскошторма.

— Будь обачна, — шепнув Ожинокіготь. — Ми на його території.

Позаду Зайцестриба з’явилися ще двоє — Золоніжка, Вітряна воєвода, і Совопух. Від вітру їхні тіла обліплювало хутро, але вони однозначно були злі. Їхні очі люто палахкотіли.

Перш ніж устигла озватися Золоніжка, вперед виступив Ожинокіготь.

— Ми прийшли поговорити з Однозором.

— Ми прийшли з миром, — запевнила її Піскошторма.

— Вертайтесь на свою територію! — наказала Золоніжка.

Ожинокіготь не зрушив з місця.

— Спочатку ми поговоримо з Однозором.

Совопух примружив очі.

— Громовому Клану вже пора зрозуміти, що ви не можете приходити на нашу територію, коли заманеться! — Світло‑коричневий кіт задер губу, оголивши жовті зуби. — Не думаю, що ви так часто провідуєте Чорнозора!

— Просто йдіть додому, — прогарчала Золоніжка. — Однозір вам нічого не винен.

Її гострі пазурі залишили білі зарубки на камені. Ожинокіготь підступив ще ближче.

— Ми пообіцяли Вогнезорові, що побачимося з Однозором. Ми хочемо просто поговорити!

Зайцестриб раптом скочив з каменя й приземлився прямо перед Ожинокігтем.

— Ще крок — і нарвешся!

Падуболапка витягнула кігті й напружила м’язи, готова до захисту.

— Ми хочемо побачити Однозора, — спокійно відповів Ожинокіготь і заніс лапу ще для одного кроку.

Зайцестриб кинувся на нього, замахавши передніми лапами. Ожинокіготь одним ударом збив юного вояка на землю, навіть не показуючи пазурів. Притиснувши його до землі, воєвода глянув на Золоніжку.

— Ми прийшли з миром, — прогарчав він крізь зціплені зуби.

Золоніжка зістрибнула вниз і перелякано глянула на свого поваленого побратима.

— Будь ласка, відпусти його! — попросила вона.

Падуболапку вразив відчай у її голосі. Ожинокіготь відступив назад і дозволив Зайцестрибові зіп’ястися на лапи. Юний вояк зашипів на Громового воєводу, і Золоніжка панічно встряла поміж суперниками.

— Вам справді варто піти, — нявкнула вона мало не благально. — Однозорові нічого вам сказати.

Ожинокіготь завагався, а тоді кивнув, відвернувся й махнув хвостом. За його сигналом Падуболапка долучилася до загону, і вони рушили назад до кордону.

У новачки аж хутро стало дибки від обурення.

— Це так нечесно, — нявкнула вона до Орлякошуба. — Ми не крали жодної здобичі. Ми просто прийшли дати Однозорові шанс усе пояснити.

Орлякошуб не відповів.

— Тобі не здалося, що вони якісь худі? — вголос розмірковував він.

— Вітряні коти завжди худі.

І все ж, пригадавши їхній вигляд, Падуболапка зрозуміла, що виховник мав рацію: ці троє Вітряних котів виглядали навіть худішими, ніж зазвичай.

Ожинокіготь озирнувся на Орлякошуба.

— Може, в них проблеми?

— Це пояснило б, чому вони відіслали нас назад, — нявкнула Піскошторма.

— Вони не хотіли, щоб ми побачили їхній Клан слабким, — припустив Ожинокіготь.

Падуболапка згадала відсутність запаху кролів та птахів.

— Але що сталося з усією здобиччю?

Жоден інший Клан не був достатньо прудкий, аби красти з Вітряної території кролів.

Орлякошуб кивнув на овець і собак, що бекали й гавкали на дальньому схилі.

— Може, вони розлякали всіх кролів і птахів.

У животі Падуболапки раптом застряг клубок.

— Але це не означає, що Вітряному Клану можна красти нашу здобич.

Є речі, які не мають змінюватися. Довкола озера повинно бути чотири Клани. Якщо територія Вітряного Клану не може їх прогодувати, то що станеться з іншими кордонами?

* * *

Як тільки вони дійшли до табору, Ожинокіготь із Піскоштормою полізли на Високий Виступ, аби доповісти.

Падуболапка помітила Леволапа на краю галявини з опущеним хвостом. У його зубах був величезний згорток потріпаного моху, а в хутрі заплуталося повно маленьких шматочків.

— Ти що, досі прибираєш у кублі старійшин? — нявкнула вона.

Леволап виплюнув мох.

— Ні, там я вже давно закінчив, — відповів він. — Тепер у яслах.

— Хочеш допоможу? — запропонувала Падуболапка.

— Я думав, ти надто зайнята прикордонними патрулями.

Новачка дала йому щигля хвостом.

— Не бурчи! Я теж не одне гніздо вичистила.

— Та мабуть, — застогнав Леволап.

— Ходімо винесемо цей брудний мох і наберемо свіжого.

Вона підібрала жмуток і подалася до тернового тунелю. Зупинившись біля куща ожини неподалік від виходу, новачка викинула свою ношу. Леволап теж жбурнув свій клубок.

— Мене вже від того моху верне!

— Скоро закінчимо, — заспокоїла його Падуболапка. — Дивись! Он там між корінням є зелений.

Леволап приєднався до неї, і вони почали віддирати жмутки м’якого моху від твердої кори.

— Ти не хочеш спитати, що там сталося? — нявкнула Падуболапка.

Леволап зітхнув.

— Пробач. У мене щось пропав настрій, відколи ти пішла. Я як заздрісне кошеня.

— Ну, спитай зараз, — підштовхнула його Падуболапка. Їй не терпілося поділитися новинами.

— Гаразд. То що сталося?

Леволап відірвав довгу стрічку моху, і та зависла на його кігтеві.

— Золоніжка нас завернула, перш ніж ми встигли підійти хоч трохи до табору.

Леволап поклав мох.

— Завернула?

— Нам навіть не дали шансу пояснити, — сказала Падуболапка. — Вони звинуватили нас у тому, що ми прийшли красти їхню здобич.

— Але це вони крадуть нашу здобич! — розлютився Леволап.

— Я знаю! — Падуболапка видерла шмат моху і кинула його на купу. — Але мені здається, ми дізналися, чому вони це роблять.

— Яка різниця чому?

Падуболапка проігнорувала цей коментар.

— Їхня здобич уся зникла.

— Це не виправдання.

— Але тепер ми принаймні знаємо, що не так.

«Ми можемо розв’язати цю проблему, доки не стало гірше».

— Сподіваюся, Вогнезір вишле патруль, щоб їх провчити.

Падуболапка спершу хотіла погодитись, але передумала. Треба було міркувати логічно. Вітряний Клан мусив перестати красти здобич, але при цьому не ослабнути. Мали існувати чотири сильні Клани.

— Вогнезір не вважає, що нам треба на них нападати, — нявкнула новачка. — Він просто призначить більше прикордонних патрулів.

Леволап махнув хвостом.

— Ми це вже пробували. Нам треба показати їм раз і назавжди, що на нашій території полювати зась.

Він глянув на Падуболапку так люто, що вона аж мимоволі відсахнулася.

— Ти хочеш битви? — зойкнула новачка. Він узагалі думав про кордони Клану?

— А ти ні?

— Я хочу, щоб Вітряний Клан лишався на власній території, — відповіла Падуболапка. — Кордони є кордони.

«І якщо вони пропадуть, то що станеться з Кланами? Далі зникне вояцький правильник?» У Падуболапки аж подушечки закололи від страху.

Леволап відвернувся й запустив кігті у свіжий клапоть моху. Кора під ним розкришилася, і в мох налізло скалок.

«Таку підстилку не можна брати для новонароджених кошенят!» Падуболапка вражено витріщилася на брата. Судячи з того, як напружилися його м’язи, він думав зараз про битву, а не про кошенят. То ось що означала для нього його сила? Потребу битися з найменшої причини?

Падуболапка здригнулася. Якщо це так, то чи зможе хто‑небудь його зупинити?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Леволап витягнув зі своєї шубки ще одну ниточку моху. Від цього прибирання і перестеляння в нього все свербіло, а м’язи зводило від монотонної роботи. Новак зітхнув і глянув на сонце, що вже котилося за дерева. Сутінковий патруль пішов без нього.

«Який нудний день!» Леволап роздратовано подався до новацького кубла. Залишалося хіба лягти спати, хоча йому хотілося побігати лісом, розім’яти лапи, відчути вітер у хутрі.

Новак пригнувся попід навислою гілкою тису. Усередині, мов горобці, щебетали Лисолап і Криголапка.

— Білокрила навчила мене перекочуватися, — похвалилася Криголапка.

— А я вже вмію битися на задніх лапах, — відповів Лисолап. — Хочеш подивитися?

Леволап зрозумів, що новак звертається до нього. Він втомлено кивнув. Лисолап піднявся на хитких задніх лапках, але заточився і плюхнувся на мох.

— Удень у мене вийшло краще!

Лисолап розгублено зіп’явся на рівні.

— Не сумніваюся, — нявкнув Леволап. Він заздрив Лисолаповому захвату. Відколи вони повернулися з гір, усе його життя ніби складалося лише з нудної рутини. Звісно, це дуже добре, що він міг годувати Клан і прибирати в кублах, але коли йому нарешті доведеться використати силу, що пульсувала в його лапах?

Новак згорнувся в кублі.

— Дивись! — гукнув Лисолап. — Цього разу я роблю правильно!

Леволап навіть не підвів голови.

— Покажи йому свою нову мисливську стійку, — підбадьорила Криголапка.

Зашелестів мох, і Лисолап стрибонув на Леволапа та вхопив його за хвіст, ніби то була змія. Старший новак здригнувся і роздратовано відкинув молодшого задніми лапами.

— Легше! — нявкнула Криголапка на захист свого братика.

— Сиди в себе і дай мені поспати! — гаркнув Леволап.

— Ти нецікавий! — похнюпився Лисолап.

Раптом почувся шурхіт тису, і до кубла увійшла Падуболапка.

— Леволап штовхнув Лисолапа! — нявкнула до неї Криголапка.

— Я можу сам за себе постояти, — обурився Лисолап.

— Я думаю, що Леволап просто втомлений, — заспокоїла їх Падуболапка. — Зранку він точно захоче погратися.

Новачка лягла біля брата, і той відчув шубкою лагідні дотики її язика. Леволап вдячно дозволив їй вибрати останні клаптики моху з його хутра. Ритмічне полизування заспокоювало новака.

— Не журись, — нявкнула Падуболапка. — Орлякошуб мені щойно сказав, що ви йдете зранку в патруль.

Леволап нагострив вуха.

— Вогнезір висилатиме до Вітряного кордону більше загонів, щоб вартувати вдирників, — пояснила вона.

Нарешті! Леволап відчув якесь темне захоплення від думки про зустріч із крадіями.

— Треба трохи поспати, — порадила Падуболапка. — На світанку маємо бути біля кордону.

Леволап заплющив очі, полегшено думаючи про те, що нарешті зможе нормально прислужитися Клану.

* * *

— Леволапе!

Його розбудив низький вигук Тигрозора. Новак закліпав і побачив, що лежить на голій землі, оточений шепітливими соснами.

Він спав.

Роззирнувшись тінистим бором, Леволап помітив свого нічного виховника, який виходив з‑за дерев. Шулікокриг уже сидів у встеленій сосновими голками лощовині, поблискуючи очима.

— Сподіваюся, ти готовий, — попередив Тигрозір. — Я хочу навчити тебе, як збити з лап вояка будь‑якого розміру.

Він підкликав Шулікокрига посмиком смугастого хвоста.

Леволап витягнув кігті.

— Що треба робити?

— У тебе ще недостатньо ваги, щоб побороти будь‑якого кота, — сказав йому Тигрозір. — Це прийде з часом. А до того використовуй свої розміри собі на вигоду. Ти мусиш бути швидким. Пірни попід живіт ворога, і дорогою роздряпай йому кігтями жижки на передніх лапах. Він розвернеться, очікуючи побачити тебе з одного боку, але ти вже будеш з іншого і виб’єш його з рівноваги.

— А як мені дістатися до іншого боку, перш ніж він мене встигне вдарити? — запитав Леволап.

— Я тобі сказав. Будь швидкий! — Тигрозір крокував довкола Шулікокрига. — Спробуй на ньому.

Вояк відійшов з дороги, і Леволап став у стійку. Він зосередився на шпарці під білим черевом Шулікокрига, нарощуючи в м’язах енергію, і стрибонув. Пірнувши попід довгов’язого вояка, новак витягнув лапу, сховавши кігті, і провів по його передніх жижках, як і сказав Тигрозір. Тоді відчув, як Шулікокриг над ним розвертається. Вояк ставав на задні лапи, готуючись повалитися на новака, як тільки той випірне. Проте Леволап різко подався назад, туди ж, звідки стрибнув, немов заєць, що задкує зі своєї нори. Він учепився кігтями в Шулікокрига — обережно, щоб не проколоти шкіру — і, вибивши його з рівноваги, повалив на землю.

— Чудово, — муркнув Тигрозір.

Шулікокриг зіп’явся на лапи й обтрусився від голок. Леволап підніс підборіддя і гордо глянув на Тигрозора.

— Непогано, так?

Раптом у нього втелющилися чиїсь лапи і збили на землю. Леволап здивовано зойкнув і завовтузився, але Шулікокриг міцно його тримав, придавивши бік.

— Ніколи не думай, що ти виграв, поки суперник живий! — гукнув Тигрозір.

Шулікокриг нахилився ближче.

— Дізнався щось нове про пророцтво? — вищирився він.

— Я про нього більше не думаю, — збрехав Леволап.

Шулікокриг поблажливо на нього глянув.

— Що, Зореклан ще не призначив тебе провідником усього лісу?

Леволап відчув, як його бік пронизав біль. Шулікокриг розрізав йому шкіру кігтями, а тоді відпустив.

Скочивши на лапи, Леволап відчув, як під хутром закипає кров. Живіт стиснувся від злості. Чому вони не сприймали пророцтво серйозно? Це могла бути його найсильніша зброя. Раптом його спиною пробіг холодок сумніву. Хіба що вони мають рацію, і це просто був звичайний сон Вогнезора.

* * *

— Прокидайся!

Леволап відчув, як чиясь морда тицяє його в те місце, яке роздряпав Шулікокриг. Він скривився від болю і підвівся. Біля нього сиділа Падуболапка.

— Патруль скоро виходить.

У кублі потроху світліло. По гіллі стукотів легенький дощик.

Падуболапка облизала ніс.

— Кров?

Облизала знов і стурбовано глянула на бік Леволапа, до якого вона торкалася.

Леволап приголомшено лизнув рану, яку залишив Шулікокриг. Він навіть не уявляв, що межа між сном і реальністю була настільки тонка.

— Мабуть, у твоєму гнізді десь шпичка, — вирішила Падуболапка. Вона відштовхнула Леволапа і почала переминати мох.

На галявині почулися кроки.

— Знайдемо пізніше, — нявкнув Леволап. — Здається, патруль уже вирушає.

Падуболапка підвела погляд. Її очі засяяли.

— Ходімо!

На галявині чекали Золошуб та Орлякошуб. Від дощу хутро поприлипало їм до боків.

— Ви вже встали. — Золошуб змахнув краплини з вусів. — Можемо йти.

— Чекайте. — З Високого Виступу збіг Вогнезір. — Пам’ятайте, — застеріг він, — ви йдете лише пошукати ознак крадіжки здобичі. Я не хочу, щоб ви з кимось билися. Якщо зустрінете чужинців, то вертайтесь, щоб доповісти. — У його очах блищала тривога. — Це серйозніше за міжкордонні сварки. Якщо битви таки не уникнути, то треба серйозно все обдумати. — Провідник переводив погляд з одного кота на іншого. — Зрозуміло?

Леволап кивнув разом з усіма.

— Добре.

Вогнезір розвернувся й подався назад до Високого Виступу.

Орлякошуб став між Леволапом та Падуболапкою.

— Ви готові?

Золошуб тим часом вже побіг до тунелю. Леволап помчав за ним, розбризкуючи болото. На мить від дощу його захистив тунель, але вже скоро він опинився в промоклому лісі. Падуболапка й Орлякошуб бігли слідом, новак чув, як їхні лапи ковзають на слизькому листі. Леволап витягнув кігті, на бігу випорпуючи ямки в землі. Його жилами струмувала енергія.

Золошуб, який біг лісом попереду, виглядав геть дрібним на тлі дерев. Леволап витягнувся, наздоганяючи його. «Я міг би дістатися до кордону одним стрибком, якби захотів, — промайнуло в голові новака. У його крові запульсувала сила. — І якщо ми зустрінемо Вітряний Клан, я здолаю всіх». Біль на боці вщух, ніби рана вже загоювалася, а дощ змив з хутра кров. «Наступного разу Шулікокриг хай начувається».

Попереду Золошуб звернув убік. Він тримався стежки. Але Леволап знав кращий шлях. Новак побіг вперед крізь стіну з папороті й вискочив з іншого боку. Золошуб здивовано витріщився. Тепер Леволап був попереду.

— Верни! — наказав Золошуб. — Цей патруль веду я.

Леволап сповільнився й пропустив виховника. Блакитні очі вояка роздратовано зблиснули. Під шкірою Леволапа пробігла хвиля тепла від вдоволення. Він дозволить Золошубові повести цього разу. Та одного дня він буде на чолі всіх патрулів.

Прикордонний струмок замерехтів поміж деревами. Золошуб пришвидшив ходу, перестрибнув кущ яглиці й зупинився на березі. Леволап пригальмував за ним. З його хутра скрапував дощ.

— Що, заради Зореклану, ти собі надумав? — запитав виховник. — Ти міг набігти на засідку! Ми не знали, що на нас чекає.

Падуболапка з Орлякошубом уже їх наздогнали.

— Я просто зрізав дорогу, — нявкнув Леволап.

— Наступного разу тримайся позаду!

— Щось сталося? — спитав Орлякошуб.

— Нічого серйозного, — форкнув Золошуб.

Падуболапка застережливо глянула на брата.

Леволап знизав плечима: «Я не видав наш секрет».

Орлякошуб покуштував повітря.

— Дощ змив усі запахи.

— Можуть бути інші сліди, — мовив Золошуб. — Пропоную розділитися і пошукати.

— Гаразд, — кивнув Орлякошуб. — Але не відходьте далеко. Ми не знаємо, на що можемо натрапити.

Коти почали обнюхувати кожен листочок і галузку, а Леволап глянув униз за течією. На березі росли кущі. Чи могли Вітряні вояки ховатися там від дощу? Якщо так, то запах ще мав би лишитися.

Новак зайшов під промоклий кущ порічок. Усередині ґрунт був сухіший. Він обнюхав стебло. Ні сліду. Кіт виліз з‑поміж м’якого листя. Раптом у ніс укололо листя падуба. Густий кущ розрісся на березі, його блискуче листя стало ще гладкіше від дощу. Примруживши очі, Леволап ліг на пузо й поповз досередини, вимащуючись у багнюці. Гостряки дряпали його спину.

— Що ти робиш? — зашипіла знадвору Падуболапка. — Ховаєшся від дощу?

— Тсс! — Леволап відчував слабенький запах Вітряного Клану. Новак почав нишпорити поміж заростями довкола коріння. — Я щось знайшов! — нявкнув він, вибираючись із куща. Його шубка була скуйовджена і брудна. — Дивись!

Леволап витягнув рештки дрозда.

— Що це? — підбіг подивитися Золошуб. Одразу за ним надійшов Орлякошуб. Вояк вищирив зуби, оглядаючи скелет. Аромат від кісток і пір’я був ще теплий. З ним переплітався запах Вітряного Клану. Цю здобич з’їли на місці улову, під покровом падуба.

— Мабуть, вони щойно були тут, — прогарчав Орлякошуб.

Падуболапка збентежено витріщалася на дрозда. Леволап її підштовхнув.

— Непогана знахідка, авжеж?

— Вони порушують вояцький правильник! — зіпнула вона. — Вони мали б забрати цю здобич для старійшин і королев, а не напихатися самим одразу, як зловили.

Леволап форкнув:

— Не думаю, що крадії переймаються вояцьким правильником.

— Мабуть, у них усе погано, — прокоментував Орлякошуб.

Золошуб підштовхнув рештки до нього.

— Віднеси це Вогнезорові. Ми з Падуболапкою і Леволапом глянемо вище.

— А є сенс? — спитав Орлякошуб. Берег позаду нього заріс кущами, переважно ожиною. — Вітряний Клан не звик пробиратися через таке.

Та Леволап ще не був готовий повертатися до табору.

— Ну, вони ж змогли залізти під падуб.

Він досі відчував подряпини на спині.

Золошуб кивнув.

— Перевірити варто.

— Але не баріться.

Орлякошуб підняв скелет зубами і зник у лісі.

Мружачись від дощу, Леволап глянув на берег. Він заріс ожиною, але новак був готовий прочесати всю територію. Там міг ховатися Вітряний вояк. Кіт напружив плечі й рушив до крихітного просвіту в заростях, готовий продиратися всередину.

— Чекай! — потягнула його за хвіст Падуболапка. — Ти там усе хутро лишиш, якщо будеш пробиратися через ту нірку! Краще я піду. Я менша, пролізу.

— Я не поранюсь, — запевнив її Леволап. — Це ж просто колючки.

«Згадай битву в горах», — хотів сказати він, але вчасно замовк, згадавши, що за ними стоїть Золошуб.

— Ні, Леволапе, — нявкнув виховник. — Пусти її.

Новак роздратовано відступив і пропустив Падуболапку. Кицька обережно пролізла в ожину.

— Ходімо сюди.

Золошуб повів його вперед, обнюхуючи дорогою змокле коріння бука, що заповзло на берег.

— Я перевірю ближче до води.

Леволап трохи спустився ковзким берегом. Струмок булькотів і пінився, забризкуючи йому лапи. Новак обнюхував кожен кущ трави й відгортав кожен листочок.

Дорогу йому перегородив орляк. Леволап розтулив рота, впускаючи запах до верхнього піднебіння, і простягнув лапу до стебла. Згори почувся нявкіт:

— В ожині нема нічого!

З‑над берега визирала голова Падуболапки. Її зіниці були розширені, а хутро розпушене, незважаючи на дощ.

— Ти впевнена? — примружився Леволап. Вона виглядала надто збудженою.

— Лише ожина, — наполягала Падуболапка. — Золошуб каже, що треба вертатись у табір.

Леволап піднявся на берег, де на нього вже чекав Золошуб.

— Вітряний Клан очевидно пішов додому, — нявкнув сірий вояк. — Ми марнуємо час.

— Ага, — поспіхом погодилася Падуболапка. — Ходімо.

Леволап скоса зиркнув на сестру. «Що це з нею?»

Проте Золошуб уже рушив до лісу, й Падуболапка помчала за ним. «Вона щось знайшла. Але чому вона це приховує?» Леволап побіг за ними, але ця думка не давала йому спокою.

— Чекай! — гукнув новак Золошубові, який був за кілька хвостів попереду. Виховник зупинився й обернувся.

Падуболапка розвернулася, наїживши хутро.

— Що таке?

— Я почув щось на кордоні, — збрехав Леволап. — Хочу піти перевірити.

Золошуб схилив голову набік.

— Що ти почув?

— Не певен, — нявкнув новак. — Мабуть, нічого, але хочу пересвідчитися.

— Я піду з тобою, — запропонувала Падуболапка. Кінчик її хвоста посмикувався.

— Я сам впораюсь, — запевнив сестру Леволап.

Новачка підозріло подивилася на брата, але той відвів погляд.

— Я, мабуть, дожену вас біля табору.

— Гаразд, іди, — нявкнув Золошуб. — Але якщо побачиш щось підозріле, негайно біжи доповісти. Без геройства. Це серйозно.

— Добре, — пообіцяв Леволап. Він обернувся й побіг до ожинових кущів. Падуболапка добряче розширила в них отвір. Йому легко було протиснутись усередину, але колючки все одно дряпали шкіру, поки він ліз звивистою стежинкою, яку проклала його сестра. Принаймні там було сухо.

У ніздрі йому вдарив запах. Лисиця! Це тому Падуболапка так розхвилювалася? Але чому вона не сказала Золошубові? Новак пригадав, як вони з Падуболапкою і Сойколапом таємно втекли з табору, і поліз далі вже обережніше. Тоді вони були ще кошенятами, але рішуче збиралися знайти лиса, який загрожував їхньому Клану. Простежили за ним аж до нори. Леволап здригнувся від того спогаду. Як вони, такі малі кошенята, могли подумати, що їм під силу гнатися за лисом? Урешті‑решт лис погнався за ними.

Запах міцнішав, але новак зрозумів, що він застарілий. Лисиці тут давно не було. Раптом ожина проріділа, а в землі з’явився гладенький отвір. Падуболапка знайшла лисячу нору! Судячи із запаху, її давно вже ніхто не використовував.

Леволап проліз далі й зазирнув у темряву. З лисячим слідом змішався запах Падуболапки. Вона заходила всередину! Вражений її хоробрістю, він заліз у пітьму. Серцебиття прискорилося. Тунель був вузький, холодна земля терлась об плечі. Прохід майже одразу круто западав униз. Леволап посмикував вусами, промацуючи дорогу в темряві. Ґрунт під ногами був вогкий і липкий. Тунель уже мав би розширитися, за кілька кроків мусило бути лігво лисиці. Проте нора все тягнулася вперед, і Леволап уже подумав, що марнує час. Але щось же злякало Падуболапку, і він мав дізнатися, що саме. Тож новак повз далі в гнітючій тиші. Що могло жити настільки глибоко під землею?

Раптом його ніс залоскотав вітерець. Попереду тунель вигинався й виводив назовні. Новак послизнувся на гладкому камені. На нього нахлинуло холодне свіже повітря, сколихнувши його вуса. Леволап здивовано усвідомив, що це була не просто лисяча нора. Позаду нього просочувалося світло — достатньо, аби побачити, що довкола кам’яні стіни, а вгорі — щербате склепіння. У повітрі пахло камінням і водою — такого запаху не було ніде в лісі, але він був до болю знайомий. Мабуть, тунель веде до темної ріки! На Леволапа накотили спогади про Вересолапку і потоп. Хутро на спині стало дибки. Падуболапка знайшла ще один вхід!

Але чому вона йому не сказала? Леволап вчепився кігтями в камінь. Він знав чому. О так, це було ясно, як хутро Криголапки в сутінках.

«Вона боїться, що я почну знову зустрічатися з Вересолапкою!» У животі спалахнула злість. «Я вірний вояк Громового Клану! Невже вона ніколи мені не довірятиме?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

— Мої кошенята!

Сойколап дратувався. Маргаритка весь час переймалася лише своїми кошенятами. Решта Клану могла хоч помирати від голоду — однаково. Було очевидно, що вона не народилася в Клані.

Вогнезорове оголошення про те, що Вітряний Клан точно краде їхню здобич, збурило в таборі схвильоване обговорення. Рештки дрозда лежали посередині галявини — там, де їх поклав Орлякошуб.

Маргаритка обхопила Ружку й Жабка своїм пухнастим хвостом.

— Пусти! — Жабко зашкряботів сірими лапками по землі й визволився від мами.

«Молодець!» Сойколап уже оглянув Міллі й вийшов з ясел.

— Треба навчити їх поважати кордони, — прогарчав Шипокіготь.

Над землею шурхнув хвіст Порохошуба.

— Хотів би я зустрітися з Однозором у битві, — гаркнув вояк. — Цей лисосердий злодій уже забагато в нас накрав.

Біля кубла старійшин походжала Мишошубка.

— Вітряний Клан дуже змінився, відколи помер Високозорий, — ностальгійно нявкнула вона.

Вогнезір стояв на Високому Виступі. Поруч із ним був Орлякошуб, досі засапаний від пробіжки лісом.

— Ми організуємо додаткові патрулі, — запевнив він, — включно з досвітнім патрулем для захисту здобичі.

Голос провідника був спокійний, але Сойколап відчував, як пульсують хвилі його тривоги й відбиваються від стін лощовини, немов грім удалині.

Вітряний Клан! Сойколап наїжився. Так, нехай їм важко було себе прогодувати, але крадіжки — це рішення боягузів. Однозір був провідником вояків. Як він міг зробити з Вітряного Клану купу злодіїв?

Новак вернувся до свого кубла і з полегшенням виявив, що Листоплесої немає. Мабуть, вийшла з табору на пошуки трав. Він навіть не здивувався, що вона не взяла його із собою. Відколи вони посварилися, медикішка говорила з ним лише за крайньої потреби. Але чому вона була настільки одержима тим, аби Попелюшколапка стала воячкою? Листоплеса просто вперлася рогом. А Попелюшколапка все так само лежала в кублі, як постійне нагадування про їхню сварку.

Як тільки Сойколап пробрався крізь ожину, зсередини долинув слабенький голос:

— Можеш набрати мені трохи води?

Попелюшколапка навіть не намагалася вилізти з гнізда, відколи її привели. Вона не вийшла й тоді, коли Вогнезір зібрав Клан, щоб розповісти новини про крадіжки Вітряного Клану.

— Ти можеш сама попити з калюжі, — роздратовано нявкнув новак.

На мить запала тиша, а тоді пролунало:

— Будь ласка!

Як вона може так благати? Вона ж уже майже воячка! Сойколап підійшов до її гнізда й нахилився так, що їхні вуса торкнулися.

— Твоя лапа загоїться, — різко сказав він, — але тільки якщо ти будеш нею рухати!

— А як не загоїться? — жалісно нявкнула Попелюшколапка.

Раптом думки Сойколапа заполонила нестримна чортория зображень і звуків. Серце в грудях затріпотіло, мов листок, кинутий на хвилі. Він стояв на вузькій смузі трави, а перед ним тягнувся широкий, мов озеро, Громошлях. Вуха наповнив гуркіт, і новак нажахано присів, коли повз нього прогриміла срібляста потвора — настільки близько, що аж хутро прилипло до шкіри. У протилежному напрямку просвистіла інша. Очі запекло від смороду. Потвори мчали одна за одною безперестанку.

Зненацька одна звернула й помчала прямо на Сойколапа. Він хотів утекти, але лапи ковзалися на траві. Тоді його лапу пронизав пекучий біль, і світ перевернувся.

Сойколап розплющив очі. У них вдарило світло, яскравіше за сонячні промені. Довкола здіймався орляк, земля була встелена м’якою пахучою травою. Він лежав на моріжку, вгорі між гіллям проглядало ясне блакитне небо. Новак примружився й упізнав Синьозірку та Жовтоіклу, які про щось приглушено перенявкувалися біля входу в тунель. Час від часу вони стривожено поглядали на нього. У нозі Сойколапа пульсував тупий біль, а коли він спробував нею порухати, виявилося, що вона геть обм’якла й нежива.

— Ти молодчина. — До нього нахилився Вогнезір. На його мордочці було м’яке хутро, як у значно молодшого кота. Зелені очі, сповнені горя, округлилися. — Ні, ти ніколи не станеш воячкою, — раптом прошепотів він. — Мені шкода.

Це спогад Попелюшки! Сойколап ледве боровся з болем, який загрожував розколоти його серце навпіл. У животі нуртували відчай і паніка. «Я втратила все! Все!»

— Сойколапе! — до реальності його повернув стурбований нявкіт Попелюшколапки.

— Я думав, ти не знаєш… — видихнув Сойколап, намагаючись отямитися.

— Що не знаю? — збентежено спитала Попелюшколапка.

— Попелюшка… — непевно почав був Сойколап, але зупинився, відчувши, як до його лап торкнулися вуса новачки.

— Вона була медикішкою перед Листоплесою, так? — нявкнула вона.

— Що відбувається? — до кубла забігла Листоплеса. — Про що ви говорите?

Сойколап розвернувся, і в мордочку йому вдарила буря страху й злості від виховниці.

— Вона знає про Попелюшку, — прошепотів він.

Мох у Попелюшколапчиному гнізді зашелестів.

— Що знає?

Проте Сойколап її навіть не чув. Він відчував гаряче дихання Листоплесої.

— Вона не знає, — прошипіла медикішка. — І не повинна дізнатися. Зрозумів?

Новак прищулив вуха й позадкував.

— Але… але… вона згадала! — мовив він, затинаючись.

Листоплеса проштовхнулася повз нього.

— Попелюшколапко, не хвилюйся, — заспокоїла вона. — Сойколап просто думав, що Попелюшка, можливо, спробувала б якісь інші ліки для твоєї лапи.

«Брехунка!» Сойколап спалахнув від злості. Чому вона настільки не хотіла відкрити цю таємницю?

Хвіст Листоплесої шурхнув об хутро пацієнтки.

— Я знала, що ви мене не вилікуєте. — Голос Попелюшколапки зійшов на шепіт. — Я ніколи не стану воячкою, так?

— Тобі треба відпочити, — сказала їй Листоплеса. — Твої вушка гарячі. — Вона почала приминати гніздо новачки. — Сойколапе? — гукнула медикішка через плече. — Принеси, будь ласка, Попелюшколапці води.

Сойколап подався до калюжі, взяв з купки клубок моху і вмочив його в холодну воду. Звісно, якщо вона дозволить їй так розніжуватися, то її лапа ніколи не загоїться. Листоплеса не мала рації ні про що! Він поклав промоклий мох біля Попелюшколапки й вийшов з кубла.

Злість на Листоплесу переплелася з видінням потвор і відлунням болю в лапі. Новак став біля ожинової заслони і глибоко вдихнув, сподіваючись, що свіже повітря прочистить думки.

— Сойколапе?

Нявкіт Листоплесої його сполохав.

— Я думав, ти ще бігаєш коло своєї пацієнтки, — форкнув він.

— Пробач, що я була така різка з тобою, — перепросила Листоплеса. — Але вона не повинна дізнатися.

— Чому? — запитав Сойколап.

— Бо це нечесно. — Листоплеса важко опустилася на землю. — Не можна, щоб на неї вплинуло попереднє життя, хіба ти не розумієш?

— Але на тебе воно впливає, — заперечив новак. — Хіба ти ставишся до неї так само, як до Маколеди чи Медозели? Щоразу, як ти до неї підходиш, твої думки заполонює лише Попелюшка.

Раптом Сойколап знову відчув спалах спогадів: борсук проривається в ясла і нападає на Попелюшку, яка затуляє собою новонароджених кошенят Карохвістки.

— Ти робиш це знову! — обурено нявкнув він. — Це не твоя провина, що Попелюшка загинула.

— Моя! — в голосі Листоплесої бриніло горе. — Якби я не пішла з Клану…

Її думки миттю заслав туман, заблокувавши Сойколапові доступ.

— Припини так робити! — гаркнула вона. — Це нечесно!

— Я не винен, — сказав Сойколап. — Воно саме стається.

— У тебе, Сойколапе, ніколи нічого не «стається саме», — нявкнула медикішка.

— Ти про що?

Новак відчував, що Листоплеса намагається відштовхнути подалі свою злість.

— Нічого, — нявкнула вона. Її раптом ніби поглинула втома. — Зореклан послав Попелюшку назад, щоб вона прожила таке життя, якого завжди хотіла. Як воячка Громового Клану. Я просто хочу подбати про те, щоб це відбулося.

— Тоді чому ти дозволяєш їй лежати в гнізді?

— Я не хочу, щоб вона страждала.

— Ти вже не хочеш їй допомагати, — звинуватив виховницю Сойколап. — Вона боїться рухатися, а ти боїшся їй дозволяти!

— Це неправда, — просичала Листоплеса.

— Точно? — Сойколап махнув хвостом. — То, може, підеш туди і скажеш, щоб наступного разу вона сама підвелася попити?

— Але я не знаю, чи їй це допоможе, чи нашкодить.

Сойколап не вірив власним вухам. Як вона могла так втратити віру у власне чуття?

— Ти оглядала її лапу! Ти знаєш, що вона пошкодила тільки м’язи!

— Але я вже помилилася минулого разу, — зауважила Листоплеса. — Я сказала, що вона готова до іспиту. — Медикішка перейшла на шепіт. — Я її підставила, я підставила Зореклан.

У животі Сойколапа наростало роздратування.

— Ти завжди так легко здаєшся? — прогарчав він. — Я думав, для тебе це важливо, але, мабуть, тобі це взагалі не важить!

Не чекаючи на її відповідь, новак розвернувся й подався через галявину. Він хотів забратися подалі від лощовини, подалі від Листоплесої.

За терновим тунелем вхід сторожив Березопад.

— Привіт, Сойколапе. Треба, щоб хтось пішов з тобою?

— Ні!

Новак рушив до лісу.

Він подався до озера, йдучи за запахом і напрямком вітру. Повітря було вогке і досі прохолодне від нещодавніх дощів. Сойколап брів добре знайомою стежкою. Вийшовши з лісу, він спустився схилом до берега. Вітер брижив воду. Плюскіт чувся доволі близько, мабуть, вологе повітря доносило звуки швидше. Сойколап зійшов з узбережжя на рінь і подався вперед.

Плюсь!

Його лапа вмочилась у воду — не глибоко, але достатньо, що він здригнувся й відскочив. Колись кошеням Сойколап упав в озеро, і звідтоді страшенно боявся води. Новак вибрався назад на берег. Серце калатало. Мабуть, озеро піднялося через дощі.

«Моя палиця!»

Тримаючись ближче до трав’янистого берега, переляканий Сойколап добіг до краю лісу. Новак намагався згадати, під яким корінням заховав палицю. Пильно принюхавшись, він з полегшенням упізнав горобину, біля якої був сховок. Сойколап заліз на товстий корінь і перехилився через край. На берег накочували хвилі. Кіт вчепився задніми кігтями в кору, а передньою лапою сягнув у воду і спробував намацати палицю.

Її нема! Він плескав лапою попід коренем. У паніці новак нахилився ще нижче, впершись другою лапою в багнистий намул, так що вода облизувала його кігті. Сягнувши якомога далі, він відчайдушно намагався знайти в озері гладеньку палицю. Хвилі торкалися його морди, і Сойколап мусив відпльовуватися.

Де ж вона? Невже озеро забрало її назад? Він може більше ніколи її не побачити!

Раптом об його морду вдарилося щось тверде. Щось принесло хвилями. Новак принюхався й закашлявся від води. Проте він одразу впізнав свою палицю. Розмахуючи лапами, кіт намагався притягнути її ближче, але палиця вислизала геть щоразу, як він хотів зачепити її кігтем. Ну чому вона така гладка? Чому на ній немає хоч трошки кори, щоб ухопитися? У грудях наростали страх і роздратування.

— Заради Зореклану, що ти робиш?

У хвіст йому вчепилися зуби, і Сойколапа відкинули назад на берег.

Це був Вогнезір.

— Я просто…

Сойколап намагався знайти слова. Як він пояснить, нащо йому та палиця? Але вона може відплисти далі, поки він думатиме, що сказати.

— Мені потрібна та палиця.

Новак молився, щоб відчаю в його голосі вистачило. У серці спалахнула надія — Вогнезір прослизнув повз нього й зазирнув за край берега.

— Що? Он та гладенька палиця?

— Так! — мало не заволав Сойколап.

— Вона не втоне, — мовив Вогнезір. — Ти ж знаєш, що дерево не тоне? А якщо так, то це буде біда?

Сойколап глибоко вдихнув.

— Так, — нявкнув він. — Для мене буде.

Новак ледве зберігав спокій, відчуваючи на собі зацікавлений погляд Вогнезора.

— Гаразд, — нявкнув провідник, здавалося, після кількох повень. — Я дістану.

Вогнезорові кігті зашкряботіли об коріння, він перехилився й запустив лапи у воду. Сойколап чув плюскотіння і кректання Вогнезора. Він вхопив щось зубами.

«Дістав!»

Палиця шурхнула об багнистий берег. Вогнезір витягнув її й поклав на суху землю.

— Дякую! — видихнув Сойколап, притуливши лапу до вогкої деревини.

— Хочеш, я віднесу її до табору? — засапано нявкнув Вогнезір.

— Ні! — слово вилетіло з рота раніше, ніж Сойколап устиг подумати. Це була його таємниця. У нього аж хутро на спині стало дибки від думки, що Листоплеса почне розпитувати, а коти в Клані — витріщатися на палицю, бачити те, чого він не бачив, торкатися того, що належало йому.

— Ну, тепер вона в безпеці, — нявкнув Вогнезір і нахилився ближче до палиці. — На ній якісь цікаві зарубки. Це ти їх зробив?

— Ні, — чесно відповів Сойколап. Його шкіра палала. Він витягнув кігті, сподіваючись, що Вогнезір більше нічого не питатиме.

— Ходімо, — нявкнув провідник. — Треба вертатися.

«Дякую, Зореклане!» Сойколап закотив палицю під найближчий густий кущ і підсунув її ближче до стовбура, запхавши одним кінцем під вигнутий корінь. Він сумнівався, що вода підніметься аж сюди, але якщо й так, то палиця принаймні не попливе знову. «Бувай», — прошепотів новак, а тоді повернувся й подався за провідником до трав’янистого підйому, який вів до лісу.

Коли вони зайшли під дерева, Сойколап спробував прочитати Вогнезорові думки. Він хотів дізнатися, що Громовий провідник насправді відчуває до нього, — зважаючи, що той знає пророцтво. Утім, як і в Листоплесої, думки Вогнезора були затуманені й недосяжні.

— Як Попелюшколапка? — спитав Вогнезір.

У його голосі чулася турбота. Сойколап пригадав видіння: Вогнезір сказав Попелюшці, що вона ніколи не стане воячкою. Новак відчув приплив співчуття до провідника. Мабуть, остання травма Попелюшколапки роз’ятрила старі рани.

— З нею все буде гаразд? — нявкнув Вогнезір.

— Їй дуже боляче, — обережно відповів Сойколап. — Важко сказати, наскільки серйозна травма.

Він не хотів перечити тому, що Вогнезорові могла сказати Листоплеса.

— Мабуть, це ім’я нещасливе, — промурмотів Вогнезір здебільшого до себе. Сойколапові страшенно хотілося розповісти йому, що Попелюшколапка успадкувала не тільки ім’я медикішки, а й її дух.

Вони дісталися до лощовини мовчки, а коли увійшли до табору, до них одразу підбігла засапана Листоплеса.

— Як ти? — спитала вона Сойколапа.

— Нормально, — відповів за нього Вогнезір. — Я зустрів його в лісі, і ми верталися разом.

Сойколап подумки подякував провідникові, що він не згадав про палицю.

— Ходи зі мною, треба набрати мишачої жовчі, — наказала йому Листоплеса. — У Маргаритки кліщ.

Новак рушив до медичного кубла. Кішка мовчки крокувала біля нього. Вона досі була лиха через їхню сварку? Він спробував прочитати її думки, але його власні весь час заважали. Перед очима стояла палиця, що гойдалась на хвилях. Вона не потонула. Вогнезір сказав, що вона не може потонути. Сойколап завжди вважав воду якимось зрадницьким створінням, яке поглинало все, до чого торкалося, у свої крижані глибини. Коли він був кошеням, це створіння спробувало проковтнути його. Але палицю воно не ковтнуло. Воно тримало її на плаву.

У Річковому Клані коти вміли плавати. Сойколап чув історії навіть про те, як Вогнезір і Сіросмуг пливли у повінь, щоб врятувати гніздо з кошенятами. Та й коли тунелі затопило, їм усім вдалося вибратися на сушу, хіба не так?

Новак пригадав ту ніч: як борсався у воді, як не було за що вчепитися. Вода сіпала його в усі боки, аж доки він не перестав опиратися. Тоді Сойколап поплив, як та палиця. Новак згадав, як безладно перекидалися його лапи, як хвилі підштовхували й тягнули його назад, мов вітер. Він почувався легким, наче насінинка кульбаби.

Раптом Сойколап зупинився.

— Що таке? — стала біля нього Листоплеса.

— Нічого, — відповів новак. Але в його голові зароджувалась ідея.

Зненацька пролунав крик, і він аж підскочив. Біля ясел горлала від болю Маколеда.

— Їй в око вколола шпичка! — заволала Медозела. — Зі стіни ясел стирчала гілка!

— Я думав, що всі повплітав назад! — підбіг через галявину Сіросмуг.

— Не панікуй! — кинулася до неї Листоплеса. — Колючки не дуже великі. Найгірше, що може статись, — це подряпина.

Сойколап побіг до медичного кубла. З Маколедою все буде гаразд. У нього була важливіша справа.

Він прорвався крізь ожинову заслону і почув, як у гнізді Попелюшколапки заскрипів мох.

— Що сталося? — схвильовано вигукнула новачка.

— Тобі треба плавати! — із захватом нявкнув Сойколап.

— Плавати? — зойкнула Попелюшколапка. — Але я не вмію плавати!

— Ти зможеш, якщо спробуєш. — Новак підійшов до її гнізда. — Річкові коти весь час це роблять.

— Але вони Річкові.

— Хіба ти не розумієш? — Сойколап крокував біля неї туди‑сюди, не в змозі лишатися на місці. — Ти можеш розробляти свою лапу у воді. Так тобі не доведеться переносити на неї вагу, але вона ставатиме сильніша.

— Сильніша? — збентежено перепитала Попелюшколапка.

— Це буде так само, як ходити, але легше, — не вгавав новак.

— А де я буду плавати?

— На озері, звісно!

— А туди як я дістануся?

— Ну ти ж дійшла до табору? — зауважив Сойколап. — А звідтоді ти не вставала.

— А як я знатиму, що робити?

— Я тебе навчу.

Сойколап намагався ігнорувати страх від думки про те, що доведеться мочити лапи.

— Ти?

Попелюшколапка аж замуркотіла. Уперше після нещасного випадку.

Сойколап знав, що тепер зможе її переконати.

— Я дуже старатимусь, — пообіцяв він.

— Листоплеса подумає, що ми дурні, як скажені зайці.

— То не скажемо їй. Це буде наша таємниця. Уяви, як вона здивується, коли побачить тебе знову на чотирьох лапах.

Попелюшколапка мовчала, але Сойколап відчував, як у її думках миготить надія.

— Гаразд, — врешті погодилася вона.

— Почнемо завтра. — Сойколап безмежно зрадів цьому. — Побачиш, тобі скоро стане краще.

Попелюшколапка поплескала його вухо кінчиком хвоста.

— Якщо не втону до того часу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Сойколап розплющив очі. Він чув, як Листоплеса потягується у своєму кублі. «Мабуть, уже світає». Медикішка сіла й позіхнула. Сойколап чекав, поки вона, як завжди зранку, піде до виходка.

Мох із його гнізда залоскотав носа. Новак чхнув, а тоді покуштував повітря. Воно було сухе й тепле. Це буде гарний день, щоб повести Попелюшколапку до озера. Він виліз із гнізда, намагаючись відкинути всі сумніви. Навіть якщо плавання не вилікує лапу Попелюшколапки, він цим покаже Листоплесій, що не збирається здаватися.

— Сойколапе? — гукнула його новачка. — Листоплеса вже вийшла. — У її голосі чулося хвилювання. — Але вона скоро вернеться. Може, варто відкласти цю ідею з плаванням на потім?

— Якщо поквапимось, встигнемо до того, як вона прийде. — Сойколап теж хвилювався, але не хотів так просто здаватися. — Ми мусимо спробувати.

Попелюшколапка покірно зітхнула, і її гніздо зашелестіло: вона спробувала підвестися.

— Ай!

— Лапа просто затерпла, — заспокоїв її Сойколап.

— А можна мені кілька макових зернят, щоб не боліло? — попросила Попелюшколапка.

— Ні, — твердо відповів новак. — Ти від них станеш сонна, а тобі треба бути уважною, щоб учитися плавати.

Попелюшка помовчала, а тоді рішуче відповіла:

— Гаразд.

Сойколап підійшов до новачки і підставив плече, щоб вона могла спертися на нього. Кицька була важка, тож він ледве‑ледве допоміг їй вийти з кубла.

Опинившись за ожиновою заслоною, новак покуштував повітря й нагострив вуха, шукаючи будь‑яких ознак життя. З тернового тунелю сонно вийшла Вивіркострибка. Мабуть, чатувала всю ніч.

— Не рухайся, — мовив Сойколап до Попелюшколапки.

Вони завмерли й чекали, поки Вивіркострибка зайде до вояцького кубла.

Вихід з табору залишиться без варти, поки воячка не розбудить заміну. Скоро повернеться досвітній патруль, та й Листоплеса вже мала б закінчити свої справи у виходку.

— Ходімо.

Він підштовхнув Попелюшколапку вперед, і вони почали незграбно пробиратися через галявину. Сойколап напружувався щоразу, як Попелюшколапка перечіплялася й стогнала від болю. Він вів свою пацієнтку далі, молячись, аби її рішучість не згасла, і сподіваючись, що ніхто її не почує. Коли вони дійшли до тернової загорожі, та зашурхотіла.

Сойколап покуштував повітря й застиг.

— Листоплеса.

Медикішка верталася через тунель до виходка на іншому кінці живоплоту.

Сойколап притьмом притиснув Попелюшколапку до колючої загорожі й затулив їй рота хвостом, щоб приглушити зойк. Лапи Листоплесої зачовгали по галявині, вона прямувала до свого кубла. Ожинова заслона шелеснула, і тієї ж миті Сойколап спрямував Попелюшколапку в терновий тунель, підштовхнувши її вперед.

— Ти молодчина, — підбадьорив він новачку.

— Не те щоб я мала вибір, — прокректала та у відповідь.

Поки вони вибралися з табору, Попелюшколапка вже засапалася від втоми. Дійшовши до лісу, Сойколап трохи розслабився. Тут їх не побачить ні таборова варта, ні патруль.

— Відпочинь трохи, — нявкнув він.

Попелюшколапка полегшено сіла.

— Ти куди?

— Пошукаю найкращу дорогу.

Сойколап обережно попрямував уперед, промацуючи стежку на випадок слизького листя й гілок, які могли перегородити шлях. Попелюшколапці було дуже боляче, тож він хотів полегшити їй цю мандрівку.

Коли новак повернувся, Попелюшколапка лежала на боці, але її дихання стало рівним. Сойколап обнюхав її лапу, торкнувшись носом до хутра. Вона була не надто гаряча, і набряк не наростав.

— З лапою все гаразд, — нявкнув він.

— Щось я того не відчуваю, — простогнала Попелюшколапка.

— Уяви, що ми йдемо рятувати кошеня, яке тоне, — запропонував Сойколап.

Новачка підвела голову.

— Ти ж не дозволиш болю зупинити тебе.

Вона натужно підвелася.

— Ніколи!

«Оце вже схоже на Попелюшколапку!»

— То ходімо.

Сойколап знову став збоку і взяв на себе трохи її ваги. Новачка смикнула вусами, залоскотавши його щоку.

— Мене веде сліпий кіт!

— Закладаюся, ти не думала, що таке можливо.

Сойколап тішився, що вона вже жартувала.

Трав’яний схил за лісом був ковзкий, тож усю дорогу до озера вони послизалися й заточувалися.

— Ти впевнений, що не намагаєшся зробити мені гірше? — нявкнула Попелюшколапка крізь зціплені зуби, коли вони впали втретє.

— Воно буде того варте, обіцяю.

Сойколап мав надію, що це правда. Чи дійсно плавання мало допомогти? «Зореклане, будь ласка, нехай це не буде помилкою!»

Урешті‑решт він таки допоміг Попелюшколапці спуститися на берег. Їхнє хутро розвівав холодний вітер, під лапами захрумтіла рінь.

— Озеро сьогодні таке гарне, — видихнула новачка. — Вітер так брижить воду, що вона схожа на гладеньке сіре хутро.

Сойколап обережно закрокував уперед, очікуючи, що будь‑якої миті забреде на мілину. Проте відучора вода трохи впала. Він здригнувся, пригадавши, як мало не загубив палицю, а тоді відскочив: його лапи лизнула хвиля.

— Холодна? — стурбовано спитала Попелюшколапка.

— Не надто.

Спиною Сойколапа пробіг мороз. Йому треба було заходити у воду разом із Попелюшколапкою. Як ще він міг переконати її, що не було причин хвилюватися? Борючись із припливами й відпливами, новак забрів ще на хвіст далі, намагаючись не показувати, наскільки йому не подобалося мочити лапи.

— Ходи!

Заплюскотіла вода: Попелюшколапка пошкутильгала за ним.

— Що тепер? — спитала вона, зупинившись поруч.

— Просто йди вперед, доки не перестанеш відчувати під лапами каміння.

Попелюшколапка наїжилася.

— Ти так говориш, ніби це дуже просто.

— Бо це і є просто. — Сойколап пригадав, як плив до берега, коли його викинуло з тунелів, як було страшно від води, що тягнула його вниз, і як йому вдавалося залишатися на плаву. — Ти знатимеш, що робити, — пообіцяв він Попелюшколапці. Зрештою, в нього ж вийшло залишитися на плаву.

Новачка притулилася до нього. Під її шкірою пульсував страх.

— Я не можу.

Сойколап спробував уявити озеро, що простягалося перед нею, але його думки віднесло в густий ліс. Тремтливі зелені листки папороті оточували сіру кішку. Попелюшка сиділа в медичному кублі старого табору. Над її головою вигинався купол нічого неба, всіяний зорями.

— Я зроблю все, щоб бути воячкою, — прошепотіла вона, дивлячись на мерехтливі небеса.

Сойколап закліпав, і видіння зникло.

— Ти хочеш бути воячкою? — запитав він Попелюшколапку.

Новачка не вагалася.

— Звичайно.

Більше медикотові говорити не довелося. Попелюшколапка забрідала все глибше. Коли вода торкнулася хутра на її животі, вона зойкнула.

— Ти казав, що вона не холодна! — пискнула новачка.

— Ти звикнеш!

— Вода тягне мене за хутро! — гукнула Попелюшколапка.

— Зате тобі ще довго не доведеться митися! — пожартував Сойколап, сподіваючись, що вона не почує тремтіння в його голосі.

— Вона вже в мене над спиною.

— Йди далі, але повільно.

— Вона просочилася мені в хутро. Я важка, як камінь!

Сойколап почув плюскотіння. Невже він послав її топитися?

— Я не відчуваю дна! Допоможи!

Новак кинувся на хвилі, аж доки вода не сягнула його грудей.

— Попелюшколапко!

У вухах стугоніла кров.

— Вертайся!

Він почув, як новачка розмахує лапами, і в носа вдарила вода.

— Що мені робити? — приглушено вигукнула вона. Мабуть, їй до рота приплинула хвиля.

— Рухай лапами! — закричав Сойколап. — Уяви, що ти біжиш. Використовуй хвіст для рівноваги.

Роби що‑небудь, лише б ніс був над водою.

Раптом плюскіт стих.

— Попелюшколапко!

Жодного звука. Лише лагідне шелестіння хвиль на березі. Невже її засмоктало на дно?

— Попелюшколапко! Ти як? — відчайдушно крикнув він.

— Я пливу!

Від відповіді Попелюшколапки він полегшено зойкнув:

— Справді?

— Що значить справді?

Її докірливий нявкіт знову заглушила хвиля, і вона закашлялась.

— Продовжуй рухати лапами! — мовив Сойколап.

— Я рухаю! Це працює! Справді працює! Я тримаюся на воді!

Вона знову закашлялася.

— Зосередься на плаванні! — наказав Сойколап. Він чув, як вона ритмічно пересувається крізь воду. Новачка прямувала до берега. Він побрів по мілині, тримаючись поруч.

Раптом з узбережжя почувся зойк, і Сойколап застиг на місці.

— Попелюшколапко! Що ти робиш?

На березі стояла Листоплеса.

— Я плаваю! — Кицька заплюскотіла на мілині біля Сойколапа. — Мене Сойколап навчив!

Новак прищулив вуха, чекаючи, що Листоплеса його висварить. Але від її погляду йому стало тепліше. Виховниця була радше заінтригована, ніж лиха.

— Може, поясниш мені? — спитала медикішка.

— Я подумав, що вода може її підтримувати, — мовив новак. — Так вона зможе зміцнити лапу й не переносити на неї забагато ваги.

— І як твоя лапа зараз? — спитала Листоплеса Попелюшколапку.

— Болить, — нявкнула кицька. — Але не так, як коли йду по землі. — Вона почала забрідати назад в озеро. — Можна ще спробувати?

І, не чекаючи відповіді, плюхнулася на хвилі.

Затріскотіла рінь: Листоплеса підійшла до Сойколапа.

— Молодець, — муркнула вона.

Він кивнув.

— Попелюшка не змогла стати воячкою, але Попелюшколапка зможе.

Листоплеса провела хвостом по його мокрому боці.

— Сподіваюся. — Раптом її голос став різкий. — Попелюшколапко, вже виходь, бо будеш надто втомлена і не зможеш дійти до табору. — Вона повернулася до Сойколапа. — Приведи її, але повільно, а тоді відпочинь. Сьогодні півповня, ми йдемо до Місячного Ставу.

* * *

Сойколап видирався нагору, шаркаючи кігтями об гладенькі валуни. «Ще пару хвостів, і буду в лощовині». Лапи боліли і здавалися важкими, мов каміння, в голові гуділо від утоми.

Він обережно довів Попелюшколапку до табору, як і попросила Листоплеса, а їхні товариші зібралися довкола них, шоковані промоклим хутром новачки.

— Ти вся мокра! — нявкнула Карохвістка.

Падуболапка походжала навколо подруги, аж наїжившись від хвилювання.

— Ти впала в озеро?

— Я плавала! — гордо відповіла Попелюшколапка. Вона все ще накульгувала, але вже йшла без допомоги.

— Плавала! — збентежено повторила Падуболапка.

— Вона буде плавати щодня, щоб зміцнити лапу, — пояснив Сойколап. Він відвів свою пацієнтку в медичне кубло.

— Дякую, Сойколапе, — щиро нявкнула новачка. — Для мене дуже важливо стати воячкою.

Сойколап кивнув:

— Я знаю.

* * *

— Не барись! — нявкіт Листоплесої повернув його до реальності.

Новак переліз через край лощовини, і потік холодного гірського вітру приплющив хутро на його морді. Він ішов за Листоплесою добре второваною стежкою до Місячного Ставу. Як і завжди, гладка скеля, поцяткована виїмками від лап древніх котів, була тепла й приємна.

Короморд під час мандрівки практично не озивався. Листоплеса теж. Від напруги між нею та Вітряним медикотом аж повітря іскрилося, ніби перед грозою. Короморд не привів із собою Борилапа, бо, мовляв, Вітряний новак поранив лапу об гостряк. Проте Сойколап відчував якийсь захисний паркан довкола медикота, ніби він обгорнув себе ожиною. Схоже, Короморд хотів уберегти свого новака від незручних запитань про крадіжки здобичі, які могла поставити Листоплеса.

Мільгокрила, Верболапка і Дрібнохмар ніби не помічали цієї напруги.

— Наступного разу вже буле падолист, — мовила Мільгокрила.

Верболапка здригнулася.

— Я сумуватиму за теплими ночами.

— Це був хороший зеленлист, — нявкнув Дрібнохмар. — Але на напівмості весь час купа Двоногів. Чому вони такі гучні?

— Принаймні в падолист їх поменшає, — заспокоїла його Мільгокрила.

— Оце хіба єдине, що є доброго в холодні сезони, — погодився медикіт.

— Дрібнохмаре, а ти вже обрав собі новака? — Верболапці кортіло, щоб до них приєдналася ще одна четвірка лап.

— У мене є дехто на гадці, — муркнув Дрібнохмар.

Сойколап чекав на коментар Листоплесої. Чи хотілося їй мати новака, який завжди прагнув бути медикотом? Вона знала, що від початку Сойколап мріяв стати вояком. «Або, може, вона хотіла тренувати когось зрячого?» — з гіркотою подумав він. Проте Листоплеса промовчала, лише легенько погладила його кінчиком хвоста по вусі. Сойколапові стало гаряче від сорому. Іноді здавалося, що він не єдиний, хто вміє читати чужі думки.

Коти розбрелися довкола Місячного Ставу. Сойколап пройшовся слідом за Листоплесою, яка вже вмостилася на протилежному березі. Він сів біля неї. Йому не терпілося торкнутися носом води. Новак хотів поговорити із Зорекланом про пророцтво. Чи знали вони про Плем’я Вічного Полювання? Чи зможе Зореклан пояснити, звідки Плем’я дізналося про пророцтво?

Сойколап підвів морду. Він не один тремтів від очікування. Мільгокрила.

Річкова медикішка прочистила горло.

— Перш ніж ми впустимо у свої сни Зореклан, я б хотіла наректи Верболапку її повним ім’ям.

— Уже? — захоплено нявкнула новачка. — Ого! Мільгокрило, я не знаю, як тобі дякувати!

— Ти заслужила своє ім’я, — лагідно відповіла медикішка. — Воно твоє по праву.

— Лише завдяки тобі, — мовила Верболапка. — Ти була чудовою виховницею.

— І сподіваюся, що такою ж буду далі.

Сойколап знав, що Верболапка залишиться новачкою Мільгокрилої, поки та житиме, але нове ім’я забезпечить їй повагу і статус у Клані, яких вона раніше не мала. Він смикнув хвостом. Цікаво, коли Листоплеса дасть йому нове ім’я?

Тоді раптом у нього промайнула думка: а як Мільгокрила може проводити церемонію назовництва, якщо вона не вірить у Зореклан?

До його щоки торкнулися вуса Листоплесої.

— Зореклан її почує, навіть попри те що вона відмовляється чути їх.

— Як… — зойкнув Сойколап.

— Я знаю тебе краще, ніж ти думаєш, — муркнула Листоплеса.

Сойколап відсунувся далі. Йому не подобалась ідея того, що виховниця може вгадувати його думки.

Мільгокрила почала церемонію.

— Я, Мільгокрила, медикішка Річкового Клану, прикликаю моїх предків‑вояків звернути погляди на цю новачку. Вона ретельно вчилася, аби збагнути чин медикішки, і з вашою допомогою багато повень служитиме своєму Клану.

Йому здалося, чи світло зір раптом зігріло його шкіру? Сойколап заплющив очі й зазирнув у думки Верболапки. Її радість огорнула його з головою.

— Верболапко, чи присягаєшся ти дотримуватися медикотячих звичаїв, не вступати в суперечки між Кланами і захищати всіх котів однаково, навіть ціною власного життя?

— Присягаюся.

У голові Верболапки закружляли зорі.

— Тоді силою, наданою мені Зорекланом, я нарікаю тебе повним медикотячим іменем. Верболапко, віднині тебе знатимуть як Вербоясу. Зореклан шанує твої вірність та співчуття. Плекай їх, щоб служити своєму Кланові незліченні повні.

Сойколап почув, як язик Вербоясої лизнув хутро Мільгокрилої.

— Вербояса! Вербояса! — здійняли голоси до Срібносмуги Листоплеса, Короморд і Дрібнохмар.

— Вербояса! — доєднався Сойколап, захоплений їхньою радістю.

Новак почув, як збрижилася вода на Місячному Ставі, коли до нього кінчиком лапи торкнулася Вербояса.

— Дякую вам усім, — нявкнула вона. — Зореклан провадив мене в усьому, що я робила, і сподіваюся, що він провадитиме мене далі все моє життя.

— Нехай буде на те його воля, — промурмотів Короморд.

— Вітаю, Вербоясо, — з любов’ю нявкнула Листоплеса.

— Молодчина, — муркнув Дрібнохмар. Медикіт ліг біля Місячного Ставу. — Я впевнений, що Зореклан буде радий поділитися з тобою язиками.

Він торкнувся носом до води і застиг.

Об скелі зашурхотіло хутро: решта котів теж лягла, щоб поділитися снами із Зорекланом. Коли Сойколап вмостився на прохолодному камені, Листоплеса прошепотіла йому на вухо застереження:

— Не заходь сьогодні у сни Вербоясої. Нехай вона зустрінеться із Зорекланом сама.

«Я не збирався!» Новак відчув вдоволення. Зрештою, Листоплеса таки не вміла читати думки. Сойколап не мав наміру ділити сьогодні свій сон із кимось іще. Він хотів сам зустрітися із Зорекланом і спитати їх про пророцтво.

Новак торкнувся носом до холодної води, і його уяву водномить заполонила пишна зелень Зорекланових угідь. Там у повітрі не було жодного натяку на падолист, тільки густі крони дерев і підлісок, в якому буяло життя.

Лісом снували коти: дехто розмовляв, дехто ганявся за здобиччю, дехто просто ніжився на сонці. За кущем орляку промайнула помаранчева шубка. Смугастий кіт ділився язиками з черепаховою кицькою, чорно‑біла кішка прокрадалася крізь високу траву, вистежуючи здобич. Сойколап нікого не впізнавав. Предки з інших Кланів. Новак почав дратуватися. Йому хотілося поговорити з кимось знайомим.

Раптом він упізнав шубку, що рухалась у траві попереду, і в нього знову з’явилася надія. А тоді він розчаровано зрозумів, що то був Дрібнохмар. Сойколап не збирався заходити сюди, в сон Тіньового медикота. Він уже хотів розвернутися, коли це помітив невеликого сіро‑білого кота, який крокував до Дрібнохмара. Його хутро було посмуговане сивиною. Він, мабуть, древній!

Дрібнохмар привітально кивнув.

— Носошморгу.

Кіт у відповідь моргнув. Його ніс блищав, і він постійно шморгав.

«Недивно, що вони не поноськалися». Сойколап прослизнув за дерево й почав наслухати. Він знав, що Носошморг дуже багато повень тому був медикотом Тіньового Клану. «Що це за медикіт, який не може вилікувати власну застуду?»

— Як справи? — запитав Носошморг.

Дрібнохмар завагався, і Сойколап відчув, що той не знає, як відповісти.

— Здобичі вистачає? — мовив Носошморг і примружив очі, бо Дрібнохмар засовався перед ним, переступаючи з лапи на лапу.

— Здобичі вдосталь.

— Вам докучають Двоноги?

Дрібнохмар похитав головою.

— А як кошенята Вохрошубки? Вони здорові? — Носошморг сів, збентежений тим, що Дрібнохмар винувато опустив погляд. — Що сталося? — спитав він.

— Чорнозір! — вибовкнув Дрібнохмар ім’я свого провідника і насторожено озирнувся. Він стишив голос до шепоту, так що Сойколапові довелося сильно нашорошити вуха. — Він такий… — медикіт підшукував слова. — Такий… відсторонений.

— Відсторонений? — перепитав Носошморг. — Ти маєш на увазі, що він залишив Клан?

— Ні! — У нявкоті Дрібнохмара дзвеніло роздратування. — Відсторонений в сенсі неуважний. Він доручив Бурошубці організовувати всі патрулі й почав говорити дивні речі.

Медикіт смикнув хвостом.

— Які речі?

— Він каже, що сумнівається, чи Зореклан взагалі хотів приводити нас до озера! — вигукнув Дрібнохмар.

Очі Носошморга потемніли.

— Тоді ти правильно робиш, що переймаєшся.

— Справді?

— Чорнозір втрачає віру, — нявкнув Носошморг.

Дрібнохмар запряв вухами.

— Як таке можливо? Він завжди вірив.

— Неважливо, як і чому. Ти повинен допомогти йому віднайти віру.

— Але як? — збентежено спитав Дрібнохмар. — Що я можу зробити?

— Допоможи йому віднайти віру, — повторив Носошморг. Старий кіт уже розчинявся, ставав прозорий, як і ліс довкола нього.

— Допоможи мені! — заблагав Дрібнохмар. Але ліс зник.

Сойколап розплющив очі й знову опинився в темряві біля Місячного Ставу. Новак роздратовано підвівся. Чого б це його мало хвилювати те, що Чорнозір стає мишомізким? Хіба не краще, якщо Тіньовий Клан очолюватиме старий маразматик?

Біля нього заворушилася Листоплеса.

— Тобі щось снилося? — прошепотіла вона.

— Ні, — відповів Сойколап. Нічого важливого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Десь у глибинах лісу загавкала лисиця. Її гавкіт відбився від стін табору і прокрався в сон Падуболапки. Новачка заворушилася в гнізді.

— Тільки не в тунелі, — промурмотіла вона.

— Що? — повернувся до неї Леволап, але Падуболапка не відповіла. Вона знову поринула в сон.

Перед нею простягався тунель і зникав у пітьмі. Біля хвоста пінилась і звивалась темна ріка. До неї з тунелю крокували чиїсь важкі лапи, кігті шкрябали кам’яну підлогу. Дух забило від лисячого смороду. Вона побачила постать, що вимальовувалася з тіней, і нажахано наїжила хутро. На неї дивилася пара миготливих очей. Лисиця! Новачка позадкувала й відчула, як її задні лапи обступає вода. Постать рухалася далі вперед, не моргаючи, аж поки не вийшла на тьмяне світло.

То був Леволап.

Вона перелякано підскочила, відчувши дотик лапи на своєму плечі.

— Падуболапко? — біля неї стояв Орлякошуб. У кублі було темно, крізь тисове гілля пробивалося слабке місячне проміння. — Ти нормально почуваєшся?

Вона вся тремтіла, шкіра палала від паніки.

— Просто щось наснилося.

На неї війнуло полегшенням, мов прохолодним вітерцем.

— Можеш снити трохи тихіше? — буркнув Леволап. — Поки ти хропіла, я ходив у північний патруль.

Він перекотився на другий бік і накрив морду лапою.

— Падуболапко, твоя черга, — тихо нявкнув Орлякошуб.

Лисолап і Криголапка вже заснули у своїх гніздечках.

— Уже світанок? — запитала Падуболапка, намагаючись остаточно прокинутися.

— Ще ні, — прошепотів виховник. — Ми йдемо в передсвітній патруль.

Додаткові патрулі виснажили Клан, усі вояки та новаки весь час були втомлені, але Вогнезорів план таки працював. Уже багато днів не було жодних ознак крадіжок здобичі. Падуболапка потягнулася і вийшла з кубла за виховником. Її лапи ще були трохи занімілі зі сну, і навіть світанкова прохолода не могла прогнати втому.

Яскравий білий місяць освітлював галявину. Посередині сидів Шипокіготь, вилизуючи кінчик хвоста, який притримував лапою.

Довкола нього походжала Карохвістка.

— Сидіти так холодно, — поскаржилася вона.

— Ще буде пару теплих ночей, перш ніж закінчиться зеленлист, — пообіцяв Орлякошуб, підійшовши до плямистої кішки й поноськавшись із нею.

— Падуболапка прокинулася? — запитав Шипокіготь.

Новачка вийшла з тіней.

— Майже.

— Добре. — Золотаво‑брунатний кіт підвівся. — Можемо йти.

Раптом з ясел почувся тоненький голосок:

— А лисиця вже пішла? — схвильовано спитала Ружка. — Я чула, як вона гавкала, і то було дуже близько!

— Люба, вона далеко в лісі, — заспокоїла Маргаритка. — Ходи спатки.

Падуболапка стала позаду Орлякошуба, і патруль подався до лісу. Під кронами дерев було темно, і Падуболапка перечепилася через корінь, підіймаючись до Вітряного кордону.

Орлякошуб озирнувся на неї.

— Твої лапи ще сплять?

— Я зараз прокинуся, — нявкнула новачка.

Вони прямували до прикордонного струмка і трохи сповільнили крок, коли його вже стало видно. Карохвістка, яка вела патруль, подала хвостом знак зупинитися й підвела морду, щоб покуштувати повітря.

— Тут свіжих запахів нема.

Шипокіготь спустився берегом, і Падуболапка почула, як зашаруділи кущі, під якими він шукав. Тоді вояк вернувся. У його хутрі заплуталося кілька листочків.

— Жодних слідів.

Тихо пройшовши між деревами, вони рушили вздовж межі. Орлякошуб проштовхнувся крізь кущ орляка і вислизнув з іншого боку, хитаючи головою.

— Усе чисто.

Шипокіготь залишив помітку на корені дуба.

— Вийдемо за струмком до краю лісу, — вирішила Карохвістка. — Тоді можемо поновити помітки на рівнинному кордоні.

Вона вивела їх з лісу на місячне сяйво. Схил відблискував неземним білим світлом, а від довколишньої тиші на полі та в лісі в Падуболапки аж сироти пробігли по спині.

— Тут так тихо, — промурмотіла вона.

— Скоро світанок, — нявкнув Орлякошуб. — Ще пташки не попрокидалися.

Вітер розворушив верес.

— Шипокігтю, Орлякошубе, поновіть помітки, — наказала Карохвістка. — А ми з Падуболапкою пройдемося й пошукаємо Вітряних слідів. — Вона кивнула новачці. — Ходи за мною.

Падуболапка спустилася схилом за кішкою, сонно ковзаючи на жорсткій траві. Карохвістка підкликала її хвостом, і Падуболапка рушила, звиваючись, через верес, а воячка повернулася на схил. Обнюхуючи один за одним кожен кущ, вона проминула заглибину й вийшла на невисокий горбок. Там проходила межа, яку було чути за свіжими помітками Громового Клану і застояним запахом Вітряного. Складалося враження, ніби для Вітряного Клану ця частина кордону взагалі більше не була важливою. Мабуть, вони були надто зайняті полюванням у лісі.

Падуболапка глянула на протилежний схил. Пагорб випинався на тлі неба, немов вигнута спина величезного кота. Він тягнувся аж до обрію, який набув жовтого кольору, коли сонце почало нарешті витісняти темряву, а тоді — ніжно‑рожевого.

Коли небо проясніло, Падуболапка помітила на верхівці постать. Вона примружила очі, щоб краще роздивитися, але ніяк не могла прикинути розмір. Та як тільки світанкове проміння осяяло пагорб, новачка побачила, що постать — котяча, із загостреною мордою, гладкою спиною і звивистим хвостом із китичкою на кінці. Було щось шляхетне і величне в тому, як ця істота тримала голову. Її великі широко розставлені вуха нашорошилися, коли вона глянула на озеро внизу.

Падуболапка завмерла.

— Це лев!

— Лев? — підбігла до неї Карохвістка. — Де?

Падуболапка вказала носом на постать, що непорушно стояла на пагорбі.

Карохвістка похитала головою.

— Це просто кіт. — Вона придивилася пильніше. — Але не схожий на Вітряного. Надто коренастий і довгошерстий.

Падуболапка кліпнула і зрозуміла, що Карохвістка мала рацію. Але на мить їй здалося, що той кіт дійсно був схожий на лева. Вона чула про них ще кошеням в історіях, які пошепки розповідали в яслах, — то були велетенські й люті коти, котрі здіймалися, мов сонце, і перемагали всіх ворогів.

— Ми поновили помітки! — гукнув з боку лісу Орлякошуб. — Треба вже вертатися, щоб міг вирушити досвітній патруль.

Карохвістка обернулася й побігла до нього. Падуболапка ледве відвела погляд від незнайомця, який досі стояв на обрії. Чи дивився він на них?

— Падуболапці здалося, що вона побачила лева, — сказала Карохвістка Орлякошубові та Шипокігтеві, коли вони увійшли до табору. — На вересовищі.

— Лева? — очі Орлякошуба весело замигтіли. — Ти впевнена, що не спала на ходу?

— Впевнена! — твердо нявкнула Падуболапка. — І він дійсно виглядав як лев.

— Ну, він таки виглядав дивно, — погодилася Карохвістка. — Точно не як кіт Вітряного Клану.

— Та головне, щоб наш кордон не переходив, — прогарчав Шипокіготь.

* * *

Коли до табору зайшла Падуболапка, Попелюшколапка саме виходила з медичного кубла. Вона зашкутильгала на галявину, прямуючи до тернового тунелю.

Падуболапка приєдналася до неї.

— Ти куди?

— Плавати.

— Сама? — здивовано спитала Падуболапка.

— Сойколап зайнятий, перебирає трави, а Листоплеса сказала, що я зможу сама, але треба повільно.

Падуболапка помітила, що в голосі Попелюшколапки більше не відчувалося натужності чи болю.

— Тобі вже краще?

— Значно.

Новачка зупинилась і потягнулася. Її ушкоджена лапа затремтіла, але кицька не сіпнулася.

— Можна з тобою піти? — запитала Падуболапка.

— А ти не втомлена?

— Уже ні.

Від виду «лева» вона остаточно прокинулася.

Попелюшколапка замуркотіла.

— Я би втішилася компанії. — Вона скоса глянула на Падуболапку. — Хочеш, я навчу тебе плавати?

Новачка аж здригнулася від думки про холодне й промокле хутро.

— Ні, дякую!

Вони пройшли крізь терновий тунель. Сонце вже видерлося на небо і прогрівало ліс, у кронах дерев щебетали пташки. Падуболапці подобалося те, що ліс уже втратив ту охайну хрумкість раннього зеленлисту і став зарослий і розтріпаний, чагарі розрослися на стежки, а з‑поміж коріння дерев проростали нові пагінці. Тепер ліс здавався найпишнішим.

Падуболапка трохи сповільнилася на спуску до озера, щоб Попелюшколапка встигала за нею, не напружуючи лапу.

— Ти помітила, як Медозела весь час ходить за Бубконосом і пускає слину? — нявкнула кицька.

— О так! — погодилася Падуболапка. — Таке враження, що він — дарунок, посланий нам Зорекланом!

— Хіба вона не бачить, який він пихатий і самовпевнений?

— Я думаю, що вона любить його не менше, ніж він любить сам себе.

— Тоді, мабуть, це таки кохання! — запряла вусами Попелюшколапка. — До речі, ти помітила, як Березопад почав ділитися язиками з Білокрилою?

— Здається, в яслах скоро буде поповнення, — муркнула Падуболапка.

— Не знаю, чи лишиться там місце після Міллі з її кошенятами, — нявкнула Попелюшколапка. — Листоплеса каже, що їх буде принаймні три.

— А Міллі вже обрала імена? — Падуболапці стало цікаво, чи не чула подруга якихось пліток, поки лежала в медичному кублі.

— Листоплеса сказала, що кошеня треба спочатку побачити, перш ніж називати.

— Тоді, мабуть, я була досить колючим кошеням, — пожартувала Падуболапка.

Їй подобалося говорити про всякі дрібнички. Здавалося, що все знову так, як і було до пророцтва. Уперше за весь час, відколи вони повернулися з гір, Падуболапка почувалася як звичайна новачка.

Але вона нею не була. У живіт вколола шпичка заздрощів. Попелюшколапка могла розмовляти отак весь час і не перейматися тим, що вона сильніша за своїх однокланівців. У неї було одне бажання — стати воячкою і робити все для свого Клану.

«Я маю так багато до чого прагнути. — Падуболапка наморщилася. — І навіть не знаю, до чого саме».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Над лощовиною кружляв теплий вітерець, приносячи в табір нічні запахи лісу. Місяць уже був високо в небі. Сойколап відчував, як промені грають на його хутрі. Він переминався на лапах, які затерпли від чекання.

— Ти впевнена, що я нічого не можу зробити? — прошепотів він до Листоплесої крізь ожинову заслону, яка затуляла вхід до медичного кубла. Вона виставила його надвір, коли новак, не в змозі всидіти на місці, розсипав по всій долівці макові зернята. Зараз вона їх збирала.

— Я можу допомогти тобі прибирати, — запропонував він.

— Ні, дякую, — гукнула у відповідь медикішка. — Ти слухай, чи не чути нічого з ясел.

Міллі від самого сонцепіку без упину кружляла кублом, і, хоч її болі ще не почалися, Листоплеса попередила королеву, що кошенята можуть з’явитися на світ будь‑якої миті. Решта табору спала, окрім Сіросмуга, який самовільно вартував біля ясел. Сойколап намагався не впустити страх, який долинав від сірого вояка, у власні думки.

З Міллі все буде чудово.

Ожина біля ясел зашурхотіла, і на галявині почулися кроки.

— Кошенята родяться! — стиха вигукнула Маргаритка.

Листоплеса вискочила з кубла.

— Ходи за мною, — шепнула вона Сойколапові.

Новак поспішив за виховницею і Маргариткою до ясел. Його серце вистрибувало з грудей.

— Подбайте про Міллі, — почувся схвильований голос Сіросмуга, і Сойколап аж підскочив на місці. Сірий вояк підійшов настільки близько, що їхні шубки доторкнулися. — Якщо доведеться обирати, кого врятувати, то рятуйте її.

Перш ніж Сойколап устиг щось відповісти, його затягнуло у спогад Сіросмуга. На дні лощовини в калюжі крові лежала срібляста кицька. Від горя в новака аж серце стислося. Він натужно почав тікати геть від того видіння і полегшено зітхнув, коли світ знову став чорний.

— Листоплеса не дозволить, щоб сталося щось погане, — пообіцяв Сойколап і поліз до ясел. Він боявся відчути ще більше Сіросмугового болю. Мабуть, вояк дуже кохав ту сріблясту кішку.

Міллі важко дихала. Сойколап прослизнув до своєї виховниці. Кішка закричала.

— Як вона? — прошепотів новак. Він пропустив пологи Маргаритки, тож зараз був у захваті від того, що стане свідком появи нового життя у Клані.

— Добре, — заспокоїла Листоплеса.

— Якщо це добре, — застогнала Міллі, — то спаси мене, Зореклане, від…

Її перервав ще один спазм.

У кутку кубла вовтузилися Ружка і Жабко, шкрябаючи кігтиками мох.

— Не підходьте! — суворо нявкнула Маргаритка і підсунула їх до себе.

— Я хочу бачити кошенят! — поскаржилася Ружка.

— Там є кров? — пискнув Жабко.

— Тссс! — цитьнула Листоплеса.

Міллі знову важко дихала.

— Де Сіросмуг? — запитала королева.

— Надворі, — сказав Сойколап.

— Добре. — Міллі зітхнула, коли спазм відступив. — Поки що не пускайте його.

Листоплеса обгорнула Сойколапа хвостом і підсунула ближче.

— Ось, — нявкнула вона, а тоді обережно взяла його лапу зубами й поклала на набряклий бік Міллі. — Зараз буде ще один ривок. Перейми приходять, як хвилі на берег, одна за одною, щоразу швидше і сильніше.

Сойколап аж затремтів від очікування, коли черево Міллі напружилось і зарухалось під його лапою.

— Її м’язи працюють, щоб виштовхати кошенят назовні, — пояснила Листоплеса. — А за мить їй доведеться теж почати тужитися, щоб допомогти.

— Уже? — спитала Міллі.

— Ще ні.

Листоплеса поклала свою лапу біля Сойколапової; спазм відійшов. Медикішка аж променилася спокоєм. Сойколап був вражений. Його серце калатало так гучно, що, мабуть, інші його теж чули.

— Зараз!

Міллі охопив новий спазм, і Сойколап відчув, як королева напружилась і аж затремтіла від потуг.

— Перше пішло, — підбадьорила її Листоплеса. — Я вже його бачу.

Міллі натужилася знову, і Сойколап відчув новий запах — теплий, водночас вогкий і свіжий.

Листоплеса переповзла до Мілліного хвоста.

— Дивись, — прошепотіла вона Сойколапові. Новак нахилився й обнюхав мокрий клубочок, що ворушився під його носом. Щока Листоплесої потерлась об його морду. Медикішка почала вилизувати кошеня. — Я відкрила міхур, тож тепер воно може вперше вдихнути повітря.

Міллі зойкнула.

— Ще одне на підході, — оголосила Листоплеса. Маргаритка протислася повз Сойколапа і відтягнула перше кошеня геть. Новак почув, як зашурхотів її язик об його вогку шубку.

— Ти його миєш?

Судячи зі звуків, вона вилизувала хутро не в тому напрямку.

— Це його зігріє і допоможе почати дихати, — сказала йому Маргаритка. Сойколап нахилився ближче і почув тихесенький зойк — кошеня вперше вдихнуло.

Міллі застогнала, і на мох випав іще один вогкий клубочок.

— Ось, — Листоплеса підштовхнула Сойколапа до нього. — Прокуси міхур, щоб його випустити.

Сойколап раптом захвилювався і лизнув неспокійну масу, відчувши язиком слизьку мембрану. Обережно, аби не зачепити під нею м’яку плоть, він прокусив тоненький міхур. Той розступився під зубами і відкрився, а зсередини вивалилося кошеня, яке без угаву пищало і вовтузилося.

— Це вже дихає, — сказав він Листоплесій.

— Добре. Почни його вилизувати так, як Маргаритка.

Обнюхавши спершу, щоб знайти голову кошеняти, новак почав вилизувати його від хвоста до вух. Кошеня було все мокре, тож швидко змерзло, але під його язиком потроху почало висихати і зігріватися.

Міллі засовалась і висунула носа, щоб обнюхати своїх кошенят, але за мить впала назад і застогнала.

— Ще одне, — мовила Листоплеса.

Міллі закричала, але цього разу вже тихіше, ніби біль відступав.

— Ну ось, — муркнула Листоплеса, коли на мох випав ще один згорточок. — Це останнє.

Міллі повернулась і визволила його з міхура. Кішка замуркотіла і почала вилизувати вогке тільце.

— Один хлопчик і дві дівчинки, — сказала їй Листоплеса.

Міллі лягла назад у своє кубло, не припиняючи муркотіти, а Листоплеса підняла двох кішечок і поклала їх біля живота королеви.

— Їм потрібне молоко, — пояснила вона Сойколапові.

Сойколап узяв кошеня, яке він вилизував, і поклав його біля інших. Воно негайно ж підповзло до теплої мами і присмокталося до неї. Новак сів і слухав, як вони плямкають і ледь чутно муркочуть, як муркоче їхня мама, а від теплого молочного запаху на нього накотила ностальгія.

— Вам так пощастило, що ви народились у Громовому Клані, — прошепотів він до них, вперше за ту ніч згадавши про пророцтво.

Раптом зашурхотіла ожина, і до них увійшов Срібносмуг. Мабуть, його покликала Листоплеса. Вояк присів біля Міллі. Сойколап почув, як він обнюхує її хутро, і відчув від нього хвилю полегшення.

— У тебе двоє доньок і син, — втомлено сказала йому Міллі.

— Вони прекрасні, — стиха відповів Сіросмуг.

Міллі трохи підвелася, щоб подивитися на своїх малят.

— Хлопчик точно схожий на тебе, — мовила вона. — Уже такий великий і сильний, але має більше чорних смужок.

— Він ніби джмелик, — муркнув Сіросмуг. — Може, так його й назвемо? А темно‑коричнева киця може бути Тернинка.

— Звучить гарно, — погодилася Міллі. — А найменшу я б хотіла назвати Цвітка. Ті білі плямки на її хутрі схожі на пелюстки квітів.

— Джмелик, Тернинка і Цвітка, — промурмотів Сіросмуг. — Вітаю в Громовому Клані, мої дорогоцінні.

— Тепер з ними все буде гаразд, — нявкнула Листоплеса до Сойколапа. — Маргаритка за ними пригляне і гукне нас, якщо буде щось потрібно.

Медикішка вибралася з кубла, і Сойколап вийшов на місячне світло за нею. Він відчув приплив гордощів за Міллі, себе і Листоплесу.

— Ти молодець.

Листоплеса потерлася об нього мордою, ніби зрозуміла, як він почувається.

— Дякую. — Сойколап лизнув її вухо. Зараз їхня сварка здавалася дуже далекою. — Це була найпрекрасніша річ у житті!

— Так, це правда, — промурмотіла медикішка.

«Що це в її голосі, сум?» — замислився Сойколап. Вона почувалася не настільки піднесено, як він; його лапи здавалися легшими за вітер, ніби він міг прямо зараз вилетіти з лощовини і полинути над деревами. Можливо, Листоплеса вже допомогла стільком кішкам народити, що її це більше так не вражало? Або, можливо, вона заздрила тому, як крихітні кошенята одразу знали, хто їхня мама, і страшенно її любили зі свого першого подиху? Сойколап сповільнив ходу, намагаючись уявити, як Листоплеса насправді почувалася, дивлячись на народження нового життя. Чи шкода їй було, що вона не могла народити власних кошенят?

* * *

Сойколап трохи заспав. Коли він врешті вийшов на галявину все ще сонний, йому в спину вдарили гарячі сонячні промені. Кагат свіжини пахнув дуже апетитно, тож новак, голодний після нічної роботи, витягнув собі мишу і сів їсти.

— Чула, ти приймав свої перші пологи! — до нього підбігла Падуболапка і потерлася мордочкою об його щоку. — Я б теж хотіла там бути.

— Це було прекрасно, — нявкнув Сойколап, пережовуючи сніданок.

Із ясел виліз Сіросмуг. Від його щастя на галявині стало ще тепліше, ніж від сонця.

— Вітаю, Сіросмуже! — гукнув Довгохвіст.

Попелюшколапка аж перестала вмиватися, коли Сіросмуг підійшов до новацького кубла.

— Як там Міллі?

— Ідеально, — відповів Сіросмуг. — Кошенята теж.

— Я так хочу їх побачити! — вистрибувала по галявині Криголапка.

— А ми їх уже бачили! — похвалився Жабко. — І Джмелик буде зі мною гратися, коли підросте.

— Вони дуже милі! — додала Ружка. — Особливо Цвітка. Вона така манюня!

Сойколап чув, як Сіросмуг винюхує щось у кагаті свіжини.

— Міллі, мабуть, голодна, — гукнула Мишошубка від кубла старійшин.

— І вона з’їсть найкращу свіжину, яку я лише знайду, — гукнув у відповідь Сіросмуг.

Карохвістка переминала лапами землю.

— А як кошенята виглядають?

— Тернинка темно‑коричнева, Цвітка черепахова з білим, — доповів вояк, — а хлопчик — Джмелик — сірий із чорними смужками.

Біля прискалка вмивався Порохошуб.

— Принаймні в них будуть нормальні вояцькі імена, — буркнув кіт. Він очевидно не забув те, що Міллі відмовилася від Кланового імені.

Сіросмуг не звернув жодної уваги на вояка. Він усе перебирав щось на кагаті, аж поки з Високого Виступу не спустився Вогнезір.

— Ти обрав прекрасні Кланові імена.

Громовий провідник явно тішився за свого старого друга, хоч Сойколап відчув і жаль, що протягнувся між двома вояками, немов павутинка, — так, ніби вони розділили сумний спогад. Чи був він пов’язаний зі сріблястою кицькою, яку новак побачив уві сні?

— Треба Цвітку назвати Писклею, бо вона тільки й робить, що пищить! — нявкнув Жабко.

— Не кажи так! — зіпнула Ружка, і об порохняву долівку зашурхотіло хутро — кошенята покотилися в бійці.

— Ану, зупиніться! — пролунав над лощовиною суворий нявкіт Косариконога, який прибіг їх розбороняти.

— Ми просто гралися, — поскаржився Жабко.

— Грайтесь у щось тихіше! — гаркнув Косариконіг. — Ох, Сіросмуже, не заздрю я тобі. Двоє кошенят — це вже достатньо. — Раптом він скрикнув від болю. — Жабку, коли я сказав гратись у щось інше, я не мав на увазі нападати на мій хвіст!

Затрусилася тернова загорожа. Сойколап проковтнув останній шматок миші й покуштував повітря. До табору увійшли Ожинокіготь, Золошуб і Леволап. Вони подалися до кагату й доклали свою здобич.

— Де досвітній патруль? — гукнув Ожинокіготь. — Вони мали вже повернутися.

— А хто ходив? — спитав Косариконіг.

— Шипокіготь, Маколеда і Березопад.

Хутро Вогнезора заїскрилося провиною. Він мав би помітити, що їх немає.

Сойколап зосередився на таборі, шукаючи будь‑яких ознак чи запахів трьох відсутніх котів.

— Може, вони вирішили пополювати, — припустив Сіросмуг.

— Вони мали доповісти негайно, — зауважив Ожинокіготь.

— Мабуть, у лісі все тихо, — нявкнув Косариконіг.

Сойколап відчував лише старі сліди. Він послав думки далі, за межі табору. Якщо патруль був десь близько до лощовини, то, можливо, він вловить якусь заблукалу думку чи почуття. Новак намалював в уяві дерева й кущі — пейзаж, збудований з проблисків, які він бачив у снах. Проте однокланівців ніде не було.

Раптом його голову заполонила пітьма, що поглинала думки. Сойколапа огорнув холод, прокрадаючись крізь його плоть, зціплюючи кістки. Він спробував вдихнути, але задихнувся порожнечею, що придавила його, немов вода, і затопила жахливою темрявою.

Раптом усе зникло, і новак знову побачив ліс, зелений і тихий.

Сойколап хапав ротом повітря, важко надимаючи боки.

— З тобою все добре? — спитала Листоплеса й присіла біля свого учня.

Падуболапка притулилася до нього хутром.

— Що з ним? — закричала вона.

Скільки часу минуло?

Сіросмуг досі стояв біля кагату свіжини з полівкою в зубах. Косариконіг досі відганяв Жабка від свого хвоста. Видіння зайняло лише секунду або дві.

— Щось насувається, — прокректав Сойколап. — Щось… — він затнувся, бо його знову охопив жах, — щось темне!

Листоплеса нічого не сказала. Її увагу відвернуло шарудіння огорожі.

— Маколедо! — гукнув Вогнезір юній воячці, яка вийшла з терня. Тоді тон Громового провідника раптом став різким. — Що таке?

Маколеда була вся скуйовджена і схвильована. За нею непевно увійшов Березопад. Сойколап нахилився вперед. Кожна шерстинка на його тілі стала дибки. Крізь тунель долинули незнайомі кроки. У ніс ударив новий запах: на галявину увійшов чужий кіт.

— Хто це? — стиха спитав Сойколап.

— Не знаю, — шепнула Падуболапка.

— Як він виглядає?

Падуболапка не відповіла. Її думки були прикуті до незнайомця. Сойколап покуштував повітря. Кіт приніс із собою аромат вересу і чистий запах вітру й води, але більше нічого знайомого. Новак спробував залізти в його свідомість, але його спантеличили незліченні думки й образи: дерева, небо, блискавка, гуркотливі потвори і широкі простори хвилястої зеленої води. Однак жоден із них не затримувався достатньо надовго, щоб Сойколап устигав роздивитися. Здавалося, ніби він дивиться у збрижену воду, яка відблискує на сонці.

Новак штурхнув Падуболапку.

— Ну що?

— Він… високий, — збентежено нявкнула вона. — Вищий за Вогнезора. Його голова звужується до підборіддя, а вуха великі й широко розставлені. Хутро довше, ніж у нас, — брунатно‑біле з вкрапленнями ясно‑рудого, а його хвіст… — Її голос затих. — Я його вже бачила! Це лев.

Сойколап перелякано застиг.

— Що?

Новачка заговорила ще тихіше:

— На вересовищі, коли за ним сонце сходило. Він виглядав як лев.

Сойколап хотів знати все, але Вогнезір уже підходив до незнайомця. Повітря в лощовині затріскотіло від напруги.

— Шипокігтю, — різко звернувся провідник до старшого вояка. — Чому ти привів цього кота сюди, до нашого табору?

— Я… я…

Шипокіготь, здавалося, забув усі слова, і Сойколап відчув, як думки вояка захмарилися. Він уже не був певен, навіщо привів чужинця в саме серце Громової території. Це просто здавалося правильним вчинком.

— Вогнезоре, — раптом встряв незнайомець. — Для мене честь з тобою познайомитися. Я довго чекав нагоди побачити Громовий Клан.

Його голос був низький, але інтонація легка, невимушена і викликала довіру.

— Звідки він нас знає? — прошипів Косариконіг.

— Звідки він? — шепнула Листоплеса.

— Ти чекав нагоди побачити Громовий Клан? — недовірливо перепитав Вогнезір. — Чого тобі від нас треба?

— А чого нам треба від нього? — прогарчала Мишошубка. — Вижени його геть!

— Мені від вас нічого не треба, — пролунав у лощовині нявкіт незнайомця.

Вогнезір спалахнув тривогою.

— То чому ти тут?

— Я прийшов, бо настав час.

— Час для чого? — вигукнув Косариконіг.

— Час прийти, — відповів чужинець.

Сойколап здригнувся. Як цьому коту вдавалося вимовляти прості слова так, що вони звучали настільки могутньо?

Вогнезір переступив з лапи на лапу.

— Він несе якусь дурню, — буркнула Мишошубка. — Скажи, хай забирається.

— Але він тільки прийшов сюди! — На галявину захоплено вибіг Жабко. — Хто ти? — спитав він, зупинившись перед незнайомцем.

Кіт весело муркнув:

— Я Сол.

Ожинокіготь швидко вийшов наперед.

— Ідіть з Ружкою відпочиньте в яслах, — сказав він Жабкові. — Ви, мабуть, учора не виспалися.

— У вас були якісь проблеми? — нявкнув Сол.

— Ні. — Громовий воєвода провів Ружку з Жабком до ясел, а тоді гукнув Шипокігтеві: — Де ви знайшли цього чужинця?

— На Вітряному кордоні, — відповів вояк. — Він не крав здобич і навіть не намагався перейти межу. Він просто… чекав.

— Я чекав патруля, — сказав Сол.

Звідки він знає про кордони і патрулі?

— Навіщо? — здивовано спитав Вогнезір.

— Щоб вони мене провели.

Сойколап зосередив увагу на Солі, шукаючи причину його приходу, але з калейдоскопу думок і видінь досі нічого не було зрозуміло.

Весь Клан був ніби заколисаний. Довкола панувала збентежена тиша.

Ніхто не озивався, тож Сол знову заговорив:

— Я прийшов непрохано. — Кінчик його хвоста шелеснув об землю. — Я думав, що Громовий Клан прийме мене передовсім. — Його увага зосередилася на Вогнезорові, ніби спалах світла. — Хіба вам не подобається допомагати іншим котам?

Вогнезір наїжився.

— Ми не відвертаємося від тих, хто в біді, — обережно нявкнув він. — Але ти сказав, що тобі нічого не потрібно.

— Ти хочеш, щоб я пішов, — виснував Сол, проте не ворухнувся. Натомість він принюхався, ніби збирав з повітря більше інформації. — Можна мені спершу познайомитися з твоїм Кланом? Я прийшов сам і здалеку, тож був би радий на мить торкнутися хутром інших котів.

— Що ж, гаразд. — Вогнезір закрокував галявиною. — Це Ожинокіготь, мій воєвода. — Провідник махнув хвостом. — А це Листоплеса, наша медикішка.

— То це ти медикішка, — вдоволено промуркотів Сол.

— Та… так, — нявкнула Листоплеса, замнувшись.

— Це Шипокіготь, Сіросмуг, Піскошторма і Порохошуб, — поспіхом нявкнув Вогнезір.

— Я Криголапка! — підбігла вперед новачка. — А це мій брат Лисолап.

— А, лапи, — замислено нявкнув Сол. — Ви навчаєтеся, щоб стати вояками, правильно?

— Так, — відповів за неї Ожинокіготь. — От якраз зараз вони мусять бути на тренуванні. — Він повернувся до новаків. — Вам хіба не треба тренуватися разом з виховниками в лісі?

До них підбігла Білокрила:

— Так, Криголапко, ходімо трохи потренуємо бойові прийоми. Лисолапе, ти можеш потренуватися з нами, доки Вивіркострибка не вернеться з полювання.

— А можна нам лишитися тут? — заскиглив Лисолап, проте Білокрила вже виганяла їх із табору.

Почувся писк — Ружка і Жабко вилізли з ясел.

— Здається, я сказав вам… — почав був Ожинокіготь, але раптом замовк, побачивши за ними сердиту Маргаритку.

— Я ж вам казала, кошенята Міллі ще надто маленькі, щоб гратися! Навіть якщо ви хочете просто лоскотати їх пір’їнкою!

Зненацька роздратований нявкіт королеви стих. Мабуть, вона помітила Сола.

— Ану сюди! — зашепотіла Маргаритка до кошенят, паленіючи від сорому, і почала підсовувати Ружку і Жабка до новацького кубла. — Грайтеся тут тихенько. Вогнезір зайнятий.

— Вона не Кланонароджена, так? — прокоментував Сол.

Косариконіг загарчав:

— Зараз вона — частина Громового Клану!

— Звісно, — тихо нявкнув Сол.

Вояк переминався на лапах.

— Я мав на увазі, що вона — одна із нас, от і все.

Сойколап відчув запах свіжини, загорожа зашурхотіла. З полювання вернулися Вивіркострибка і Піскошторма. Помітивши Сола, воячки сповільнили ходу, і від них розійшлися хвилі здивування.

— Ще більше здобичі? — цікаво запитав Сол, коли кішки обережно поклали улов до кагату. — Вона у вас ніколи не закінчується?

Ожинокіготь перейшов галявину і став біля Вивіркострибки. Він щось зашепотів партнерці на вухо, а тоді повернувся до Сола.

— У гололист здобичі мало, але ми виживаємо, — нявкнув воєвода.

— Розумію, — схвально нявкнув Сол.

— Ми могли б запропонувати тобі трапезу, перш ніж ти продовжиш свою мандрівку, — мовив Вогнезір.

Сол сів.

— Я сам для себе полюю.

— Він що, не розуміє натяків? — прошепотіла Падуболапка.

Сойколап відчув на собі гарячий погляд Сола.

— У вашому Клані є сліпі коти?

Листоплеса стала поперед Сойколапа, ніби намагаючись його захистити.

— Сойколап — мій новак, — нявкнула вона.

— Двоє медикотів, — зауважив Сол. — Ще краще. Я маю чим поділитися і думаю, що медикотам це буде корисніше, аніж воякам.

— То ти не просто так прийшов! — нявкнув Вогнезір.

— Я тут мандрую, — легко мовив Сол. — Але поки я тут, то можу й поділитися. — Він зробив паузу. — Чи ти хочеш, щоб я пішов негайно?

— Ні! — кинулася вперед Листоплеса. — Нехай поділиться зі мною тим, що знає, — заблагала вона Вогнезора.

— Це не для кожних вух, — застеріг Сол.

— Ми можемо вийти в ліс, — запропонувала Листоплеса.

«Вона теж відчуває його силу! Чому б іще вона так сильно хотіла з ним поговорити?»

Вогнезір завагався.

— Гаразд, — обережно погодився Громовий провідник. — Але візьми із собою Сойколапа.

Листоплеса повела Сола з табору, і Сойколап подався за ними на імшану галявину.

— Що ти хочеш нам сказати? — Листоплеса була рішуче налаштована не дати себе принизити.

Сол присів. З його тіла струменіла енергія.

— Пітьма наступає, — просичав він.

Сойколап затамував подих.

Та задушлива чорнота! Новак відсунув спогад подалі. Він мусив почути все, що скаже цей кіт.

— Про що ти? — напружено спитала медикішка.

— Попереду часи великої порожнечі, — попередив Сол. — Ніщо не буде таким, як раніше.

Його голос був заворожливий, а в словах ніби відлунювала мудрість древніх Кланів. Сойколап нахилився ближче, щоб краще його чути.

— Сонце пропаде.

Що це означає? Сойколап намагався зазирнути за ці слова, у думки Сола, проте це було важко, немов піймати рибину, що весь час вислизала.

Листоплеса переступила з лапи на лапу.

— Зореклан не присилав мені жодних знаків.

— Люба Листоплесо, — зітхнув Сол. — Твоя віра шляхетна, але чи може Зореклан насправді знати все?

— Але… — спробувала заперечити кішка, проте Сол заговорив далі:

— Вони просто духи звичайних котів, таких як ми з тобою, хіба не так?

«Я теж так думаю! — Хутро Сойколапа стало дибки. — Але йому вистачає хоробрості сказати це вголос». Він хотів запитати Сола, звідки той знав. Чи зустрічався він із Зорекланом? Або Плем’ям Стрімкої Води? Зі Скелею? Проте Листоплеса затулила новакові рота хвостом, аби він нічого не сказав.

— Зореклан провадив нас у багатьох речах, — твердо нявкнула медикішка. — Вони знайшли для нас нову домівку після того, як наш ліс знищили Двоноги. І ми будемо вірити в них далі всі майбутні повні.

Сол випростався.

— Я просто думав про Клани, — нявкнув він. Невже Листоплеса його образила? — Але не сумніваюся, що вони зможуть подбати про себе, як завжди це робили.

— Так, зможуть.

Листоплеса підвелась і вже подалася до тернової загорожі. Вочевидь, їй було байдуже на те, образила вона його чи ні.

Сол поволі закрокував за нею. Сойколапові здалося, що від нього відчувалося вдоволення.

Новак подався слідом.

— Цить! — почувся з підліску шепіт. Він покуштував повітря.

Лисолап і Криголапка!

— Я думав, ви на тренуванні, — суворо нявкнув новак.

Шелеснула папороть, і новаки вилізли зі свого сховку.

— Білокрила сказала нам попрактикувати скрадання, — присоромлено нявкнув Лисолап.

Криголапка ж зовсім безпардонно запитала:

— Це правда? Сонце помре? — Вона вся тремтіла і від захвату, і від страху водночас. — Чому Зореклан нас не попередив?

— Тихо! — Сойколап нагострив вуха, боячись, що неподалік може бути Білокрила. — Ніхто не має знати!

— Але нам треба їх попередити! — нявкнув Лисолап.

— Кому ти більше довіряєш? — форкнув Сойколап. — Цьому незнайомцеві чи Зореклану? Поширення таких чуток викличе лише паніку. Ви повинні мислити як вояки, а не як кошенята.

Молячись, аби цього вистачило, щоб вони замовкли, новак підштовхнув їх до табору і подався слідом крізь терновий тунель.

Назустріч Сойколапові підбіг Леволап. У його хутрі досі чулися запахи дерев.

— Що ви про нього дізналися? Падуболапка сказала, що ви ходили в ліс поговорити.

— Говорили Листоплеса і Сол.

— Що вони казали?

Сойколап нашорошив вуха. Зараз із Солом розмовляв Вогнезір.

— Патруль проведе тебе до кордону, — нявкнув Громовий провідник.

— Ми перевіримо, щоб він його перейшов, — прогарчав біля огорожі Порохошуб, який уже чекав разом з Піскоштормою та Косариконогом.

Сойколапові подушечки ніби спалахнули, коли Сол до них наблизився.

— Ну? — не вгавав Леволап.

Запах Сола наповнив його ніздрі.

— Не забувай. — Проходячи, кіт нахилився ближче. — Темрява насувається.

— Що він сказав? — запитав Леволап, коли Сол уже подався до тунелю.

Сойколап ледве стримався, щоб не затремтіти.

— Неважливо, — нявкнув він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

— Може, ви вже вляжетеся? — буркнув Леволап, знову повертаючись у своєму гнізді.

Криголапка і Лисолап перешіптувалися весь вечір, відколи Білокрила послала їх спати. Тепер у кублі лишилося тільки п’ятеро новаків, тож зайвий шум було чути значно краще. Падуболапка спала, обгорнувши вуха хвостом, а Попелюшколапка тихенько сопіла коло неї. Невже Криголапці з Лисолапом не треба було відпочити? Леволап усе намагався вмоститися, але його мох був ніби весь скуйовджений.

— Про що ви там перешіптуєтесь?

— Та так, ні про що, — нявкнув Лисолап.

Леволап завовтузився, відчувши десь глибоко в гнізді камінець. Може, через це йому було так незручно. Він почав промацувати мох, думаючи про те, як же хочеться спати.

Знову почувся шепіт.

— Замовкніть! — шикнув Леволап.

— Це не ми! — обурено форкнула Криголапка.

Леволап напружився. А хто ж тоді? Він підвівся.

Надворі щось рухалося. За гіллям кубла пурхнула тінь. Леволап покуштував повітря. Його рот наповнив терпкий аромат. Це не Громовий Клан.

Новак застиг.

Вітряний Клан!

Вони прийшли просити допомоги? Але чому зараз, під покровом ночі? Він почав прокрадатися до виходу.

— Ти куди? — шепнув Лисолап.

— Тсс!

Визирнувши надвір, Леволап побачив худі тіні, що ринули крізь терновий тунель. Ледь чутні постаті, майже невидимі в цю безмісячну ніч, заповнювали галявину.

Новак закліпав, не вірячи своїм очам. Вторгнення?

— На нас напали! — заволав Леволап і кинувся з кубла. Він наскочив на Вітряного кота, аж здивувавшись, що той примарний вояк виявився справжнім. Довкола вибухнув галас, Вітряні вдирники загарчали й зашипіли, повернувшись до нього. Новак став на задні лапи і приготувався відбиватися.

Тоді раптом припав до землі, і нападники з усіх боків повалилися одні на одних, а він швидко виліз з‑під купи вояків.

Із вояцького кубла вже вибігали Громові коти, наїживши хутро й шоковано витріщивши очі. Падуболапка прискакала на галявину, за нею примчали Попелюшколапка, Криголапка і Лисолап.

— Чому вони на нас напали?

Та на питання не було часу.

— Оточіть галявину і виривайте чужинців по одному! — наказав Леволап.

Він пригнувся, коли на нього наскочив Вітряний вояк, а тоді вигнув спину. Нападник незграбно перекотився через нього і важко приземлився. Леволап крутнувся й кинувся йому до горла.

І, саме вчасно змінивши напрям руху, вкусив Вітряного вояка за вухом і перевернув його на землю. Я мало тебе не вбив! Леволап усвідомив, наскільки близько був від того, аби перегризти йому горло.

— Забирайся з мого табору! — просичав новак, вчепившись у вояка передніми лапами, а задніми молотячи по животу. Або я тебе таки вб’ю!

Вітряний кіт визволився з його хватки, але не втік, лише зник у гущавині бою на галявині. Леволап спробував побігти за ним, але втратив з виду його хутро.

Зблиск білого! Крізь натовп протискався Хмарохвіст. Шубка Піскошторми блимнула в дальньому кінці. Неподалік Леволап розгледів білі плямки — Карохвістка і Ясносерда. Біля кубла старійшин стояли Білокрила та її новачка Криголапка, пліч‑о‑пліч відбиваючи шеренгу Вітряних вояків. Біля входу до ясел на задніх лапах бився Сіросмуг, так сильно турнувши Вітряного кота, що той заточився і впав.

Повз нього покотилась Ясносерда, зчепившись із ворогом.

Сіросмуг вхопив того кота, відірвав його від посестри і відкинув убік, немов свіжину.

— Лізь у ясла! — скрикнув він.

Поки Ясносерда пробиралась у ясла, щоб захищати королев з кошенятами, Сіросмуг міцно вчепився лапами в землю біля входу, всім своїм видом показуючи, що повз нього ніхто не пройде.

— Леволапе! — почувся від кубла старійшин голос Золошуба. — Сюди!

Новак обігнув поле бою, пригинаючись попід навалою лап. Білокрила і Криголапка все так само відбивали атаку Вітряних вояків. Їхнє хутро вже потемніло від крові.

— Треба доправити Довгохвоста і Мишошубку до Високого Виступу, — гаркнув Золошуб. — Я поможу Білокрилій і Криголапці стримувати їх. — Він перекотився на спину і задніми лапами відкинув Вітряну воячку. — А ти поведи старійшин до печери.

Леволап глянув на Криголапку, яка зчепилася з юним Вітряним котом. Її очі палали люттю, вона удар за ударом роздирала йому вуха.

— Давай! — закричав Золошуб.

Леволап кинувся до кубла старійшин. Довгохвіст і Мишошубка сиділи, наїживши хутро і витягнувши кігті.

— Вам треба піти за мною до Високого Виступу.

— Ми маємо битися, — гаркнула Мишошубка.

— Цілком можливо, що вам доведеться, — сказав Леволап. — Але поки що нам легше буде відігнати Вітряний Клан, якщо не доведеться переживати ще за вас двох.

Він сказав це надто різко, але часу на ґречності не було. Життя кожного кота у Клані зараз у небезпеці. Він перевірив вихід з кубла. Золошуб і Білокрила відтискали Вітряних котів назад. Криголапка, чия морда блищала від свіжої крові, переборола свого суперника. Новачка примружила очі, а тоді кинулася на задні лапи Вітряному воякові, який бився з Білокрилою.

Вони звільнили перед кублом достатньо простору, щоб Леволап міг вивести старійшин. Новак обернувся й підштовхнув Мишошубку, а тоді Довгохвоста вперед, а сам ішов поруч, охороняючи їх від лавини лап, до кам’яного розсипу під Високим Виступом.

Швидше! Він допомагав Мишошубці, трохи кваплячи її.

Довгохвіст уже вилазив по камінню, а от кішка весь час затиналася, ніби кожен крок давався їй величезним зусиллям. Підставивши бік і плече, Леволап перебрав на себе її вагу і повів угору.

— Зупиніться!

На виступі вгорі стояв Вогнезір. Його очі люто палали. Крик провідника гуркотом розійшовся поміж таборовими стінами.

Леволап зупинився, всі коти застигли і звернули погляди на Громового провідника.

— Як ви смієте? — гаркнув Вогнезір.

Натовп котів розступився, і на середину вийшов Однозір. Вітряний провідник сам повів атаку! Леволап заціпенів. Це не просто черговий напад. Це війна.

Однозорові очі мерехтіли.

— Ми сміємо, бо ми — справжні вояки, — спокійно нявкнув він. — Ця битва вже давно назрівала. Громовий Клан має зрозуміти, що він не найважливіший у лісі.

Вогнезір стояв нерухомо, мов скеля.

— Ви дивитесь, як страждають інші, чекаючи, поки вас почнуть благати про допомогу, — так, наче ви належите до Зореклану. — Однозір махнув хвостом. — Ми не будемо благати. Ми вояки! Ми будемо битися за здобич і територію, яка нам потрібна для виживання.

Вогнезір поширив очі.

— І тому ви напали на наш табір?

Громовий провідник був украй розлючений.

— Ми хочемо, щоб ви це собі затямили, — просичав Однозір. — Ви думаєте, що бути вояками означає рятувати гірських котів і надавати притулок волоцюгам. А ми думаємо, що це означає дбати про свій Клан.

Це нечесно! Де були б усі ці Клани, якби не Вогнезір? Леволап вчепився кігтями в розкришену скелю, щоб не кинутися Вітряному провіднику прямо на горло.

Вогнезір спустився з Високого Виступу, легко приземлився і підійшов до Однозора. Клани розступилися, щоб його пропустити. Він зупинився за вус від Вітряного провідника, навіть не моргнувши.

— Якщо ти хочеш битви, — прогарчав Вогнезір, — ти її отримаєш.

Однозір махнув хвостом, і Леволап напружився, готуючись повести Довгохвоста і Мишошубку до сховку, якщо в таборі знову спалахне бій. Проте, на його здивування, Вітряні коти розвернулись і ринули крізь терновий тунель. Їхні кроки стихали в лісі, і врешті огорожа знову стала нерухома.

— Ха! — вистрибнула наперед Криголапка. — Вони надто налякані, щоб з нами битися!

Порохошуб примружив очі.

— Щось не сходиться, — прогарчав він. — Нащо мучитися, нападати вночі, а тоді просто йти? У них була перевага. Ми були абсолютно неготові.

— Зараз ми готові, — нявкнув Лисолап і по‑бойовому вправно відкинув задні лапи.

— Я хочу, щоб за ними пішов патруль, — наказав Вогнезір. — Треба переконатися, що вони справді залишили нашу територію.

— Я піду! — одразу зголосився Порохошуб.

Вогнезір кивнув.

— Візьми Березопада, Хмарохвоста…

Провідник роззирнувся табором. Леволап нахилився ближче.

— …Золошуба і Леволапа.

Так! Новак збіг униз розсипом.

— Є хтось поранений? — вигукнув Вогнезір. Листоплеса і Сойколап уже ходили поміж вояцтва з травами в зубах.

Білокрила злизувала з хутра плями крові. Вогнезір стривожено на неї глянув.

— Білокрило?

— Лише кілька подряпин, — нявкнула вона. — Тут переважно кров Вітряних котів.

— Добре. — Провідник кивнув. — Я хочу, щоб ти повела патруль до Тіньового кордону і перевірила, чи там усе тихо. Візьми Орлякошуба і Карохвістку.

Падуболапка підійшла ближче.

— Можна мені піти?

— Так, — дозволив Вогнезір. — Криголапко, ти теж піди з ними.

Він глянув на Сіросмуга, який досі захищав ясла.

— Ти хочеш, щоб я пішов? — спитав він.

— Ні, — відповів Вогнезір. — Нам потрібні сильні вояки на терені, якщо раптом Вітряні коти вирішать повернутися, і я не думаю, що хтось може обороняти ясла краще за тебе.

Тоді провідник повернувся до воєводи.

— Ожинокігтю! Чому сьогодні нікого не було на варті?

Вояк спохмурнів.

— Додаткові патрулі виснажили всіх до межі.

— Стань на чати, — сказав йому Вогнезір. — Віднині вхід до табору має бути захищений вдень і вночі, незалежно від того, скільки патрулів. Доведеться спати менше, поки не відступить загроза.

З ясел почулося нявчання, і Сіросмуг раптом завмер. Ясносерда висунула голову з кубла.

— Кошенята налякані, але з ними все добре.

Повз неї вислизнув Жабко.

— Я хотів побачити битву!

Ясносерда вхопила його за карк і затягнула назад.

— Піскоштормо! — Вогнезір повернувся до своєї партнерки. — Тернову загорожу треба зміцнити. Заплетемо туди всі ожинові галузки, які зможемо знайти. Я хочу, щоб усі працювали разом.

Піскошторма кивнула.

Леволап побіг до виходу, де вже чекали Порохошуб із Хмарохвостом. Золошуб і Березопад теж підійшли.

Порохошуб махнув хвостом.

— Готові?

Хмарохвіст кивнув. Березопад переминав лапами землю. Леволап ледве стояв на одному місці. Йому дуже хотілося подивитися, як Вітряний Клан буде боягузливо тікати через кордон.

— Ходімо.

Порохошуб обернувся і побіг до лісу. Леволап ринув слідом. У його вухах стугоніла кров.

У лісі пахло Вітряним Кланом. Новак наморщив носа. Вояки? Та вони просто зграя злодіїв і нахаб. Може, нам вдасться їх перехопити, перш ніж вони добіжать до кордону. У нього аж лапи свербіли до бою. Він переможе Вітряний Клан так само, як переміг тих гірських котів. І ті, і ті були просто купкою злодюжок.

Хмарохвіст вибіг наперед і подав загонові сигнал сповільнитися. Він найкращий слідопит у Клані, від нього не сховається жоден Вітряний слід. Вояк повів їх до кордону, зупиняючись та обнюхуючи галузки й листя, перш ніж кивнути і піти далі.

Коли вони наблизилися до Вітряної частини лісу, Хмарохвіст зупинився біля низькорослого тису. Вояк обнюхав його, а тоді, нагостривши вуха, повернув голову. Підійшовши до заглибини, він обнюхав ожину й наморщився. Тоді вистрибнув на берег, що вів до прикордонного струмка, і розтулив щелепи. Похитав головою й озирнувся на своїх побратимів.

— Що таке? — спитав Порохошуб.

— Вони тут розділилися, — нявкнув Хмарохвіст.

Порохошуб прищулив вуха.

— Вони що?

Вояк махнув хвостом на тис.

— Одна частина пішла туди.

До старого Громошляху! У животі Леволапа замлоїло від лихого передчуття.

— Інша пішла туди. — Хмарохвіст показував носом на озеро. — А ще одна…

Березопад його перервав:

— Ще одна?

Хмарохвіст дивився вгору проти течії.

— Ще одна група пішла вглиб лісу, — мовив він.

Леволап глитнув. Там якраз був вхід до тунелю.

— Отже, ніхто з них не перейшов кордон назад?

Золошуб ходив довкола побратимів, наїживши хутро.

— Наскільки я розумію, ні, — нявкнув Хмарохвіст. — Це найближче, куди вони підійшли до кордону.

— А на кордоні взагалі немає свіжих слідів?

Хмарохвіст похитав головою.

Золошуб примружив очі.

— Отже, вони і сюди не переходили кордон.

— Мабуть, вони перейшли його на рівнині, — припустив Березопад.

Леволап молився, щоб так і було. Однак він не міг забути про те лисяче кубло. Може, Вітряний Клан теж його знайшов і скористався ним, щоб напасти на Громову територію? Він ледве боровся з поривом побігти в гущавину й перевірити, чи нема там Вітряного запаху. Та як він пояснить свої підозри іншим?

— Треба повертатися до табору, — мовив Березопад. — Вітряні коти досі на нашій землі.

Він ще раз схвильовано оглянув побратимів, а тоді побіг геть. Леволап, Хмарохвіст і Порохошуб помчали за ним. Лісова долівка замерехтіла під лапами. Вони поспішали додому.

— Вогнезоре! — вигукнув Порохошуб, вибігши крізь терновий тунель.

Леволап з полегшенням зауважив, що в таборі вдирників не було. Криголапка з Лисолапом передавали ожинові галузки Ясносердій, а та розплутувала їх, щоб вплітати в загорожу. Косариконіг тягнув ще гілля із‑за медичного кубла, а Бубконіс і Медозела обліплювали огорожу знизу багном із листям, щоб зміцнити її. Сіросмуг походжав біля ясел, нагороїживши хутро. Мишошубка і Довгохвіст сиділи на Високому Виступі.

Вогнезір різко підвів голову:

— Вони пішли?

Він саме розмовляв з Ожинокігтем посеред освітленої місяцем галявини.

Порохошуб похитав головою.

— Що? — Вогнезір випустив кігті в м’яку землю.

— Вони розділилися на три групи і зникли.

Від ясел прибіг Сіросмуг.

— Розділилися?

— Мабуть, вони хочуть розділити нас, щоб ослабити, — прогарчав Ожинокіготь.

— Вони напали на табір тільки для того, щоб привернути нашу увагу, — виснував Вогнезір. — Вони хочуть виманити нас у ліс.

— Якщо вони розділилися, то й самі себе ослабили, — зауважив Порохошуб.

— Але в них є перевага несподіванки, — пробурмотів Сіросмуг. — Вони знають, що ми прийдемо.

— А ми не знаємо, де вони ховаються, — додав Порохошуб.

Ясносерда облишила свою роботу із загорожею й підійшла на галявину. Косариконіг, Бубконіс і Медозела теж приєдналися, нагостривши вуха і знервовано смикаючи хвостами.

— Ми знаємо, куди вони рушили, — нявкнув Хмарохвіст. — Одна група пішла до верхньої межі, друга — вниз до озера, а ще одна ніби зробила петлю і рушила до старої стежки Двоногів.

— І звідки, заради Зореклану, вони знали, куди йти? — поцікавився Порохошуб.

Вогнезір спохмурнів.

— Здається, вони знають нашу територію значно краще, ніж ми уявляли.

— Це неможливо! — озвався Ожинокіготь. — Через наші патрулі вони не могли переходити кордон.

Леволап мовчки слухав, а всередині в нього все переверталося від думки про те, як Вітряні вояки щоночі вислизали з лисячої нори, попри їхні патрулі, в саме серце Громової території, і розвідували місця для битви.

Раптом тернова загорожа затрусилась, і до табору забігла Білокрила.

— На Тіньовому кордоні все спокійно!

Орлякошуб, Падуболапка, Криголапка і Карохвістка примчали за нею.

Вогнезір підійшов їм назустріч.

— Вітряний Клан розділився, і вони досі на нашій території.

Очі Падуболапки округлилися.

— Вони не пішли? — зойкнула Карохвістка.

— Ні. — Вогнезір крокував галявиною. — Нам потрібно три бойових загони, щоб піти і знайти їх. Четвертий залишиться тут і захищатиме табір. — Він повернув голову до старого друга. — Сіросмуже, це буде твоє завдання.

Сіросмуг кивнув.

— Я поведу перший загін. Ожинокігтю, ти очолиш другий, а Порохошуб — третій.

Тепер уже весь Клан зібрався довкола провідника. Листоплеса і Сойколап слухали його біля медичного кубла. Вогнезір оглянув стривожених котів.

— Громовий Клан захистить свою територію, — пообіцяв він. — Золошубе, Леволапе, Бубконосе, Косариконоже, Маколедо, ви йдете зі мною. — Провідник повернувся до Ожинокігтя і Порохошуба. — Вояків оберіть собі самі. Листоплеса і Сойколап залишаться в таборі з королевами і старійшинами. Ясносердо, Білокрило, ви лишаєтесь із ними. Попелюшколапко, Папоротехмарко і Криголапко, ви теж у таборі.

Попелюшколапка вже зібралася була запротестувати, але промовчала.

Криголапці на це клепки не вистачило.

— Але я… — почала вона.

Вогнезір зиркнув на новачку.

— Ти вважаєш, що старійшин не варто захищати?

— Звісно, варто! — відповіла Криголапка.

Порохошуб і Ожинокіготь почали збирати свої загони, підкликаючи котів і кішок помахом хвоста. Клан розділявся, немов вода супроти каміння, і ставав обабіч двох вояків.

— Ми готові? — спитав Вогнезір.

Ожинокіготь підкликав ще Мишовуса і Ліщинохвосту, а тоді кивнув.

— А я? — нявкнув Лисолап.

— Ти з нами, звісно, — нявкнула Вивіркострибка, яка стояла біля Порохошуба.

Новак підбіг до своєї виховниці.

— Я піду в ліс біля кордону, — оголосив Вогнезір.

Леволап нашорошив вуха. Чи буде в нього нагода перевірити лисячу нору? Може, йому навіть вдасться її запечатати.

— Ожинокігтю, — мовив провідник, — ти йди до Тіньового кордону. Перевір закинуте гніздо Двоногів. Порохошубе…

Смугастий вояк нахилився ближче.

— …ти рушай до озера.

Леволап підстрибнув до Падуболапки.

— Ти будеш обережна?

— Я буду робити те, що треба, — відповіла вона.

Раптом зблиснуло сіре хутро Сойколапа, який підбіг від медичного кубла.

— Ви обоє повинні вернутися, — сказав він. Його блакитні невидющі очі блищали від страху.

Пророцтво! Невже це було єдине, що йому важило? Під загрозою була вся їхня територія!

— Звісно, ми вернемося, — пообіцяла Падуболапка, але слова застрягали їй у горлі. Вона потерлася об Сойколапа щокою.

Леволап відчув укол провини. Може, він просто переймався за них.

Біля входу до ясел Міллі притулилася носом до Сіросмугового хутра. Вона виглядала виснаженою, але коли відсторонилася, Леволап побачив у її погляді рішучість. Королева була готова загинути, захищаючи своїх кошенят.

Маргаритка протислася позаду неї й гукнула через галявину:

— Косариконоже, будь обережний!

Проте вояк розмовляв із Бубконосом і не обернувся. Чи почув він її?

Папоротехмарка притулилася до Порохошуба, а тоді кивнула на прощання й повернулася до Лисолапа.

— Будь сильний та хоробрий і роби все, що тобі наказують.

— Звісно, — кивнув Лисолап.

Папоротехмарка розтулила рота, щоб іще щось сказати, але відвернулася. Її очі на мить захмарилися. Вона багато разів проводжала в бій свого партнера Порохошуба, але попрощатися з власним кошеням було важче.

Криголапка підбігла до мами.

— Я теж буду сильна і хоробра!

Кішка торкнулася носом доньчиного вушка.

— Я знаю.

— Леволапе! — гукнув з тернового тунелю Вогнезір. Його загін уже виходив у ліс.

— Щасти! — шепнув він Падуболапці із Сойколапом, а тоді розвернувся й побіг за своїми побратимами.

Вогнезір швидко вів їх через ліс, тримаючись ближче до чагарів. Ніхто не озивався. Було так темно, що Леволап перечіплявся через коріння і наступав на камінці. Вони йшли у бій, але знайомий дрож від передчуття заступила тривога. Що, як його здогадка була правильна і Вітряний Клан дійсно прокрадався сюди крізь ту лисячу нору, яку він знайшов?

Бубконіс кілька разів підштовхнув його ззаду, але Леволап не хотів пропускати вояка наперед.

— Лайно мишаче! — раптом вилаявся Бубконіс.

Новак обернувся й побачив, що той стрибає на місці, дригаючи одною лапою.

— Що сталося?

— Вступив у дурну мишачу нору.

— Ти цілий?

Бубконіс обережно поклав лапу на землю й полегшено зітхнув.

— Нічого не потягнув.

Решта загону вже відірвалася вперед.

— Треба доганяти, — шепнув Леволап.

Він прискорив крок, час від часу озираючись, чи встигає Бубконіс.

У повітрі висів запах Вітряного Клану — і, що гірше, він до кордону все сильнішав, аж доки не почало здаватися, що ним був просякнутий кожен листочок і кожна галузка. Леволапове серце калатало. Чому він нічого не зробив з тим тунелем? Треба було сказати Вогнезорові або хоч забарикадувати його.

Раптом почувся розлючений вигук, від якого новак аж підстрибнув:

— От лисосерді боягузи!

Вогнезір був розлючений.

Леволап вибіг із чагарів і побачив, що Громовий провідник стоїть на краю тих кущів, де ховалася лисяча нора. Довкола неї зібрався загін. Навіть у слабкому місячному світлі, що пробивалося крізь дерева, було видно сліди Вітряного Клану. Лісова долівка перетворилася на багнюку від незліченних лап Вітряних вдирників.

— Вони, мабуть, ходили через нього бозна‑скільки часу! — прогарчав Золошуб.

Вогнезір обнюхав сліди.

— Ну, сьогодні вони точно тут були.

Із кущів виліз Косариконіг, скориставшись тією самою прогалиною, що й Леволап до цього.

— Тут є тунель, — підтвердив вояк. — Я не заходив дуже далеко, але там усе смердить Вітряним Кланом, і тунель веде на їхню територію.

— Отже, треба його загородити, — наказав Вогнезір. — Більше сюди не будуть заходити Вітряні вояки.

— Або виходити, — просичав Золошуб.

Маколеда схвильовано роззирнулася.

— Але вони вже тут.

— З ними ми розберемося після цього, — пообіцяв Вогнезір. Він вхопив зубами суху гілку і засунув її в прогалину між чагарями. — Вхід до тунелю можемо запечатати пізніше, — нявкнув він. — Поки що вистачить перегородити цей отвір.

Золошуб повернувся й почав накидати багно на дірку в ожині. Решта котів приєдналася до нього. Леволап вхопив зламану гілляку й засунув її біля Вогнезорової. Багно бризками летіло в його бік. Чому він не зробив цього ще тоді?

Вогнезір підштовхнув Леволапа.

— Ви з Маколедою стійте на чатах. — Він кивнув на інших. — Ми підемо до кордону.

Провідник повів вояків далі в тиші. Усі рухалися так, ніби підкрадалися до здобичі. До Вітряної здобичі.

Леволап стояв біля купи гілок, що загороджувала вхід у зарості, і, нагостривши вуса, оглядав ліс.

Маколеда поруч міряла землю кроками, посмикуючи носом.

Він глянув на новачку.

— Є щось?

Маколеда розтулила рота, щоб відповісти, але раптом за кілька хвостів попереду зашурхотів кущ. Новачка застигла.

На неї кинулася тінь.

Ночехмара!

— Засідк… — не встиг прокричати Леволап, бо на нього з‑під ожини наскочив Зайцестриб і збив на землю. Зіп’явшись на рівні, Леволап загорлав знову. Вітряні вояки ринули з тіней зусібіч.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

У лісі здійнявся вітер. Гілки затарахкотіли, і вниз посипалося листя. Падуболапка крокувала за своїм загоном.

Тут так темно!

Новачка підвела очі. Крізь листяну заслону не було видно жодної зірки, а місяць заслали хмари.

До її щоки торкнувся хвіст Орлякошуба. Вояк був лише на кілька кроків попереду, але вона його практично не бачила.

— Не відставай, — прошепотів Орлякошуб.

Патруль просувався повільно, обережно ступаючи лісом. Вітряний Клан міг ховатися будь‑де, чекаючи, доки вони проходитимуть.

— Ай! — притишено зойкнув Мишовус позаду Падуболапки.

— Ти живий? — шепнула вона через плече.

— В око вколола ожина.

Новачка зупинилась і спробувала придивитися до Мишовусової рани. Біля ока з’явилася кров, і воно вже трохи набрякло. Кіт змахнув краплини лапою.

— Нормально, — нявкнув він.

— Доганяйте! — гукнув їм Орлякошуб.

Ставши поруч із Мишовусом, аби його вести далі, Падуболапка прискорила ходу. Здавалося, ніби вони біжать наосліп. Лапи чіплялися за листя, багно, корінці. Новачка покуштувала повітря, намагаючись з’ясувати, де вони. Серце калатало. Мабуть, отак Сойколап почувається весь час.

І тільки коли подушечки відчули твердий камінь, вона зрозуміла, що їхній загін дійшов до старого Громошляху. На ньому вже поріс бур’ян, тож доводилося йти обережно, аби не впасти.

— Тримайтеся разом, — застеріг Орлякошуб. Падуболапка в темряві бачила лише його обриси. — Тут Вітряному Клану легко напасти зненацька.

Але чого Вітряний Клан хоче? Це питання не давало Падуболапці спокою. Усю нашу територію? Але куди ми тоді підемо? Ми цього не заслужили! Коли інші Клани відмовлялися, лише Громовий Клан пропонував допомогу. Маргаритці, Міллі, Бурешубові та Студні довелося б стати волоцюгами, якби їх не прийняв Громовий Клан. А Вогнезір не зміг би врятувати Громовий Клан — врятувати всі Клани, — якби Синьозірка не прийняла його, коли він ще був кицюнею.

Чому інші Клани робили з цього таку проблему?

Бо вояцький правильник відкидає кицюнь, самітників і волоцюг.

Коли ця похмура думка промайнула в голові Падуболапки, земля під лапами ніби захиталася. Її Клан ігнорував вояцький правильник!

Попереду видніло покинуте гніздо Двоногів, загрозливо темніючи на тлі чорного неба. Воно неначе гойднулося.

— Засідка!

Крик Ожинокігтя повернув новачку до реальності, і вона усвідомила, що гніздо не гойдалося, а кишіло тінями Вітряних вояків. Вони ринули з усіх отворів, немов сірі привиди в нічній пітьмі.

— Розосередьтесь! — наказав Ожинокіготь.

«Куди?» Падуболапка намагалася розгледіти, що батько показує хвостом, але було надто темно. Тоді на нього набігли Вітряні коти, і він повністю зник під навалою. Новачка нажахано дивилася, як двоє вояків — Ласкошуб і Вугленіг — біжать з темряви прямо на неї. Їхні очі кровожерно палали. Падуболапка ніби застигла на місці. Тоді її повалили на землю, і кігті вогнем впилися їй у шкіру.

«Згадай свої тренування!»

Усередині спалахнула лють — новачка скочила на рівні, випустила кігті й кинулася на своїх нападників. На неї бризнула кров: Падуболапка подряпала Ласкошубові морду.

Раптом поруч з’явився Мишовус. Його поранене око було напівзаплющене. Вояк кинувся на Вугленога, а Падуболапка знову вдарила Ласкошуба. Зненацька повз них прокотились Орлякошуб із Клаптевухом, так що їй аж довелося відскочити. Ласкошуб скористався з нагоди, стрибнув на кицьку й сильно вдарив у щоку. Вона заточилася, послизнулася на кам’яній стежці й упала. Очі Вітряного вояка переможно зблиснули, він наскочив на неї й загарчав. У вухах Падуболапки зашуміла кров. Вона крутнулась і саме вчасно, щоб уникнути його гострих зубів, а тоді штовхнула задніми лапами.

«Так!» Вона втрапила йому в пузо, і він відлетів назад. Скочивши на лапи, вона пригнулась і вчепилась зубами йому в задню лапу.

— Молодчина, — підбадьорив її Орлякошуб, який щойно з’явився поруч. Він став на задні лапи й прибив Ласкошуба до землі. Падуболапка знову пірнула і сильно вкусила в іншу задню лапу, відчувши на зубах кров. Вітряний вояк зболено заверещав і втік у тіні.

Падуболапка піднялася, щоб оглянути поле бою.

Шипокіготь відбивався від двох Вітряних вояків. Поки він бився з одним, інший пригнувся й кусав його за лапи.

Перед гніздом Двоногів мигтіло біле хутро Хмарохвоста. Його оточили Вітряні вояки. Хутро його видає!

Поряд раптом скрикнув Мишовус. Вугленіг притиснув його до землі. Мишовус відчайдушно борсався, напівосліплений своїм порізом.

— Я йому допоможу, — просичав Орлякошуб. — Ти біжи до Хмарохвоста.

Падуболапка помчала вперед, але біля білого вояка вже був Ожинокіготь. Громовий воєвода відтягнув обох суперників від спини Хмарохвоста і відкинув їх геть, немов сухе листя. Коли він побачив Падуболапку, його очі зблиснули.

— Ми програємо кількістю, — прошипів він. — Тобі доведеться попросити Чорнозора допомогти!

— Мені? — зойкнула Падуболапка. Як вона мала переконати Тіньового провідника піти в бій за Громовий Клан?

— Іди! — закричав Ожинокіготь. — Чорнозорові краще сусідити з нами, ніж із цими лисосердими негідниками!

Двоє Вітряних вояків уже позводились і повертались, щоб помститись. Ожинокіготь ще встиг глянути на доньку, перш ніж зник під навалою розлючених котів.

— Біжи!

Новачка розвернулась і помчала геть. У її жилах пульсував страх. Як вона сама пробереться через територію Тіньового Клану? «Моєму Клану потрібна допомога». Ця думка додавала їй відваги. А чорне хутро допоможе пройти непоміченою.

Падуболапка прокралася тінями вздовж стежки і звернула в ліс, відчувши запах Тіньового кордону. Вона ще тут не бувала. «Як я знайду їхній табір?»

Падуболапка йшла на запах, відчуваючи, як широке й слизьке листя під лапами змінюється на колючі голочки. Чагарів довкола поменшало, стовбури стали тонкі та гладкі — густий листяний ліс поступився місцем сосновому бору. Від сильних запахів Тіньового Клану довкола ставало дибки хутро. Мабуть, вона вже перейшла кордон. Новачка припала до землі, дякуючи Зорекланові за темну ніч. Падуболапка не хотіла, щоб її піймав підозріливий патруль, — вона мусила пробратися до табору і поговорити з Чорнозором. Кицька петляла бором, тримаючись ближче до дерев і молячись, щоб їхні тіні її заховали.

Де табір? Серце закалатало ще швидше. Вона покуштувала повітря. Рот наповнився Тіньовим запахом. Новачка прихилилась і обнюхала долівку. Раптом у серці затріпотіла надія. Стежка! Тут проходили незчисленні лапи Тіньових котів. Мабуть, вона веде до табору!

Падуболапка, тремтячи, пішла за слідом, а підвівши погляд, побачила попереду навислу тінь. Дорогу перегороджували зарості ожини. Може, тут табір? Вона пригнулась і нагострила вуха. Було чути стишене нявчання. Десь заплакало кошеня, зашурхотіли ожинові листочки.

Це точно табір.

Новачка підійшла ближче й почала обходити кущ, гадаючи, як їй знайти вхід.

— Хто тут? — застав її зненацька чийсь вигук. Вона закліпала в темряві. Попереду захрустіли соснові голки, і на стежці з’явилась кішка. То була Плющохвоста. Падуболапка впізнала її сріблясто‑білу шубку, яку бачила на Зборищах.

Новачка, ледве дихаючи, спробувала пояснити.

— Я Падуболапка з Громового Клану, — нявкнула вона. — Мене послав Ожинокіготь. Я мушу поговорити з Чорнозором.

Плющохвоста насторожено підійшла й обнюхала Падуболапку, посмикуючи вусами. Тоді оглянула ліс.

— Де решта твого загону?

— Я прийшла сама.

Падуболапка помітила в ожиновій стіні отвір. Вхід? Це його сторожила Плющохвоста?

— Жоден вояк не послав би новачку саму на ворожу територію, — прогарчала кішка.

Падуболапка вчепилася кігтями у встелену голками долівку.

— Я мушу поговорити з Чорнозором, — повторила вона. «Моїх побратимів зараз розривають на шматки».

— Ти плануєш відволікти його, щоб ваші вояки напали? — зашипіла Плющохвоста. — Ти думаєш, ми геть тупі?

Терпець Падуболапки вже уривався. Вона проштовхнулася попри Тіньову воячку й кинулася до отвору в заростях. Плющохвоста побігла за нею. Новачка продерлася крізь тунель і вискочила в Тіньовому таборі.

— Що, заради Зореклану…? — розвернувся до Падуболапки кремезний смугастий кіт, коли вона пригальмувала на галявині.

— Де Чорнозір? — запитала новачка.

Кіт наїжився й округлив очі.

— Падуболапко! — почувся поруч знайомий голос.

Новачка обернулась і з полегшенням побачила Вохрошубку.

— Ти мусиш мені допомогти!

Вона аж задихалася від відчаю.

— Трохи повільніше, — заспокоїла її Вохрошубка.

— Нема часу, — засапано нявкнула Падуболапка. — На нас напав Вітряний Клан, загін Ожинокігтя програє кількістю. Він послав мене по допомогу!

Вохрошубка застигла.

— Ходи зі мною.

Вона перевела Падуболапку через галявину й покликала за собою до отвору в ожині. Увійшовши, Падуболапка закліпала, намагаючись пристосуватися до ще більшої пітьми.

— Чорнозоре, — звернулася Вохрошубка до тіні вглибині кубла. — Громовому Клану потрібна наша допомога.

Вона торкнулася хвостом до Падуболапки, даючи їй слово.

— Чорнозоре. — Новачка низько вклонилася. — Вибач, що увірвалась у ваш табір, але зараз це питання життя і смерті. Вітряний Клан напав на нашу територію. Вони розосередилися по всьому нашому лісі, нас переважають кількістю. Будь ласка, допоможіть, бо інакше вони проженуть нас звідси.

Чорнозір вийшов з тіней. В його очах був стривожений вираз.

— Поклич Бурошубку, — шепнув він Вохрошубці.

Тіньова кішка вислизнула з кубла, залишивши Падуболапку з Чорнозором наодинці.

— Скільки є Вітряних котів? — спитав він.

— Здається, всі, окрім старійшин і кошенят.

— Де вони?

— Ожинокіготь зараз б’ється із загоном біля покинутого гнізда Двоногів. — Падуболапка марно намагалася, щоб її голос перестав тремтіти. — Вогнезір пішов за другим загоном до кордону, а Порохошуб — до озера.

Біля входу почувся нявкіт:

— Схоже, це добре спланований напад.

До кубла увійшла Бурошубка, Вохрошубка була з нею.

Падуболапка повернулася до Тіньової воєводи.

— Так і є. Ми були абсолютно неготові.

Бурошубка смикнула вусами.

— Застали Громовий Клан зненацька?

Це що, насмішка в її голосі? Падуболапка розлючено наїжилася.

— Поки ти говориш, мої побратими там помирають!

Воєвода моргнула.

— Так. — Вона сіла біля свого провідника. — Це серйозно. Ми не можемо допустити, щоб один Клан прогнали з лісу.

Падуболапка перевела погляд на Чорнозора. Він збирається що‑небудь сказати?

— Завжди було чотири Клани, — повела далі Бурошубка. — Здається, Однозір про це забув. Якщо один зникне, ми будемо ще більш вразливі. — Кішка примружила очі. — Але чи варто Тіньовому Клану ризикувати своїми вояками заради Громового Клану?

«Так! — Падуболапка вирячилася на провідника, подумки благаючи: — Будь ласка, скажи “так”!»

Чорнозір підвівся.

— Ми підемо.

Тілом новачки розлилося полегшення.

— Бурошубка організує загін.

«Тільки не зволікайте!» Падуболапці хотілося благати його, аби поспішив, проте Вохрошубка затулила їй рота кінчиком хвоста.

— Я зараз піду з Падуболапкою, — запропонувала вона, — і допоможу, чим зможу, поки не прибуде підмога.

Чорнозір примружив очі. Він запідозрив, що Вохрошубка переймалася за свого брата, Ожинокігтя, і за колишніх побратимів?

«Яка різниця? Ходімо нарешті!»

Провідник кивнув.

— Гаразд.

Вохрошубка кивнула і вийшла з кубла.

— Дякую! — вигукнула Падуболапка, а тоді кинулася за тіткою. Новачка мало не перечепилася об кошенят, які зібралися довкола Вохрошубки біля Чорнозорового кубла.

— Світко, Жарику, не плутайтесь під лапами! — насварила воячка.

Перед нею вистрибував ще один котик.

— Ми хочемо піти в бій! — пискнув він.

— Тигрику! Ти що, знову підслуховував?

Вохрошубка суворо глянула на смугасте кошеня, але в її погляді було більше любові, ніж роздратування. Від вигляду їхніх куценьких пухнастих хвостиків Падуболапка аж замуркотіла.

— Пробач за моїх малих, — мовила Вохрошубка. — Їм не терпиться стати вояками.

— Я їх чудово розумію, — нявкнула Падуболапка.

Вохрошубка підштовхнула кошенят до тису. Біля входу вже чекала біла королева.

— Снігопташко, приглянь за ними, — сказала Вохрошубка, і кішка заштовхала малят до кубла своїм хвостом. — Простеж, щоб вони не вийшли з табору.

Снігопташка кивнула.

— Я знаю всі їхні хитрощі, — відповіла вона.

— Бувай, Вохрошубко! — нявкнула Світка.

— Я скоренько вернуся, — пообіцяла Вохрошубка. Тоді глянула на Падуболапку і стиха додала: — Якщо на те воля Зореклану.

Воячка вибігла з табору, немов тінь. Падуболапка трохи затрималась і звела очі до неба. Хмари розсіювались і пропливали повз місяць.

— Зореклане, допоможи нам! — прошепотіла вона.

Вохрошубка вже чекала на виході.

— Ходи за мною.

Вона повела Падуболапку через ліс до пологого поля. Через нього протікав струмок. Це була земля, яку багато повень тому Громовий Клан передав Тіньовому. Тут у дивних розкладних гніздах жили Двоноги, але тільки в зеленлист.

— Пригнись, — мовила Вохрошубка. Вона припала до землі й побігла через трави, а тоді у вузькому місці перескочила потік. Кілька гнізд Двоногів зашелестіли від вітру, але, крім легкого світіння зсередини, більше ознак життя не помічалося.

Невдовзі вони вже опинилися в лісі Громового Клану. Вохрошубка добре знала територію. Вона попрямувала одразу до стежки Двоногів і нечутно пішла нею, ступаючи по камінню.

Падуболапка нажахано нашорошила вуха. Невже її не було надто довго, і Вітряний Клан прогнав геть її побратимів і посестер?

Та раптом пролунав вереск — отже, битва ще тривала. Вохрошубка побігла, Падуболапка помчала за нею. Попереду височіло гніздо Двоногів, крики розрізали повітря. Біле хутро Хмарохвоста було заплямоване й обскубане. Він боровся з тінистими постатями двох Вітряних вояків. Орлякошуб люто заверещав і скинув смугастого кота зі своєї спини. Ожинокіготь і Мишовус билися пліч‑о‑пліч, відсуваючи шеренгу Вітряних котів до кам’яної стіни гнізда. Видавши бойовий клич, Вохрошубка кинулась у гущавину битви.

Падуболапка витріщилася на це все. Здавалося, що бій триватиме вічність. Витягнувши кігті, вона ринула на захист свого Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

— Я не можу просто це слухати і нічого не робити.

Папоротехмарка сиділа на галявині біля Сойколапа. З лісу долинали віддалені завивання й верески.

— Ти нам потрібна тут на випадок, якщо на табір знову нападуть, — зауважив новак.

— Чекати гірше, ніж битися, — прогарчала Папоротехмарка.

— Зосередься на звуках усередині табору.

— Яких звуках?

Воячка біля нього завмерла й почала наслухати. Невже вона не чула мурмотіння й шелестіння в кублі Вогнезора?

Там ховалися Довгохвіст, Мишошубка, Маргаритка та Міллі з кошенятами. Судячи зі звуків, їм було досить тісно.

— Де я маю сидіти? — поскаржився Довгохвіст.

— Просто лишайся на місці, — крекнула Мишошубка. — Якщо ворухнешся, можеш наступити на кошеня.

Знову почулися тонке нявчання й заспокійливий нявкіт Міллі:

— Усе добре, маленькі. Хіба це не чудово бути в кублі провідника?

— Я хочу надвір, битися! — пискнув Жабко. — А не сидіти в цій дірі.

— Твоя мама зараз посивіє, якщо будеш таке говорити, — насварила його Мишошубка. — Ти ще замалий, щоб битися. Перестань скиглити і знайди собі якусь корисну справу, як‑от Ружка.

Кицька тихенько мурмотіла до молодших кошенят, допомагаючи їх заспокоїти.

— Як думаєте, вони нападуть на табір знову? — схвильовано спитала Маргаритка.

— Що б не сталося, ніхто не скривдить наших кошенят, — прогарчала Міллі. Проте Сойколап почув у її голосі страх. Вона нічим зараз не могла допомогти своїм однокланівцям, які билися в лісі.

Сіросмуг, Білокрила і Криголапка походжали біля загорожі, вартуючи вхід. Вони були надто зайняті, наслухаючи будь‑яких ознак загрози, щоб про щось говорити. Хутро Криголапки час від часу шурхало об лісову долівку, а лапи шкрябали опале листя. Мабуть, відпрацьовує бойові прийоми.

На терені без угаву ходила колами Ясносерда. Час від часу вона зупинялася і, як здогадувався Сойколап, оглядала виступи на крутих кам’яних стінах на випадок, якщо Вітряні вояки вирішать прокрастися вниз для нападу. Сойколап довіряв її чуттям: відсутність одного ока зробили її нюх і слух майже такими ж гострими, як і в нього. Повз неї ніхто не міг прослизнути. А навіть якби й зміг, на галявині чатувала Попелюшколапка, наїживши кожну волосинку на тілі.

— Ти впевнена, що твоя лапа в порядку?

Сойколап переймався, що новачка надто довго її напружувала, крокуючи на місці.

— Вона від плавання дуже зміцніла, — заспокоїла його Попелюшколапка.

— Але відпочинь поки трохи, — порадив Сойколап.

— Відпочину на Високому Виступі.

Сойколап хотів зупинити її, щоб не дерлася вгору кам’яним розсипом, але в голосі Попелюшколапки чулося стільки рішучості, що сперечатися не було сенсу. У його голові промайнув спогад Листоплесої про борсука, який вже став частиною його власних спогадів — чорно‑біле хутро проламується крізь ожинову загорожу, гострі щелепи, сморід крові, нажахане нявчання кошенят. Попелюшка загинула, оберігаючи їх. Цікаво, це свідомість Попелюшколапки зараз відлунює цим спомином? Якщо так, то він ніяк не міг їй заборонити охороняти кошенят.

Сойколап слухав, як Попелюшколапка піднімається до Високого Виступу, і молився, аби вона не послизнулася на хитких камінцях. Тоді з полегшенням почув, що новачка вилізла на виступ і вмостилася біля входу до Вогнезорової печери.

Листоплеса була у своєму кублі, сортувала трави й перебирала листя. Сойколап відчував різкі аромати, що змішувалися в мазях та примочках, які вона готувала для поранених.

— У нас усе під контролем, — заспокоював Сойколап Папоротехмарку. — Громовий Клан не здасться так легко, як Однозір собі думає.

Воячка переминалася на лапах.

— А тепер скажи мені, що ти насправді думаєш.

— Ти про що?

Такий скептицизм був геть непритаманний Папоротехмарці.

— Підбадьорювати Клан — це твій обов’язок, але що тобі Зореклан сказав про цю битву?

Сойколап похитав головою. Як їй сказати, що вони не отримали жодного попередження? Та все ж він не збирався брехати, вигороджуючи своїх предків. Дійсно, чому вони так підставили Громовий Клан?

— Зореклан нічого нам не сказав, — промурмотів новак.

— Нічого?

— Так.

Папоротехмарка присіла ще нижче, її вуса затремтіли.

Чи був Зореклан так само заскочений зненацька цим нападом, як і Громовий Клан? Чи вони просто були на боці Вітряного Клану?

Раптом зашурхотіла ожина.

— Як Попелюшколапка там опинилася? — стурбовано спитала Листоплеса.

— Залізла, — відповів Сойколап.

Медикішка наїжилася.

— Я сказав їй, щоб не напружувала лапу, — пояснив новак. — Але це було єдине місце, де вона могла нарешті всістися. — Невже він досі не переконав Листоплесу, що знав, як буде краще для Попелюшколапки? Чому виховниця ніяк не могла повірити, що лапа новачки загоюється?

— Не намагайся звідти злізти без допомоги! — гукнула медикішка до Попелюшколапки.

— Мені не потрібна допомога! — нявкнула новачка. — З лапою все добре!

— У неї вистачає клепки бути обережною, — зауважив Сойколап. — Вона важко працювала для одужання і знає не гірше за нас обох, що може і чого не може. — Новак не вгавав. — І не забувай, що Попелюшколапка хоче стати воячкою. Вона не робитиме нічого, що може цьому завадити.

Листоплеса не відповіла.

— Просто довіряй їй, — мовив Сойколап.

«І довіряй мені!»

Медикішка зітхнула:

— Можеш розказати, що там у лісі коїться?

Втішений, що можна змінити тему, Сойколап почав наслухати за межі лощовини, зосередившись на віддалених криках, і потроху упізнавав верески й вигуки.

— Загін Порохошуба б’ється біля озера, — сказав він. — Загін Вогнезора натрапив на засідку біля Вітряного кордону. На загін Ожинокігтя напали біля гнізда Двоногів.

Сойколап уже шкодував, що вона його спитала. Тепер перед очима поставали образи битви, закривавленого хутра, зубів, що розривають плоть. Новак здригнувся.

— Пусти мене туди, — заблагав він.

Листоплеса напружилася.

— Ні!

— Наших котів там ранять, — запротестував Сойколап. — Я можу привести їх до лощовини.

Він мусив хоч якось допомогти Клану. Тут від нього не було жодної користі, навіть якби знову напав Вітряний Клан.

— Але там темно, — заперечила Листоплеса.

— Ти думаєш, для мене це щось міняє? — Сойколап спрямував свій невидющий погляд на виховницю. — Взагалі‑то, це ще й допоможе. Я чутиму котів, які мене не будуть бачити.

Новак відчув, як Листоплеса зм’якла.

— Але ти будеш обережний?

— Я не збираюся наражатись на небезпеку.

«Я надто важливий, щоб це дозволити».

— Треба почати лікування поранених якомога швидше.

Сойколап відчув за її голосом тремтіння. Такої битви, як ця, ще ніколи не було — бої тривали на одній території в кількох місцях. Він зазирнув у її думки, але вони були покриті навіть не туманом, а непроглядною пітьмою.

Усі топталися на місці в невідомості.

Сойколап підвівся.

— Що швидше я вийду, то краще.

Листоплеса нахилилася вперед і притулилася мордою до його щоки.

— Будь обережний, — прошепотіла вона.

Вийшовши з тунелю, Сойколап відчув, як здивовано напружився Сіросмуг.

— Ти куди? — запитав сірий вояк.

— Листоплеса сказала, що мені можна піти пошукати поранених котів.

Сіросмуг завагався.

— Тобі потрібен супровід? — запропонувала Білокрила.

— Буде легше ховатися, якщо я піду сам, — відповів Сойколап.

— Добре, але тримайся ближче до землі, — порадив Сіросмуг. — Якщо почуєш десь небезпеку, тікай подалі.

— Добре, — пообіцяв Сойколап і рушив геть з лощовини.

— Хай буде з тобою Зореклан! — гукнула навздогін Білокрила.

Пробираючись через ліс, шукаючи дорогу поміж корінням і заплетеними кущами, Сойколап гадав, чи з ним були хоч якісь коти. Як щодо предків Опалого Листя? Чи Племені?

Він зупинився. Яка битва була найближча? Нашорошивши вуха, новак почув крик на березі. Озеро. Там він перевірить найперше. Там стільки вересків, що когось точно мусили поранити.

Новак подався на запах води, послизаючись на крутому схилі. Діставшись до верхівки, він раптом з іншого боку почув кректання. На землю повалилося чиєсь тіло. Сойколап покуштував повітря і впізнав запахи Карохвістки і Медозелої. Юна воячка зашипіла, і почулося шкряботіння кігтів об хутро. Повітря розітнув крик, а на листяній лісовій долівці почулися кроки. З ким вони билися?

Сойколап знову принюхався, очікуючи почути запах Вітряного Клану. Проте цей був інший. Водянистий, з ноткою риби.

Річковий Клан!

Двоє, судячи із запаху.

«Що, заради Зореклану, вони тут роблять?»

Пригнувшись якомога нижче, він поповз уперед, пробираючись попід кущем порічок. М’яке листя торкнулося до його шубки. Тут він зможе сховатися надійно. Новак обережно підтягнувся вперед, щоб не видати свою присутність.

Річковий кіт під’юджував Медозелу:

— І ти називаєш себе воячкою?

— А ти називаєш себе котом? — відрубала Медозела. Хутро шурхнуло об хутро, і обоє покотилися на землю.

— Це надто просто, — просичав інший Річковий вояк.

Карохвістка зойкнула від болю.

Морду Сойколапа окутувало свіже повітря. Раптом на нього війнуло сильним рибним запахом: Річковий кіт торкнувся до його носа. Видавши бойовий клич, новак кинувся вперед з витягнутими кігтями і вчепився в лискучу шубку перед ним.

Річковий кіт здивовано заверещав.

— Дякую, Сойколапе! — гукнула Карохвістка.

Сойколап пригнувся, коли його посестри накинулися на супротивників. Зненацька лапи відчайдушно зашкряботіли. Тепер захищалися Річкові коти.

— Думали, що ми легка здобич? — прогарчала Медозела, а тоді пролунав зболений крик одного з Річкових вояків.

— Вони тікають! — закричала Карохвістка.

— Біжімо за ними! — гукнула Медозела. Її лапи затарабанили об землю — воячка помчала за втікачами.

— Ай! — пискнула Карохвістка. Вона спробувала побігти, але раптом незграбно пригальмувала.

Сойколап вискочив із куща.

— Що сталося?

— Я підвернула лапу!

Новак обнюхав передню лапу, яку воячка обережно піднесла вгору. Вона була гаряча, але не набрякла. Сойколап обережно вхопив її зубами і підняв. Тоді легенько потрусив.

Карохвістка зойкнула, але не закричала.

Обережно поставивши лапу на землю, Сойколап сказав:

— Ти її потягнула, не зламала. Але треба доправити тебе до табору.

— Я не можу піти зараз! — зіпнула Карохвістка. — Річковий Клан приєднався до нападу! На березі їх ще більше. Вони напали на нас ззаду, поки ми билися з Вітряним Кланом. — Її голос аж бринів обуренням. — Що ми їм коли зробили, крім допомоги? Чому вони намагаються прогнати нас із нашого дому?

Сойколап відповіді не мав. Він не знав, чому це все відбувалося, а Зореклан не давав жодних пояснень.

— Медозела не поранена? — спитав він.

— Лише кілька подряпин, — відповіла Карохвістка. — Коли вона віджене тих двох, то вернеться до загону. — Кішка вже обернулася, щоб піти. — Я теж мушу вертатися до них.

Сойколап скочив поперед неї, готовий заступити дорогу, але цього робити не довелося. Карохвістка скрикнула від болю, як тільки спробувала перенести вагу на розтягнуту лапу.

— Ходімо лікуватися, — нявкнув новак.

Він підставив їй плече і повів угору схилом до табору. І з болем пригадав, як допомагав Попелюшколапці йти цією самою стежкою після нещасного випадку на її іспиті. Здавалося, що відтоді минуло вже багато повень.

Нарешті вони дісталися до табору. Сойколап засапався і ледве йшов під вагою воячки. На щастя, назустріч їм вибіг Сіросмуг.

— Я допоможу!

Сірий вояк підштовхнув його носом і далі сам повів Карохвістку до табору.

Листоплеса підбігла до них на галявину, тримаючи в зубах листя живокосту.

Тепер Карохвістка в надійних лапах. Сойколап обернувся, готуючись рушити назад.

— Чекай! — перегородив йому дорогу Сіросмуг. — Як там?

— Річковий Клан приєднався до Вітряного, — сказав йому Сойколап. — Я спробую з’ясувати, наскільки глибоко вони зайшли на нашу територію.

Він пройшов попри Сіросмуга і відчув, як той торкнувся до нього хвостом.

— Спробуй знайти Вогнезора, — нявкнув кіт. — Попередь його про Річковий Клан. Але не ризикуй занадто.

Сойколап знову вийшов з тернового тунелю й подався вглиб лісу, до кордону, де загін Вогнезора бився з Вітряною засідкою. З‑за дерев продзвенів крик Золошуба, відчайдушний, але рішучий. Їх ще не перемогли.

Сойколап петляв між деревами, промацуючи собі дорогу вусами. Хутро стояло дибки, він уважно наслухав будь‑яких звуків, що не були далекими криками бою.

— Тупа ожина! — раптом почувся незнайомий голос, і Сойколап швидко позадкував у кущ орляка. Пірнувши всередину, новак застиг.

— Ти це чув?

Нявкіт пролунав усього за кілька хвостів від нього. Сойколап покуштував повітря. Знову Річковий Клан!

— Що чув?

— Шелестіння.

— У цьому дурному лісі все шелестить.

Четверо Річкових вояків незграбно пробиралися Громовою територією. Один із них перечепився, так що весь ожиновий кущ затрусився.

— Шуваровусе, можеш трохи голосніше? Нас ще не всі почули.

— Мохошубко, замовкни! Це ти верещала, як кошеня, коли впала в кролячу нору!

Сойколап смикнув вусами. «Як риба без води». Він чекав, доки коти пройдуть. «Вони прямують до Вітряного кордону».

Загін Вогнезора!

Сойколап мусив дістатися до них першим. Новак тихо позадкував із орляка і побіг лисячою стежкою. Він знав, що вона веде прямо до прикордонного струмка. Уперше в житті Сойколап був радий відчувати сморід лисиці: так було легше триматися дороги, і він приховував його власний запах. Звуки битви гучнішали. Сойколап відчув запах крові. Ліс наповнювали страх і біль. Почувши попереду шурхіт, він сповільнився і покуштував повітря.

Леволап.

Запах брата був дуже сильний.

Новак нагострив вуха. Леволап сам бився з двома Вітряними вояками. Сойколап випустив кігті. Йому страшенно хотілось допомогти. Однак, судячи зі звуків, Леволап чудово порався сам. Один із суперників уже стрибав на трьох лапах, а інший швидко задкував.

— Біжіть додому, боягузи! — форкнув Леволап. Кущі біля Сойколапа несамовито затряслися — двоє Вітряних вояків прошмигнули повз нього.

— Леволапе? — шепнув медикіт.

— Сойколапе? Це ти? — Леволап кинувся до нього. — Ти як?

Новак засапався, хутро тхнуло кров’ю, проте з нього аж пульсувала енергія, всередині лютував вогонь, а думки несамовито вирували в голові.

— Сюди йдуть четверо Річкових вояків на допомогу Вітряному Клану, — попередив Сойколап.

— Річкових? — шоковано перепитав Леволап. Тоді його голос стверд. — Я з ними розберусь.

Він побіг, залишивши здивованого Сойколапа.

— Ти не можеш побороти їх сам! — гукнув йому вслід медикіт, проте Леволап уже зник у лісі.

— Сойколапе? — почувся зблизька нявкіт Вогнезора. — Що ти тут робиш?

— Річковий Клан приєднався в битві до Вітряного.

Вогнезір різко вдихнув. Його хутро на мить заіскрилося страхом.

— Біжи попередь Ожинокігтя, — похмуро нявкнув Громовий провідник. — Ти зможеш знайти дорогу?

Сойколап кивнув.

— Нас переважають кількістю, — повів далі Вогнезір. — Можливо, доведеться відступати в лощовину і захищатися там.

Сойколап похолов. Це означатиме, що Вітряний Клан здобув контроль над рештою території. Це більше не буде питанням захисту кордонів. Вони битимуться за своє життя. Новаку хотілося, аби провідник запевнив його, що все буде добре, але Вогнезір знову кинувся в бій.

Сойколап підняв мордочку, намагаючись визначити що до чого. Вітер з озера дув позаду. Десь попереду чулися крики Ожинокігтевої битви. Новак почав пробиратися чагарями на звуки, посмикуючи вусами й обережно роблячи кожен крок. Сойколап не міг ризикувати, щоб десь перечепитися чи застрягнути. Він мусив попередити воєводу про союзників Вітряного Клану.

На деревах пурхали птахи, сполохані битвою. Повітря ставало тепліше. Мабуть, скоро світанок.

Сойколап послизнувся. Перед ним почався крутий схил. Новак випустив кігті і, трохи підбігаючи, трохи падаючи, спустився в м’які зарості папороті внизу. За пару хвостів попереду об камінь шаркнули кігті. Коти зашипіли й заволали, і повітря наповнилося запахом крові.

І риби. Річковий Клан був уже тут.

Він запізнився!

Сойколап затремтів, відчувши хвилю виснаження, що накотила від його однокланівців. Вони так довго не протримаються.

— Сойколапе? — Падуболапка прямувала крізь орляк до брата. — Я почула твій запах.

Її слова були нерозбірливі, а хутро липке від крові. Відчувалося, що битва вичавила з неї всі соки, але новачка все одно пашіла рішучістю.

«Треба було взяти подорожні трави, щоб додати їй сили», — подумав Сойколап.

— Що ти тут робиш? — засапано спитала вона.

— Я прийшов попередити, що Річковий Клан приєднався до Вітряного.

— Дякую, ми вже знаємо, — похмуро нявкнула кицька. Раптом вона відтягнула його назад. — Відійди!

До них наближалися чиїсь кроки. Сойколап відчув запах Річкового кота.

Падуболапка тихо загарчала. На Сойколапа накотила хвиля сили й енергії, що пульсувала під шкірою супротивника. Це був нерівний бій! Падуболапка була виснажена. Він мусив їй допомогти. Припавши до землі, новак повернувся до вояка і вчепився кігтями в землю.

А тоді застиг. У повітрі з’явився новий запах.

Тіньовий Клан!

Біля Ожинокігтя билася Вохрошубка. Невже Тіньові коти теж вирішили на них напасти?

Стежкою Двоногів затарабанило ще більше лап. Тіньовий загін!

Сойколап відчув, як його накриває відчаєм. Як вони могли битися проти трьох Кланів одночасно? Невже Зореклан вирішив геть їх облишити? Новак позадкував у папороть. Він уже ніяк не міг допомогти своєму Клану.

Об нього шурхнуло хутро. Поруч опинилася Вохрошубка.

— Що ти тут робиш? — запитала вона.

Сойколап витягнув лапу, цілячись у її морду. Він аж палав від люті.

— Як ти можеш нападати на власних родичів?

Вона перепинила його удар лапою.

— Ми прийшли на допомогу, — просичала воячка. — Нас покликала Падуболапка! — Вохрошубка заштовхала його глибше в орляк. — Вертайся в табір, тут надто небезпечно!

— А як же Падуболапка?

— Гадохвіст і Жевролап їй допоможуть.

Сойколап покуштував повітря. Двоє Тіньових котів уже билися пліч‑о‑пліч з Падуболапкою. Їхні запахи змішалися з риб’ячим смородом крові, що цвіркнула з Річкового нападника. Лапи шкрябнули долівку, новачка кинулася вперед, і суперник, люто і болісно заволавши, дав драпака до лісу.

— Біжи! — гукнула Вохрошубка. Воячка повернулася, щоб ринути в бій, але Сойколап притулив лапу до її боку.

— Вогнезір програє кількістю біля Вітряного кордону, а Порохошуб уже ледве тримає позиції біля озера.

— Я пошлю вояків їм на допомогу, — пообіцяла Вохрошубка. Папороть зашелестіла. Раптом воячка завагалася. — Чекай, — шепнула вона. — Візьми із собою Мишовуса. Він поранив око.

Вона кудись відскочила, а за мить повернулася з юним вояком.

— Я хочу лишитись і битися, — запротестував Мишовус.

— З таким оком нізащо, — сказала Вохрошубка.

— Іншим я бачу нормально.

— Цього недосить.

Сойколап відчув запах крові.

— Я його промию, і ти зможеш вернутися сюди і битися навіть краще, — пообіцяв новак.

Мишовус задумався.

— Гаразд, — сказав він. — Але ходімо швидко.

Вохрошубка ринула в бій.

Сойколап і Мишовус разом побігли стежкою Двоногів до табору. Вояк притулився до новака боком, провадячи крізь чагарі, що розрослися краєм лісу. Голова Сойколапа повнилася жахливими звуками і ріками крові. Увесь ліс ніби ожив, звідусіль чулися завивання і дряпання.

Усі чотири Клани боролися між собою, а Зореклан нічого йому не сказав.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Леволап кинувся на останню Річкову воячку. Інші троє вже втекли в ліс, а ця залишилась загнана спиною до такої густої ожини, що навіть Громовий кіт добре б задумався, перш ніж намагатися туди втекти.

Мохошубка. Леволап пам’ятав цю блакитнооку черепахову кішку зі Зборища. Але зараз було не Зборище. Зараз був час, коли вона гірко пошкодує, що вирішила зробити навіть крок на його територію.

Воячка зіщулилась і тремтіла, а він усе наближався до неї, і лють застилала очі, аж доки з виду не зникло все, окрім її круглих переляканих очей.

— Леволапе!

Від різкого вигуку Вогнезора новак застиг.

Мишошубка прошмигнула повз нього і зникла в лісі.

— Дивись, що ти зробив! — Леволап обернувся до провідника. — Я міг її прикінчити.

В очах Вогнезора промайнула тривога.

— Я думаю, вона вже знала, що програла.

Леволап поглянув на своє хутро, що позлипалося від крові — десь свіжої, десь уже засохлої. Що він зробив? У розпалі битви новак не завжди був певен, як він б’ється. Він просто чув запах крові й відчував, як його кігті розривають плоть.

— Що там Вітряний Клан? — поцікавився Леволап, гадаючи, чи вже перемогли решту нападників.

— Щойно прогнали останнього за кордон, — сказав Вогнезір.

Із чагарів з’явилися Золошуб і Бубконіс, а за ними Косариконіг і Маколеда. Золошуб був весь липкий від крові. Бубконосові роздерли кінчик вуха. Косариконіг важко накульгував, а в Маколедої по скуйовдженому хутру текла кров. Очі воячки досі були круглі від шоку.

— А як інші загони? — спитав Леволап. — Треба піти їм на допомогу, якщо ми тут закінчили.

Вогнезір смикнув хвостом.

— Косариконога важко поранили в живіт. Треба доправити його назад до табору, перш ніж перевіряти решту території.

Косариконіг уже лежав, важко надимаючи боки. На лісову долівку цабеніла кров. Золошуб просунув носа попід його плече і допоміг підвестися.

— Ходімо, — підбадьорливо нявкнув він. — Відведемо тебе до Листоплесої.

Бубконіс підставив Косариконогові плече з іншого боку, і вояки повели чи радше понесли пораненого побратима до лощовини.

— Я піду допоможу іншим загонам, поки ви відведете Косариконога в табір.

Леволап ще не був готовий повертатися додому. Новак чув, як удалині вирують битви. Він мусив бути там.

— Я не можу відпустити тебе в ліс самого, — сказав Вогнезір. Що це в його очах — страх?

Леволап роздратовано приєднався до свого загону. Він намагався трохи їх прискорити, виходячи наперед, але Вогнезір щоразу кликав його назад. Косариконіг стогнав і кректав з кожним кроком.

Урешті‑решт вони вийшли на схил, що вів до тернового тунелю. Леволап зупинився біля входу, пропускаючи Золошуба і Бубконоса з пораненим. Вогнезір зайшов за ними. Новак затримався. Позаду в кущах він почув якесь шурхотіння і здивовано витріщився.

— Сойколапе?

Його брат вийшов з лісу разом із Мишовусом.

— Ти цілий? — гукнув медикіт і засмикав носом. — Я чую кров.

Леволап знизав плечима.

— Це не моя.

Око Мишовуса було заплющене й набрякло.

— Як він? — спитав Леволап.

— Треба просто промити поріз, — сказав йому Сойколап.

— Це моє єдине поранення, не рахуючи кількох подряпин, — гордо нявкнув Мишовус. Сойколап повів пораненого вояка на терен, а Леволап побрів за ними. У нього аж кігті свербіли вернутися в бій.

— Річковий Клан приєднався до Вітряного, — доповів Сойколап Вогнезорові. — Але Чорнозір прислав кількох котів нам на допомогу.

В очах Вогнезора майнув подив.

— Чорнозір нам допомагає?

— Він вислав цілий загін.

Вогнезір глибоко вдихнув.

— Отже, на нашій території б’ються всі чотири Клани.

Сойколап кивнув.

— Піди допоможи Листоплесій лікувати поранених.

Медикішка вже сиділа над Косариконогом, притискаючи до його боку листя, щоб припинити кровотечу.

Вогнезір повернувся до виходу й подав своєму загону знак хвостом.

Нарешті! Леволап випустив кігті й подався за провідником крізь тунель, відмовляючись пропустити наперед Золошуба, який мало не наступав йому на п’яти.

Провідник пройшов повз нього, вже коли вони вийшли за огорожу.

— Може б ти трохи відмився? — нявкнув він, оглянувши злипле хутро Леволапа.

— На це буде повно часу після битви, — відповів новак.

Золошуб звернув трохи від загону, прикриваючи бік. Його темне хутро зблиснуло, і він пірнув у чагарі. Сонце вже встало й підіймалося над деревами у блідому порожньому небі. Золошуб зупинився, нагостривши вуха, і Вогнезір махнув, щоб решта загону теж стала.

— З Вітряного напрямку наближаються коти, — просичав Золошуб.

Леволап покуштував повітря.

Вітряний Клан.

Цілий загін.

Він напружився і знову покуштував повітря.

Вересолапка!

Новак кинувся до ворожого загону, ігноруючи Вогнезорові накази зупинитися. Вилетівши з підліску, мов птах, він пригальмував. Сонячні промені пробивалися крізь дерева, так що Леволап легко помітив Вітряних котів, які, мов ті видри, прокрадалися лісом. Вони прямували до озера — вочевидь, сподіваючись прикінчити загін Порохошуба.

Леволап чув, як за ним загупали кроки побратимів. Коли новак дістався до Вітряних котів, вони вже вискочили з кущів позаду нього.

Ворожий патруль панічно кинувся навтьоки, але недостатньо швидко. Золошуб пришпилив до землі брунатного вояка, а Вогнезір кинувся на чорного. Леволап проштовхнувся повз двох Вітряних новаків, збивши їх набік. За ними, шоковано округливши очі, на задні лапи піднялася Вересолапка. Леволап повалився на неї і вхопив зубами за карк. Новачка заверещала й почала вириватися, але він протягнув її крізь зарості папороті й кинув на землю на невеликій галявині. Опинившись за зеленою стіною, він притиснув Вересолапку собою і впився кігтями в шкіру.

— Ти розказала їм про тунелі! — просичав новак. — Не можу повірити, що ти мене зрадила! Я думав, що можу тобі довіряти.

— Це не я!

Його жилами текла чиста лють.

— То чому в моєму лісі кишить твоїм Кланом?

Вересолапка все намагалася втекти від його хвату, звиваючись і кусаючи за передню лапу.

— Я не брешу, — прогарчала вона. — Це була не я! Це Осетка!

— Нащо вона це зробила? — Леволап не міг у це повірити. — Я врятував їй життя!

— Вона похвалилася Ласкошубу, що знайшла тунелі, і після цього всі в Клані вже знали.

Леволап витріщився на новачку, борючись із бажанням розірвати її на шматки.

— Я тобі не вірю, — видихнув він. — Ти так і не пробачила мені за те, що я хотів бути вірним вояком свого Клану. — Леволап нахилився ще ближче і випустив кігті глибше. Кішка заметлялася, намагаючись втекти з‑під його гарячого подиху. — Я ніколи цього не забуду, Вересолапко. Віднині я назавжди буду твоїм ворогом.

Новак відпустив її, відвернувся й перескочив через папороть. Його лапи аж тремтіли від злості. Невже він колись дійсно кохав Вересолапку? Тоді Леволап був зовсім іншим котом. Тепер він один із трьох, і перед ним лежить дорога, яка Вересолапці навіть не снилася.

Перед ним зблиснули блакитні очі.

— Де Вересолапка?

Дорогу йому перегородив Воронокрил.

— Забирайся!

Вітряний вояк зиркнув повз Леволапа.

— Що ти з нею зробив?

— Забирайся!

Леволап кинувся на Воронокрила. Вчепившись кігтями в шию воякові, він перекинув його через папороть і прибив до землі. Усе ще не відпускаючи його горло, новак заскочив зверху і почав несамовито роздирати йому шкіру.

Раптом йому в плече впилися зуби, а в бік — кігті. Вересолапка відтягувала його вбік.

— Припини! — крикнула вона. — Що ти робиш?

Злякавшись жаху в її голосі, Леволап застиг. Воронокрил лежав під його передніми лапами поміж зеленого орляка. З його горла булькала яскрава червона кров.

Вересолапка схилилася над своїм виховником.

— Воронокриле!

— Я живий.

Вояк підвів голову. Вересолапка позадкувала, і кіт важко зіп’явся на лапи.

Шкіру Леволапа пропалив сором. Вояцький правильник стверджував, що необов’язково вбивати суперника, аби виграти битву. Якби Вересолапка його не зупинила, він би точно забив Воронокрила на смерть.

«Що з мене стало?»

Раптом світло змінилося.

Яскравий ранок спохмурнів. На зміну світанку ніби прийшов присмерк. Птахи замовкли. Верески й завивання стихли. Навіть комахи перестали дзижчати. Крізь дерева прокрадалася пітьма.

Леволап підвів очі.

Сонце зникало. Його заковтував велетенський чорний диск, темніший і чіткіший за будь‑яку хмару.

— Що відбувається? — продзвенів переляканий нявкіт Вересолапки, але Леволап не міг відповісти. Голос застряг у горлі, кігті ніби вросли у землю. Повітря довкола нього похололо. А на небі сонце повністю зникло, зануривши ліс у ніч.

— Зореклан убив сонце! — почувся пронизливий крик якогось Вітряного вояка. Раптом усі коти почали волати, і земля аж задвигтіла від гупання їхніх лап, коли вони кинулися тікати темним лісом.

— Треба бігти додому. — Воронокрил закашлявся, а тоді потягнув за карк Вересолапку, яка досі скаменіло стояла біля Леволапа. — Ходімо!

Новачка ошелешено повернулася за своїм виховником.

— Я цього не забуду, — просичав їй на вухо Леволап.

Вересолапка зникла за деревами, і він знову глянув на сонце, чиї вмирущі промені кровили з‑за країв широкого чорного круга.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Сойколап торкнувся носом лапи Карохвістки. Листоплеса обмотала її вологим листям живокосту, і вона вже була не така гаряча.

— Як почуваєшся?

Карохвістка підняла лапу.

— Значно ліпше. — Вона глянула на загорожу. — Мені треба вертатись у бій.

— Ні. — Листоплеса промивала око Мишовуса поруч із ними, прибираючи кров вологим мохом. — Тіньовий Клан зараз допомагає нам, і, судячи зі звуків, доведеться лікувати достатньо ран і без того, щоб ти заробила собі ще одну.

— Але битва наближається сюди, — наполягала Карохвістка.

Листоплеса обтрусила мох від води.

— У такому разі ти будеш нам потрібна тут.

Попри те що табір здавався порожнім, ліс дзвенів моторошними відзвуками битви. Сойколап нашорошив вуха, наслухаючи. Загін Вогнезора бився з Вітряним Кланом саме над лощовиною. Невже їх справді відтіснили аж настільки далеко?

— Може, нам варто забрати поранених котів до кубла? — запропонував він. Косариконіг уже спочивав там, приспаний маковим насінням, з ранами, затовченими павутиною. — Так буде безпечніше.

Якщо вони проб’ються в табір.

— Сонце зійшло, зараз видно значно краще, — нявкнула Листоплеса. — Крім того, думаю, вони б хотіли нас бачити.

Він знав, що мова про Маргаритку та кошенят. Міллі організовувала їх на Високому Виступі.

— Ну, хто пам’ятає, що ми робимо, якщо в табір прийдуть чужинці? — спитала королева.

— Забираємо кошенят Міллі в кінець печери Вогнезора, — пискнула Ружка.

— Далі? — покроково перевіряла Міллі.

— Сидимо з ними там, якщо чужинці проб’ються всередину, — нявкнув Жабко.

— А де я буду?

— Біля печери, вартуватимеш разом із Маргариткою, — нявкнула Ружка.

Хутро Мишошубки ковзнуло скелею поруч із Міллі.

— Ми з Довгохвостом будемо обороняти вершину, щоб ніхто з котів не дістався до Високого Виступу.

— А я буду знизу! — озвалася Ясносерда з галявини.

Сіросмуг із Білокрилою досі вартували біля виходу з тунелю. Криголапка повернулася до табору відпрацьовувати бойові удари з Попелюшколапкою і Папоротехмаркою.

— Пильнуй лапу, добре? — застерегла Попелюшколапку Листоплеса. — Без героїзму.

— Без героїзму, — пообіцяла Попелюшколапка. — Але якщо вони проб’ються сюди, я не ховатимусь у медичному кублі!

Під шубкою Листоплесої шугнув страх.

— Я впевнена, що не проб’ються.

Чи вистачить Громових патрулів, щоб стримати Вітряний і Річковий Клани?

— Не забувай, що нам тепер допомагає Тіньовий Клан! — нявкнув Мишовус. — Я бився біля одного з їхніх новаків, коли мене відтягла Вохрошубка. Вони незлецькі бійці. Ми якраз майже побороли одного Вітряного вояка.

Він змахнув хвостом понад землею.

— Сиди спокійно, — насварила Листоплеса.

Мишовусові явно не терпілося кинутись назад у бій. Хіба він не розумів, наскільки це серйозно? Усі чотири Клани зійшлись у битві. Жодного попередження від Зореклану. Жодної зрозумілої причини.

Сойколап пішов у медичне кубло по нові листки для примочки Карохвістці, але вже на вході відчув, як повітря похолоднішало. Його хутро здибилось уздовж хребта.

— Чому знову темніє? — пролунав нявкіт Ружки з лощовини в нього над головою.

Наближається буря?

Сіросмуг і Білокрила вибігли з тунелю.

— Що коїться? — гукнув вояк.

— Чому в таборі стало темно? — голос Маргаритки тремтів. — Небо досі світле.

— Сонце зникає!

Від нажаханого виття Ясносердої Сойколап заціпенів. Це не могла бути просто хмарка, що набігла на сонце. Птахи в лісі змовкли. Навіть битва зупинилася. Що відбувалося?

Він кинувся до Листоплесої.

— Про що вона говорить?

— Щось ковтає сонце! — прошепотіла Листоплеса.

Кошенята Міллі занявчали, але мама згорнула їх до себе, і плач затих.

Листоплеса притиснулася до Сойколапа.

— Ми мусимо зберігати спокій. — Її тіло тремтіло, але голос був спокійний. — Певно, це звістка від Зореклану. Вона мине.

— Яка звістка? — запитала Папоротехмарка.

Сіросмуг прихилився ближче.

— Вони намагаються зупинити бій?

— Н‑не знаю, — затинаючись, відповіла Листоплеса. — Вони ніколи не ховали сонце, лише місяць.

Навіщо посилати звістку саме зараз? Вони ж не давали жодного іншого попередження.

Кров застигла в Сойколапових жилах.

Це взагалі не було пов’язано із Зорекланом. Сол попереджав їх про це. Сол сказав їм, що насуває темрява, яка й Зореклану не підвладна, темрява, яку їм не осягнути зором. Сол намагався попередити їх, що сонце зникне, але вони його не послухали.

Табором прокотилося виття, біля загорожі затупотіли лапи.

Їх атакували?

Сіросмуг, кігтями розкидаючи землю, кинувся до входу. Ясносерда помчала за ним.

Сойколап затамував подих — тернова загорожа зашаруділа, і на галявину ринули коти.

Громовий Клан.

Сойколап відчував дикий сморід страху й крові від своїх побратимів, які поверталися з битви. Поранені коти надто налякані, щоби дбати про свої рани.

— Чому це сталося?

— Куди ділося сонце?

— Зореклан покинув нас?

Кожне тіло пашіло жахом.

— Можна сховатись у яслах? — заблагала Папоротехмарку Криголапка.

Леволап пробився крізь терновий тунель і загальмував просто перед Сойколапом. Падуболапка прибігла вслід за ним.

Сойколап швидко їх обнюхав і полегшено відзначив, що вони не сильно поранені.

— Сонце дійсно зникло?

— Так. — Леволап місив кігтями землю.

— Зараз темно, як уночі?

— Радше як у присмерку. — Падуболапка, наїжившись, кружляла навколо нього.

— Але сонце справді зникло?

Леволап торкнувся хвостом Сойколапового плеча.

— У небі на місці сонця зараз тонкий вогняний круг. Усередині все чорне.

Чому я не бачу?

— Усі в безпеці? — запитав Вогнезір.

— Не більшій, ніж інші, — прогарчав Сіросмуг. — Де решта Кланів?

— Утекли у свої угіддя, — озвався Ожинокіготь від загорожі.

Кланом пробігли схлипи і крики.

— Папоротехмарко! — нявкнула Криголапка. — Де ти? Я нічого не бачу!

— Усі заспокойтесь! — наказав Вогнезір. — Я не знаю, що коїться. Але ми — вояки, ми мусимо відважно зустріти цю переміну.

Клан поволі гамувався.

Провідник підійшов до Листоплесої.

— Ти можеш пояснити, що відбувається?

Чи згадає вона попередження Сола?

— Зореклан не говорив зі мною, — нявкнула вона.

Сойколап випустив кігті. Бо вони не знали…

— Мабуть, це знак, — продовжила Листоплеса. — Припинити битву.

— Але ми не винні! — вискнула Ліщинохвоста.

— Це Вітряний Клан почав, — просичала Білокрила.

— Чому ми маємо страждати? — крикнула Папоротехмарка.

Листоплеса змахнула хвостом.

— Але битва таки скінчилася. Вочевидь, цього й хотів Зореклан.

— І що, нам далі жити в темряві? — Шипокіготь був радше розлючений, ніж наляканий.

— Чекайте! — гукнула Листоплеса. — Уже світліє. Сонце повертається!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Падуболапка вдивлялася в дерева над лощовиною, спостерігаючи, як сонце проганяє сутінки. Небо виблякло до блакитного, повітря почало нагріватися. Біля неї з лапи на лапу переминався Леволап, а Сойколап куштував повітря. Знову заспівали птахи. Пізні бджоли задзумкотіли, сонно поздіймавшись із трави побіч загорожі, і полетіли геть на обважнілих крилах. Та, попри сонце, що пестило шубку, Падуболапка досі тремтіла, її подряпане і зболене тіло дрижало.

«Що щойно сталося?»

Вона повернулася до Сойколапа. Якщо Зореклан заховав сонце, то медикіт напевно щось знає. Але її брат уже квапився геть, до Листоплесої, котра увивалася поміж розтривожених і поранених котів.

— Можеш простягнути лапи? — запитала медикішка в Орлякошуба. Золотавий кіт спробував і здригнувся.

— Вивих плеча, — поставила діагноз Листоплеса. — Піди зачекай біля прискалка. Я недовго. — Вона перейшла до Білокрилої. Сніжно‑біла шубка войовниці була закаляна плямами крові. — Розтяжки, вивихи?

— Тільки подряпини, — відповіла Білокрила.

— Тоді зачекай біля вояцького кубла, — наказала Листоплеса. — Ми принесемо тобі мазь, як тільки зможемо.

— Шипокіготь потягнув задню лапу, — озвався Сойколап.

— Проведи його на дальній кінець галявини, і хай відпочине під Високим Виступом, — сказала Листоплеса і пішла далі, вирядивши Ліщинохвосту і Маколеду чекати біля Білокрилої.

Ліщинохвоста припала до землі поруч з воячкою.

— Як сонце могло зникнути?

— Небо було ясно‑синє, тож це точно не хмара, — видихнула Маколеда.

— Хмари ніколи не приносять таку темряву і холод, — додала Білокрила.

Листоплеса пильно глянула на них.

— Вам треба зализувати подряпини, а не торохтіти, як в’юрки! — Вона підштовхнула Березопада і Бубконоса до Шипокігтя. — Зачекайте там.

Березопад пошкутильгав через галявину, уникаючи наступати на розпухлу лапу.

— Не розумію, чому Зореклан заховав сонце від нас! — обурено нявкнув він.

Бубконіс плигав поруч, обережно простягнувши задню лапу за собою.

— Вітряному Клану не слід було починати битву. І добре, що Зореклан на них розгнівався.

Падуболапка глянула на Леволапа, який оглядав решту Клану.

— Ти як?

— Нормально.

Він не хотів поговорити про зникле сонце?

— Ти дуже тихий.

— Ага. — Леволап зиркнув на Високий Виступ, з якого саме спускалася Міллі, вимацуючи шлях поміж каменелому. В її щелепах теліпалася Тернинка. Слідом ішла Маргаритка, несучи Жабка.

— Допоможімо їм, — запропонував Леволап і побіг до Високого Виступу.

Звідки в нього стільки енергії? Падуболапка була виснажена, подряпини й укуси, що вкривали її тіло, хай неглибокі, дошкульно щипали. Вона зітхнула і пішла за ним.

— Я міг і сам спуститися! — обурено заметляв лапками Жабко.

— Тихо будь, а то обоє впадемо! — відповіла Маргаритка з повним ротом хутра. Вона зістрибнула останні кілька кроків і озирнулася на Міллі. — Усе гаразд?

Міллі кивнула. Тернинка, широко розплющивши очі, бовталася в неї під бородою.

«Воно так завжди не буде», — хотіла сказати маленькій киці Падуболапка, хоч і не була впевнена, чи та вже достатньо підросла, щоб зрозуміти.

Леволап простягнув передню лапу, щоб загальмувати Міллі, котра сповзала на галявину, шурхотячи камінцями.

— Ми знесемо решту, — пообіцяв він.

— Дякую. — Маргаритка поклала Жабка, і він перевальцем рушив геть, здибивши хутро.

— Обережно! — Маргаритка замружила очі, коли малий мало не втелющився в Сіросмуга.

Сірий вояк відступив з дороги.

— Гей, маленький, можеш перевірити, чи в гніздечку Міллі достатньо моху? — нявкнув він.

— Добре!

Жабко поквапився до ясел.

Сіросмуг підморгнув Маргаритці й нявкнув:

— Щось він не дуже приголомшений.

Світлі очі Маргаритки потьмяніли.

— Він просто думає, що це чергова пригода, — зітхнула королева.

— Може, то й на краще. — Сіросмуг забрав у Міллі Тернинку й пішов услід за Маргариткою до ясел. Міллі брела поруч, тулячись до нього шубкою.

Леволап уже видирався по камінню нагору. Падуболапка втомлено підіймалася за ним до кубла Вогнезора.

Усередині було темно. Падуболапка мало не перечепилася через Ружку, яка сиділа біля самого входу. За нею Довгохвіст намагався вгамувати Джмелика. Крихітний сіро‑чорний котик квилив і кликав маму.

Довгохвіст лагідно обгорнув його хвостом.

— Тссс, розбудиш сестричку.

Падуболапка помітила Цвітку, яка лежала, згорнувшись клубочком біля живота Мишошубки, і міцно спала.

— Не тривож її, — махнула хвостом Мишошубка. — Сіросмуг зможе забрати її пізніше.

Довгохвіст тицьнув носом у плече Падуболапки. Його сліпі очі були повні тривоги.

— Ти бачила, як це сталося?

Він мав на увазі зникнення сонця.

— Так.

— Що каже Сойколап? — запитала Мишошубка, зблиснувши очима в півмороку.

Леволап знизав плечима.

— Він не завжди каже нам, що дізнається від Зореклану.

Падуболапка зустрілася поглядом з братом. «Він думає про те саме, що і я?» Якщо вони справді були могутніші за Зореклан, то Сойколап мав би знати, що означає зникнення сонця. Леволап відвів очі.

— Може, він сьогодні вночі розділить з ними сон, — з надією нявкнула новачка.

Мишошубка обгорнула Цвітку хвостом.

— Сподіваюся.

Падуболапка вхопила Джмелика за карк і підняла. Котик здивовано пискнув і заметляв лапками в повітрі.

Ружка позадкувала.

— Не хочу, щоб мене зносили!

— Доведеться потерпіти!

Леволап узяв її й поніс до виходу з печери.

Падуболапка виснажено подалася за ним до ясел, де вже чекав Сіросмуг, щоб забрати кошенят.

— Цвітка спить, — сказала йому новачка, передаючи Джмелика. Подряпина на шиї запекла. — Мишошубка передала, щоб ти забрав її пізніше.

Сіросмуг кивнув і зник в ожинових заростях.

До них підійшла Попелюшколапка.

— З кошенятами все гаразд?

— Леволапе! — гукнула з протилежного боку галявини Листоплеса. — Візьми Лисолапа і назбирайте ще павутини.

Медикішка саме намащувала зіллям поріз на плечі Медозелої. Почувши своє ім’я, Лисолап вибіг на галявину.

— Я знаю, де є велике павутиння, — нявкнув він. — Просто біля входу є порожня колода. Там його повно.

Леволап глянув на Ожинокігтя. Воєвода Громового Клану стояв під Високим Виступом, а Сойколап наносив липку мазь на його рану.

— Можна нам вийти? — гукнув він. — Листоплесій потрібне павутиння.

— Добре, але будьте обережні, — застеріг Ожинокіготь.

Коли Леволап із Лисолапом пішли, Листоплеса повернулася до Падуболапки.

— У моєму кублі біля калюжки є трави, — нявкнула вона. — Віднеси Білокрилій і решті. Ти зможеш показати, як їх пережувати і нанести на подряпини.

— Я теж знаю, як це робиться! — раптом нявкнула Попелюшколапка.

Падуболапка закліпала.

— Звідки? Ти ж не новачка‑медикішка.

Листоплеса припинила намотувати павутиння на рану Медозелої.

— Вона стільки часу провела в медичному кублі, що, мабуть, сама навчилася. — Кицька махнула Попелюшколапці. — Іди допоможи Падуболапці. Але будь обережна з лапою.

— Добре.

Поки вони йшли до медичного кубла, Падуболапка помітила, що Попелюшколапка вже майже не кульгала.

— Як твоя лапа? — спитала вона.

— Значно краще, — нявкнула Попелюшколапка. — Не думаю, що я вже можу виконати кожен бойовий прийом, але скоро стану вправною, як раніше. Плавання дуже вчасно стало в пригоді, — похмуро додала вона.

Новачки проминули Вивіркострибку. Темно‑руда кицька незграбно сиділа на краю галявини, піднявши крижі й виставивши задню лапу.

Падуболапка кивнула, але Вивіркострибка лише притуплено глянула на неї. Щось було не так.

— Листоплеса тебе вже оглядала?

— Ще ні, — напружено відповіла їй Вивіркострибка.

Щось сталося.

Падуболапка опустила погляд і побачила, що пісок довкола кішки був брунатний. Кров.

— Ти поранена!

Забувши про втому, вона підбігла до мами й почала обнюхувати її хутро. З‑під грудей цабеніла свіжа кров. Передні лапи Вивіркострибки тремтіли, і вона присіла, важко застогнавши.

Позаду почулися швидкі кроки.

— Що трапилось? — спитала Піскошторма.

— У неї кровотеча, — прошепотіла Падуболапка. Її кінцівки заніміли від страху.

Вивіркострибка знову застогнала і перевернулася на бік, відкривши закривавлений живіт. Піскошторма зойкнула.

— Чому ніхто тебе не оглянув? — Вона махнула хвостом Падуболапці. — Поклич Листоплесу!

Новачка витріщилася на маму. Вивіркострибка важко дихала, надимаючи боки.

— Біжи! — підштовхнула Падуболапку Піскошторма.

Листоплеса сиділа на іншому краю галявини й пережовувала трави.

— Вивіркострибка поранена!

Падуболапці не довелося більше нічого казати. Медикішка притьмом підвелась і побігла до сестри.

Новачка помчала слідом, а коли наздогнала, Листоплеса вже схилилась і перекотила Вивіркострибку на спину. Вона обережно розділила лапою руде хутро. Від грудей до стегна тягнувся глибокий поріз від кігтя. З нього лилася кров, збираючись у калюжі на піску.

Падуболапка притиснулася мордою до щоки Вивіркострибки.

— Вона ледве дихає. — Мамині очі вже заплющувалися. — Не засинай! — заблагала новачка. Раптом вона помітила, що Леволап і Лисолап вернулись у табір зі жмутками павутиння в зубах. «Слава Зореклану!» — Сюди!

Леволап кинувся до мами.

— Дай мені. — Листоплеса забрала в нього павутину і почала промочувати рану Вивіркострибки. Тоді підкликала Лисолапа і взяла павутиння в нього. — Біжи до мого кубла, — сказала вона, не підводячи очей. — Принеси мокрого моху. Швидко!

Леволап нажахано дивився на Вивіркострибку.

— Ти теж! — гаркнула Листоплеса. — Біжи!

Леволап із Лисолапом помчали геть.

Сойколап, мабуть, почув весь цей гамір, бо залишив Ожинокігтя і з мокрими від мазі лапами почав пробиратися крізь поранених вояків.

Ожинокіготь здивовано проводжав його поглядом, аж раптом побачив Вивіркострибку. Воєвода кинувся через галявину, розсипаючи дорогою Сойколапову мазь, і зупинився біля Падуболапки.

— Що сталося?

— Рана на животі, — прошепотіла новачка.

— Як це трапилось?

Піскошторма похитала головою.

— Вона билася біля мене на березі, але я думала, що все гаразд. Вивіркострибка нікому не програвала.

Ожинокіготь присів біля своєї партнерки.

— Не залишай мене, — заблагав він.

Почувши його голос, Вивіркострибка раптом розплющила очі, але тоді знову заплющила.

Ожинокіготь поторсав її мордою.

— Усе буде добре. Листоплеса не дасть тобі померти.

Падуболапка з надією глянула на Листоплесу, але медикішка була надто зайнята раною Вивіркострибки і не підводила очей. Сойколап прослизнув до неї й почав притримувати павутиння, поки Листоплеса додавала свіжі примочки.

Леволап уже повернувся й поклав біля кицьки жмуток мокрого моху. Вона підняла його й почала відмивати кров.

— Принеси ще!

Вивіркострибка навіть не здригнулася від холодної води. Вона була непритомна.

Падуболапка нахилилася ближче.

— З нею все буде добре, правда?

Ожинокіготь лизнув щоку Вивіркострибки.

— Поспи, моя хороша. Я буду тут, коли ти прокинешся.

— Що сталося? — до них підійшов Вогнезір і вражено вирячився на Вивіркострибку.

— Усі відступіть звідси! — раптом крикнула Листоплеса.

У вухах Падуболапки застугоніла кров. «Вона помре!» Новачка позадкувала на задубілих лапах і наштовхнулась на Ожинокігтя. Її батько тремтів.

— Падуболапко! — Листоплеса дивилась прямо на неї. — Іди в моє кубло і принеси дубове листя.

«Дубове листя. Дубове листя». Вона намагалася зосередитися, боячись, що в паніці забуде.

Прибігши до медичного кубла, новачка сягнула в розколину і витягнула жменю листя. Перебравши його, вона відділила дубове. Добре, що його легко впізнати. Падуболапка взяла листочки в зуби й поспішила до Листоплесої.

— Пережувати їх? — запропонувала вона, поклавши листя біля медикішки.

— Сойколап це зробить.

Падуболапка відійшла подалі. Леволап незмигно дивився на їхню маму. Його очі люто палали. «Він хоче знати, хто це зробив».

Новачка раптом зрозуміла, що тремтить, мов кошеня. Вона заплющила очі й відчула дотик Піскошторми.

— Якщо її можливо врятувати, то Листоплеса це зробить.

Падуболапка прихилилася до воячки, вдячна за її тепло. Листоплеса із Сойколапом тим часом закінчували обробляти рану Вивіркострибки.

Медикішка підвела погляд.

— Я зробила все, що могла, — нявкнула вона. — Тепер усе в лапах Зореклану.

Кицька підняла шматок моху і приклала його до вуст Вивіркострибки, витискаючи краплі води в її рот.

За мить Вивіркострибка глитнула. Це був добрий знак?

— Їй потрібне тепле гніздо, — нявкнула Листоплеса. — Але я б не ризикувала її поки рухати, щоб рана знову не відкрилася. — Вона глянула на Падуболапку і Леволапа. — Можете скласти гніздо довкола Вивіркострибки?

Новачка кивнула. Звісно, що можуть!

— Папороть, мох, пір’я — усе, що знайдете, — мовила медикішка. — Вона мусить бути в теплі й не рухатися. — Листоплеса підвелася. — Сойколапе, приглянь за нею і скажи, якщо будуть зміни. Я йду оглядати решту поранених. — Вона глянула на Ясносерду, яка ходила між вояками зі жмутком трав у зубах. — Ясносерда сама не впорається.

Вогнезір підійшов ближче й поклав морду Листоплесій на голову.

— Я тобою пишаюся.

— Я лише сподіваюся, що зробила достатньо, — промурмотіла медикішка.

Вогнезір повернувся до своєї партнерки:

— Ти, мабуть, виснажена. Піди поїж і відпочинь.

Зелені очі Піскошторми зблиснули.

— Вона моя донька! Я нікуди не піду!

Падуболапка відчула, як гостра шпичка простромлює їй серце. «Вона моя мама! Вона не може померти!»

— Ходімо, — торкнувся до неї хвостом Леволап. — Треба зробити гніздо.

Неподалік сиділи Лисолап і Криголапка. Вони що, весь цей час дивилися?

— Допомогти вам? — нявкнув Лисолап.

— Треба знайти матеріали для гнізда, — сказав Леволап. — Підійде будь‑що м’яке і тепле.

Лисолап і Криголапка помчали геть, а Падуболапка помітила, що Вогнезір та Ожинокіготь розмовляють про щось зі Сіросмугом, Порохошубом і Шипокігтем під Високим Виступом. Їхні очі були тьмяні, а голоси — приглушені. Новачка нагострила вуха, але не могла розібрати розмови.

— Але хіба битва не закінчилася? — нявкнула вона. — Про що ще говорити?

— Битву не було ні виграно, ні програно, — зауважив Леволап. — Зникнення сонця її просто зупинило. Тепер, коли сонце вернулося, Вітряний Клан може прийти і докінчити те, що почав.

— Не може! — Падуболапка обурено наїжилася. — Зореклан подав знак, що нам не треба битися!

— Сонце заховав не Зореклан, — буркнув Леволап.

Лисолап підбіг до них, тримаючи в зубах величезну пір’їну.

— Підійде?

Він чхнув — пір’їна вилетіла з рота і м’яко приземлилася.

— Це вже початок, — нявкнув Леволап. — Але я думаю, що треба пошукати за табором. Нам потрібно багато підстилки.

Падуболапка глянула на Вивіркострибку. Її боки ледь‑ледь рухалися, воячка здавалася маленькою і холодною. Сойколап притулився до мами й приклав морду ближче до її носа, ніби наслухав дихання.

— Ходімо, — мовив Леволап, а тоді подався до виходу в ліс.

Падуболапка здивовано роззирнулася. «Усе так мирно. Ніби нічого не сталося». Сонце світило крізь гілля, птахи на деревах співали. Кілька листочків кружляли в повітрі. Падолист наближався з кожним днем. Папороть ставала жорсткою й сухою, надто твердою для гнізда.

Новачка подалася за Леволапом. Її втома повернулася. То тут, то там виднів прим’ятий кущ трави або жмуток хутра, що застряг в ожині, нагадуючи про недавню битву. Подряпини знову запекли.

— Оці м’які.

Леволап зупинився біля зеленого куща папороті. Він почав видирати стебла зубами і складати їх на землі.

Падуболапка вхопилася за стебло й потягнула. Вони працювали разом, аж доки наскладали цілий сніп.

— Лисолапе! — гукнув Леволап.

— Ідемо!

Чагарі зашурхотіли, і звідти з’явилися Лисолап із Криголапкою, тримаючи в зубах велетенські жмутки моху.

— Думаю, цього досить, — вирішив Леволап. Він обхопив лапою сніп орляка й почав тягнути його до табору. Падуболапка пішла за ним, підсовуючи стебла докупи, коли вони почали розпадатися. Новачка була така втомлена, що її зір затуманився, і ліс довкола ніби ходив обертом.

— Ми б усе одно виграли, — пирхнув Леволап, коли вони вже підійшли до загорожі.

«Справді?» Падуболапка не була така певна. Виснажено обходячи тонкий слід крові, вона відчула, ніби всі чотири Клани щось втратили, але не знала, що саме.

Вивіркострибка досі не ворушилася. Сойколап усе так само сидів біля неї. Коли вони підійшли, медикіт підвів голову, а тоді встав і потягнувся.

— Покладіть мох під неї, — мовив він. — Земля дуже тверда.

Падуболапка засунула один жмуток Вивіркострибці під плечі, інший під стегна, а тоді обережно обклала валками її живіт. Мамине хутро затверділо від засохлої крові й пахло травами. Маргаритка принесла з ясел пір’я. Поки Леволап складав довкола Вивіркострибки папороть, Падуболапка додала пір’я, щоб було тепліше. Коли вони закінчили, Сойколап знову сів біля мами й поклав підборіддя їй на плече.

— Ходіть поїжте! — покликав їх Ожинокіготь до кагату свіжини. Там залишилося лише кілька шматочків. Сьогодні ні в кого не було часу на полювання.

Леволап подався до батька, а Падуболапка лишилася на місці. Вона однаково була надто втомлена, щоб їсти, а живіт стягнуло від болю. Вона більше нікуди не піде від мами. Новачка згорнулася біля Вивіркострибки і, легенько дихаючи на холодне мамине вухо, заплющила очі.

«Будь ласка, нехай ця битва не забере її в мене».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Леволап проковтнув останній шматок. Та миша йому була на один зуб, та принаймні в животі перестало бурчати. Він підвів погляд на сонце, що сяяло високо в ясному небі. Чи зникне воно знову?

«Що відбувається?» — відлунив у його голові нажаханий нявкіт Вересолапки.

Він не міг довіряти їй.

Він не міг довіряти сонцю.

Він міг довіряти лише собі та своєму Клану.

На галявині потроху порожніло. Вогнезір переходив від одного кота до іншого, посилаючи їх до кубел відпочити.

Вивіркострибка лежала у своєму тимчасовому гнізді, а Падуболапка і Сойколап згорнулися біля неї. Листоплеса прийшла ще раз оглянути сестру.

— Тобі треба відпочити, — мовив Вогнезір до медикішки.

Листоплеса вже похитувалася на лапах.

— Але ще є поранені.

— Ясносерда їх огляне і покличе тебе, якщо буде треба.

Вогнезір глянув на однооку кішку, яка переходила від кубла до кубла, перевіряючи, як почуваються вояки і новаки.

— Їй теж треба відпочити, — заперечила Листоплеса.

— Вона відпочине, але спершу ти.

Медикішка моргнула, і її вуса затремтіли від притлумленого позіхання.

— Гаразд, — погодилася вона. — Але розбуди мене, якщо щось станеться.

Кицька глянула на Вивіркострибку.

Падуболапка підсунулася ближче до мами і притулилася до її вуха носом так, ніби могла полегшити її стан, якщо дуже‑дуже захоче. Леволап напружив плечі і вчепився кігтями в м’яку землю. Він знав, що якби бився там замість Вивіркострибки, то переміг би. Злість пекла в лапи. Це була битва, яку вона мусила пройти наодинці.

Вогнезір торкнувся мордою до його вуха.

— Може б ти теж відпочив?

— Я не втомився.

Він зазирнув у зелені очі провідника.

Вогнезір моргнув перший.

— Тоді ходімо. Треба вирішити, що робити далі.

Леволап рушив за ним до місця, де Порохошуб, Золошуб і Ожинокіготь ділили кроля разом із Хмарохвостом і Піскоштормою.

Коли вони підійшли ближче, воячка підвела очі й підштовхнула шматок здобичі до Вогнезора.

— Ти, мабуть, голодний.

— Я поїм, лише коли кагат свіжини знову наповниться, — відповів Вогнезір.

Піскошторма ще мить дивилася на нього, а тоді перевела погляд на свіжину, яку пропонувала.

— Тобі потрібні сили не менше за інших.

Вогнезір сів, опустивши плечі, і взяв шматок кроля.

— Дякую.

Ожинокіготь сидів якось неприродно — вочевидь, той укол терня в боці ще болів. Леволап ледве стримався, щоб не загарчати. Ніхто більше не має постраждати від зради Вересолапки! Він опустився на землю. Тепер треба спланувати, як помститися Вітряному і Річковому Кланам. Ох ці боягузи! Їхній таємний напад не гідний справжніх вояків. Громовий Клан змусить їх заплатити за те, що вони зробили.

— Думаєте, сонце зникне знову?

Хвіст Порохошуба був розпушений.

Золошуб ще досі не відмив кров на лапах. Він провів на землі лінію закривавленим кігтем.

— Це міг бути лише початок.

— Не треба панікувати, — нявкнув Вогнезір, глитнувши здобич. — Ми мусимо вірити, що це було лише повідомлення.

«Це все, про що вони збираються говорити? Про зникле сонце?» Леволап не міг повірити власним вухам.

— А якщо це не було повідомлення? — заперечив Порохошуб. — А якщо сонце перестане працювати?

— Але воно завжди працювало, — мовила Піскошторма. — Чому б зараз мало перестати?

— Воно раніше й не зникало ніколи, — зауважив Золошуб. — А щойно зникло.

— Я думаю, що це було застереження від Зореклану, щоб ми припинили битву, — нявкнув Ожинокіготь.

— Але нащо нас застерігати? — прогарчав Порохошуб. — Ми цю битву не починали!

— Може, його просто заховала якась дивна хмара, — розважив Хмарохвіст. Леволап знав, що вояк народився в гнізді Двоногів і ніколи насправді не вірив у Зореклан.

— Але звідки взялася та хмара? — запитав Золошуб. — І куди вона зникла? Небо було чисте.

Хмарохвіст знизав плечима.

— Мусить бути якесь пояснення.

Порохошуб смикнув хвостом.

— Це Зореклан, — не вгавав він. — Хто ще це міг бути?

Яке це має значення? Усередині в Леволапа все палало від люті. Битву з Вітряним Кланом вони не виграли. Її треба було закінчити раз і назавжди, якщо вони хотіли спокійно спати у своїх гніздах. Сонце не мало значення. Треба розбиратися з ворогами. Він зашкрябав кігтями по долівці.

— Ти хочеш щось сказати?

Леволап усвідомив, що Ожинокіготь дивиться на нього.

«Я хочу багато що сказати!» Новак підвівся.

— Нам треба провчити Вітряний Клан! — оголосив він. — Вони не можуть просто так на нас нападати.

Ожинокіготь похитав головою.

— Леволапе, ми вже пролили достатньо крові.

— Битву закінчено, — погодився Вогнезір. — Нам треба з’ясувати, що означає зникнення сонця.

— Може, Листоплеса піде до Місячного Ставу і поділиться язиками із Зорекланом? — спитала Піскошторма.

Вогнезір глянув на Вивіркострибку, яка лежала на іншому боці галявини.

— Коли всі поранені зможуть побути трохи без неї.

— Сподіваюся, це станеться скоро, — промурмотів Порохошуб.

Хутро Золошуба трохи вляглося.

— Що швидше, то краще.

Леволап переминав під собою ґрунт. Нащо чекати, щоб запитати, чи знають відповідь їхні предки? Зараз не час ставити питання. Зараз час діяти! Час для битви. Час помститися за зраду.

— Чому ми не можемо просто…

Раптом новак затнувся.

Він перебив Піскошторму. Вона дивилася на нього, розтуливши рота.

— Вибач.

Леволап позадкував, раптом усвідомивши, що він там був єдиний новак.

— Мабуть, тобі слід відпочити, — лагідно запропонував Вогнезір.

Леволап кивнув і відвернувся, залишивши групу вояків перейматися і причитати без його коментарів. Він розкидав за собою пісок на кожному кроці. Одного дня вони його послухають.

Падуболапка і Вивіркострибка спали. Він зупинився біля них і дивився, як синхронно надимаються й опадають їхні боки, ніби в них було одне дихання на двох. Сойколап кудись пішов. Папороть біля Вивіркострибки, на якій він спав, була прим’ята.

Ніби почувши Леволапові думки, Сойколап вийшов з медичного кубла. Він тримав промочений мох. Леволап провів його поглядом від кубла до їхньої мами. Новак притиснув мох до рота Вивіркострибки.

— Вона виживе? — прошепотів Леволап.

— Думаю, так. — Сойколап не підвів очей. — Запалення наче нема.

— А Зореклан попередив тебе, що її поранять?

«Вони попередили тебе хоч про щось із цього всього?» Серце Леволапа забилося швидше, поки він чекав на відповідь.

Сойколап відклав мох.

— Ні. — Кіт примнув стебло папороті біля Вивіркострибчиного носа. — І, перш ніж ти спитаєш, вони не казали нічого ані про зникнення сонця, ані про битву.

Леволап примружив очі. Він знав, коли в Сойколапа щось було на гадці.

— Ти думаєш, це все не стосується Зореклану?

Сойколап сів.

— Ні.

А що тоді? Чому Сойколап завжди був такий таємничий?

— Здається… — загадково почав Сойколап.

— Що?

Він підвів голову.

— Здається, я знаю того, хто має відповіді.

Хутро вздовж Леволапового хребта стало дибки. Бліді блакитні очі Сойколапа були зосереджені на ньому, ніби його брат справді бачив.

— Нам треба знайти Сола, — нявкнув медикіт. — Він передбачив, що сонце зникне. Він сказав Листоплесій, що насуває велика пітьма і що сонце зникне. Сол розповів би нам більше, якби Вогнезір його не прогнав.

На Леволапа накотило розчарування. Сойколап був не кращий за вояків.

— Чому ти так переймаєшся за сонце? — Він махнув хвостом. — Це неважливо. Воно вже вернулося, і все добре. Але нам досі треба розібратися з Вітряним Кланом. Вони ж повернуться, якщо ми не покажемо їм, що не можна…

Сойколап його перебив.

— Це важливо, — прогарчав він. — Вітряний Клан — це лише шпичка в нашій шкірі. Ми можемо витягнути її будь‑якої миті. Але сонце зникло, і Сол знав, що це станеться. А Зореклан не знав! Ти хіба не розумієш, що це означає?

Леволап таки не розумів, але не хотів у цьому зізнаватися.

— І що ми можемо із цим зробити?

— Треба знайти Сола.

Спантеличений Леволап відсахнувся.

— Не кажи дурниць! Сол пішов ще вчора. Він може бути де завгодно. А Вогнезір точно не дозволить нам піти його шукати. Щойно була битва. Половина вояків поранені, і хтозна, коли на нас знову можуть напасти.

Сойколап прищулив вуха.

— Не забувай про пророцтво! — гаркнув він. — У наших лапах сила зір! І це робить нас сильнішими за Вогнезора, сильнішими за Зореклан! Якщо Сол знає, чому сонце зникло, ми мусимо його знайти!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Сойколап ладен був надерти братові вуха, щоб той нарешті послухав.

— Ми мусимо знайти Сола!

Вивіркострибка біля нього заворушилася.

— Кого? — видихнула кицька.

Вона прокинулася!

Сойколап нахилився і торкнувся носом до маминого хутра. Вона стала тепліша. Проте не гаряча. Отже, запалення не було. Він поклав подушечку їй на бік. Дихання вирівнялося і сповільнилося. Вивіркострибка відійшла від больового шоку.

— Як Леволап? — тихо запитала воячка.

— Я тут.

Новак торкнувся носом до її вуха.

— А Падуболапка? Вона не поранена?

— Ні, все добре, — заспокоїв Сойколап.

Папороть зашурхотіла — Вивіркострибка підвела голову.

— Сонце знову зникло?

— Подивись! — заохотив Сойколап, щоб вона розплющила очі. — Воно досі світить.

Вивіркострибка опустила голову.

— Мабуть, Зореклан лихий на нас.

— Не на нас, — нявкнув Леволап. — Вони злі на Вітряний Клан.

«Це взагалі не пов’язано із Зорекланом», — буркнув про себе Сойколап і примнув папороть біля маминої голови. Він почувався так, ніби сидить з неспокійним кошеням.

Заворушилася Падуболапка.

— Вона прокинулася?

Новачка притьмом скочила на лапи.

— Вивіркострибко?

— Падуболапко, це ти?

Новачка забурилася носом у мамине хутро.

— Я так боялася, що ти помреш!

Вивіркострибка тихо замуркотіла.

— Маленька моя, я тебе ніколи не залишу, — пообіцяла вона.

До них наближалися чиїсь кроки. Сойколап відчув запах Ясносердої.

— Я бачила, що вона ворушилася! — голос одноокої воячки був сповнений надії.

— Вона прокинулася, — відповів Сойколап. — Запалення немає, дихання сильне.

— Покликати Листоплесу? — запропонувала Ясносерда.

Сойколап похитав головою.

— Вона спить. Розбудимо, якщо кровотеча поновиться або Вивіркострибка почне вставати.

— А як сюди пір’я потрапило? — поранена воячка обнюхувала м’яку підстилку довкола себе і легенько примнула її лапою. — І папороть?

— Ми збудували гніздо довкола тебе, — відповіла Падуболапка.

— Дякую. — Нявкіт Вивіркострибки був повен гордощів. — Ви в мене такі хоробрі й хороші.

— Вивіркострибко, тобі треба відпочити, — мовила Ясносерда. — Ти втратила багато крові.

— Так, — зітхнула воячка, і папороть довкола неї знову зашурхотіла.

— Вона заплющує очі, — прошепотіла Падуболапка. — Дамо їй поспати.

— Вам трьом теж слід відпочити, — порадила Ясносерда. — Я пригляну за Вивіркострибкою, поки Листоплеса не прокинеться.

У Сойколапа защипало в подушечках. Це міг бути їхній шанс піти пошукати Сола.

— Дякую, Ясносердо. — Він намагався вдати, що дуже втомлений. — Ходімо, — гукнув новак Леволапа і Падуболапку. — Поспимо трохи.

Як тільки вони відійшли достатньо далеко від Ясносердої, Сойколап зупинився.

— Що таке? — пригальмувала біля нього Падуболапка. — Щось ви якісь неспокійні.

— Ми мусимо знайти Сола!

— Що?

Леволап зітхнув.

— Сойколап вбив собі в голову, що цей чужинець знає, чому зникло сонце.

— Як він може це знати?

Дихання Падуболапки сколихнуло Сойколапові вуса.

— Бо він попередив нас, що це станеться! — Сойколап не збирався чекати на ще одне дурне запитання. — Ми мусимо йти негайно, поки Клан думає, що ми спимо.

Леволап обійшов сестру.

— Ми повинні піти з ним, — мовив новак. — Бо інакше він піде сам. — Кіт зупинився і глянув на Падуболапку. — Ти зможеш?

— Так, — кивнула кицька. — Я трохи відпочила. Але чекайте.

Вона кудись побігла і повернулась із не дуже свіжою землерийкою.

Сойколап наморщив носа.

— Ти збираєшся це їсти?

— Я вмираю з голоду. Ти ні?

— Ні. — Сойколап був надто стривожений, аби перейматися їжею. Він міг поїсти пізніше. — Їж швидко.

Падуболапка поглинала свою трапезу величезними ковтками.

— Ясносерда на нас дивиться? — спитав Леволапа Сойколап.

— Вона дивиться на Вивіркострибку, — відповів Леволап. — Вона сидить до нас спиною.

— Хто ще є на галявині?

— Більше нікого, — сказав новак. — Усі по своїх кублах. — Він зробив паузу. — Вогнезір на Високому Виступі.

— Але він спить.

Леволап здивовано наїжився.

— Звідки ти знаєш?

— Я чую, як він дихає. — Сойколап покуштував повітря. Вхід до табору вартував Сіросмуг. — Доведеться втекти через виходок.

— Тільки не знову! — зітхнув Леволап. — Ти точно впевнений, що нам треба знайти того Сола?

Сойколап переминав кігтями землю.

— Він може знати відповіді на все!

Леволап прихилився ближче.

— Ти маєш на увазі пророцтво, так?

І Зореклан. І Плем’я Вічного Полювання. Хто ще міг знати цю таємницю?

— Я тільки припускаю, — зізнався Сойколап. — Але мушу дізнатися.

Леволап торкнувся до Падуболапки.

— Ти вже все?

— Так! — відповіла кішка, досі дожовуючи. Сойколап повів їх уздовж тернової загорожі до виходкового тунелю. Падуболапка голосно відригнула.

Сойколап прикрив її рота хвостом.

— Тихо!

— Вибач.

— Чекайте! — гукнув Леволап. Він пригнув Сойколапа до трави. — Ясносерда озирається.

— Вона нас побачила? — шепнув Сойколап. Його серце голосно загупало.

Леволап затамував подих.

— Ні, — врешті нявкнув він. — Вона знову повернулася до Вивіркострибки. Можна йти.

Новак випростався і вже подався вперед.

— Чекай! — шепнув Сойколап. До них хтось ішов.

Леволап присів біля нього.

— Що ще таке?

Березопад і Бубконіс ішли крізь виходковий тунель до табору.

— Я відбив двох Вітряних вояків одною лапою, — вихвалявся Бубконіс.

— Може, вони і швидкі, але малі, — нявкнув Березопад. — Якщо вже вдалося схопити, то їх насправді легко збити з лап.

— Не те що Річковий Клан, — форкнув Бубконіс. — Вони, мабуть, увесь час їдять. Вони більше схожі на жирних волохатих риб, ніж на котів!

Сойколап затримав дихання. Їхні кроки проминули і стихли у вояцькому кублі.

— Звідки я мав знати, що вони йтимуть цим тунелем? — буркнув Леволап. — Я не бачу крізь терня.

— Спробуй слухати! — відрізав Сойколап.

Вони протиснулися до виходка, і медикіт відчув хвилю полегшення, хоч ніздрі наповнював сморід. Він повів Падуболапку і Леволапа вгору схилом в бік озера. Там був кущ ожини, де можна заховатися і спокійно вирішити, куди йти.

— То що? — спитала Падуболапка, як тільки вони зупинилися за кущем.

Сойколап покуштував повітря. Він ще мав слабку надію почути запах Сола. Проте битва затопила ліс незнайомими ароматами. Тут билися чотири Клани. Від Сола не залишилося ні сліду.

— Порохошуб відвів його до Вітряного кордону, — нагадав Леволап.

— Я там його теж бачила, — захоплено нявкнула Падуболапка. — На рівнині.

— Зараз його там точно не буде, — нявкнув Сойколап.

Леволап махнув хвостом понад листям.

— Чому?

— Бо він там був.

Сойколап чомусь був упевнений, що Сол знав про всі чотири Клани. Він шукав Вогнезора не випадково. Сол був на території Вітряного Клану, тож логічно припустити, що він захоче звернутися і до інших Кланів. Сойколап лише сподівався, що чужинець не пішов до Річкових котів. Вони жили на протилежному березі озера, надто далеко, тож новаки не встигнуть піти і повернутися так, щоб у Клані не помітили їхньої відсутності.

— Сол мав далі піти до Тіньового Клану, — твердо нявкнув Сойколап, хоч і не був до кінця впевнений. Новак хвилювався, що брат і сестра не підуть за ним, якщо дізнаються, що він не має гадки, куди їх вести.

— Звідки ти знаєш? — спитав Леволап.

— Просто знаю, — збрехав Сойколап.

— Але ми не можемо піти на Тіньову територію! — зойкнула Падуболапка.

— Ти ходила, — нагадав їй Сойколап.

— То була надзвичайна ситуація, — заперечила Падуболапка. — Я мусила піти.

— Це теж надзвичайна ситуація!

— Але ми не знаємо, чи Сол там. Принаймні не точно. — Новачка сіла. — Я не побачила в них у таборі жодних незнайомців.

— Може, він ще не дійшов туди, коли битва почалася, — нявкнув Сойколап.

Леволап потер лапою вуса.

— Я згоден з Падуболапкою. Ми не можемо просто піти на Тіньову територію. Щойно була битва. Вони нас роздеруть.

— Щось не схоже на тебе так боятися, — під’юдив його Сойколап.

— Я боюсь не за себе, я боюся за Клан, — форкнув Леволап.

Падуболапка протяжно зітхнула.

— Він має рацію, — нявкнула вона. — Тіньовий Клан — наші єдині союзники зараз. Не варто їх дратувати.

Сойколап розлючено змахнув лапою листя. Так вони ні до чого не договоряться.

— Давайте підемо по нашій території, — запропонувала Падуболапка. — Може, знайдемо якийсь слід Сола біля кордону. Якщо ти кажеш правду і він дійсно намагається дістатися до Тіньового Клану, то найшвидше йому було б іти через наші землі.

— Логічно, — погодився Леволап. — Сол — самітник, отже, він очевидно тримався подалі від битви.

— Гаразд, — мовив Сойколап. Він вийшов із‑за ожини і одразу ж перечепився через галузку.

— Я поведу, — нявкнув Леволап.

Медикіт відчув знайомий укол обурення, але проігнорував його. Це надто важливо. Він зараз був ближче до відповідей про пророцтво, ніж будь‑коли.

Новаки відвернулися від озера і пішли вглиб лісу. Так далеко ще ніхто з них не заходив. Лісова долівка стала незнайомою. Широке дубове і букове листя, таке гладеньке до лап, перетворилося на дрібне і зіжмакане ліщинове. Сойколап уже навіть не відчував запаху озера. Ліс став густіший, дерева були менші, але росли ближче, тож новакам доводилося йти звивистою стежкою. М’які зарості папороті та ягідних кущів порідшали, а аромат здобичі ослаб. Гілки чіплялися за хутро.

Стежка вперто вела вгору. Сойколап відчував крізь дерева запахи з гір.

— Ми дійшли до краю нашої території! — оголосив Леволап.

Медикіт покуштував повітря. На деревах було кілька старих поміток Громового Клану, а Тіньового за ними навіть не було чути. Серце в грудях забилося сильніше. Він подався за Леволапом уздовж межі, полегшено відчуваючи, як поруч рухається Падуболапка. Було таке враження, ніби вони от‑от зайдуть за край світу.

Леволап зупинився.

— Я щось чую.

Сойколап наздогнав брата й обнюхав гілки біля нього.

— Це він! — Новак одразу впізнав запах Сола. — Він був тут.

Слід чужинця був ледь чутний і вивітрений, але непомильний. Сойколап пішов уперед, довірившись власному носу. Ще один слід на галузці! Вони знайшли стежку Сола.

— Він точно йшов на територію Тіньового Клану, — зауважила Падуболапка.

— А якщо він уже перейшов кордон? — спитав Леволап.

— Розберемося із цим по факту, — мовив Сойколап. Він не міг зараз загубити Сола.

Новаки рушили вперед за слідом уздовж верхньої межі Громового Клану. Раптом Сойколап відчув Тіньовий запах. Він зупинився й нагострив вуха. Патруля не було чути, ніхто не ворушився в підліску.

— Це просто їхні помітки, — заспокоїв Леволап. — Ми дійшли до верхівки кордону з Тіньовим Кланом.

Сойколап тріумфував. Він таки мав рацію. Сол шукав Тіньовий Клан. Але всередині водночас прокинувся страх. А якщо слід поверне на чужу територію? Чи погодяться Леволап і Падуболапка перейти кордон разом з ним? Якщо ні, то як він знайде Сола без них? Новак крокував далі, гостро відчуваючи Тіньовий запах, що супроводжував їх усю дорогу.

Стежка вела далі — то якась галузка, то листочок ще зберігали слід Сола. Хвилювання Сойколапа наростало з кожним кроком, аж доки запах раптом не обірвався. Новак обкрутився довкола себе, куштуючи повітря.

Нічого!

Леволап пробрався далі й обнюхав підлісок.

— Тут ні сліду! — гукнув він.

«Ні!»

Сойколап кинувся вперед, відчайдушно намагаючись знайти хоч щось, і перечепився через камінь, що стирчав із землі. Подушечку пронизав біль, і він почав активно її зализувати.

— Ти як? — підійшла до нього Падуболапка.

— Нормально, — відповів медикіт крізь зціплені зуби. Біль уже стихав. Рани не було.

— Гадаю, ми його загубили, — зітхнула сестра.

У животі Сойколапа запекло від паніки.

— Ходімо в інший бік.

— Він міг перейти Тіньовий кордон, — похмуро нявкнув Леволап.

— Треба піти подивитися! — не вгавав Сойколап.

Леволап застиг на місці.

— Ні.

— Чекайте!

Падуболапка кудись побігла.

— Ти куди?

Поки Сойколап устиг запитати, вона вже повернулася.

— Я знайшла шматок хутра, — нявкнула кицька. — Воно довге, з бурими і білими волосинами. Мабуть, від Сола.

Сойколап обнюхав жмуток, який вона поклала перед ним на землю. Воно дійсно було від Сола!

— Де ти його знайшла? — запитав він.

— У траві он там, — нявкнула Падуболапка. — Там можна навіть побачити, куди він пішов. Трава прим’ята.

— Але стежка веде в інший бік від Тіньового кордону, — зауважив Леволап. — Мені здається, ти казав, що він мав піти до їхнього табору.

— Мабуть, я помилився, — знизав плечима Сойколап. Йому було байдуже, куди Сол ішов. Він просто мусив його знайти. Новак забурився в траву й почав винюхувати слід, а думками полинув до лісу, сподіваючись вловити присутність чужинця. Проте довкола були тільки незнайомі запахи і незвідана територія.

У щоку вколола тернина. Сойколап відскочив. Їхню стежку перегороджувала ожина.

— Обережно.

Леволап прослизнув повз нього і відсунув зарості, пропускаючи Сойколапа.

Падуболапка обережно схопила його зубами за хвіст.

— Я поведу, — запропонувала вона. — Тут всюди ожина.

Медикіт пропустив її без жодних заперечень. Його шкірою пробігали мурашки. Запах Сола міцнішав. Нарешті вони дізнаються, чому сонце зникло і чи було це пов’язано з пророцтвом.

— Ай! — зойкнула Падуболапка і відскочила назад, врізавшись у Сойколапа.

Леволап за ними заточився.

— Дивись, куди йдеш!

— Колючка подряпала мій ніс, — поскаржилася Падуболапка.

Сойколап відчув запах крові.

— Ти нормально?

— Ага, — нявкнула вона. — Просто не побачила. Трохи темніє.

Сойколап раптом усвідомив, що вже доволі пізно. Він думав, що повітря похололо, бо вони були ближче до гір, але насправді сонце сідало. Йому стало соромно, коли від Падуболапки накотила хвиля втоми. Вона сьогодні пройшла битву, а тепер ще й вирушила з ними так далеко від лощовини. Новак зосередився на Леволапові, який ішов попереду. Його брат здавався таким само сильним, як і завжди, і абсолютно не втомленим.

— Може, зупинимося на трохи? — гукнув Сойколап. — Щоб Падуболапка відпочила.

Щойно вперше він помітив, наскільки виснажився сам. Лапи боліли, подушечки пекли від ходьби, а м’язи нили від тривалого напруження. От тобі й більше, ніж сила Зореклану! Він почувався не сильнішим за будь‑якого новака, приземленим своїми потребами їсти і спати.

— Леволапе? — знову гукнув Сойколап, раптом стривожившись. Він повернувся до сестри. — Ти його бачиш?

— Леволап лише на кілька хвостів попереду, — нявкнула та. — Він присів… — новачка раптом змовкла.

— Що таке?

Серце Сойколапа підскочило в грудях. Невже Леволап щось знайшов?

Падуболапка стишила голос.

— Там гніздо Двоногів, — просичала вона. — За деревами. Я його бачу.

Сойколап побіг наздоганяти Леволапа. Падуболапка помчала за ним.

— Воно закинуте, — доповів Леволап, коли брат і сестра поприсідали біля нього. — Таке саме, як на нашій території. — Він принюхався. — Половина стін упала, а даху взагалі нема.

Падуболапка наїжилася.

— Я чую запах Двоногів.

Сойколап наморщив носа. Сморід був старий і застояний.

— Їх тут давно не було, — нявкнув він.

— Ходімо, — мовив Леволап і почав підкрадатися. — Тримайтеся поруч.

Сойколап пішов за ним, притулившись до Падуболапки. Він розумів, наскільки сильно залежав від неї на цій звивистій стежці. Новак намагався вибудувати в уяві зображення лісу довкола, але бачив лише темряву. Сойколап нагострив вуха, сподіваючись почути пташиний спів. Жодного звука. «Мабуть, позасинали». Він принюхався. Жодного сліду здобичі, навіть мишей. Кіт, роздратований і збентежений, прокрадався за Леволапом. Він почувався повністю сліпим.

Земля під ногами перейшла в гравій, а тоді у гладке каміння. Вітер перестав куйовдити хутро на вухах.

— Ми всередині у гнізді? — спитав він Леволапа. Його нявкіт дивно відлунив.

— На вході, — прошепотів Леволап.

— Ти щось бачиш?

Сойколап гидливо смикнув вусами, відчувши попереду якийсь сморід.

— На вигляд порожньо, — муркнув брат.

Сойколап був розчарований. Скільки їм ще треба пройти, щоб знайти Сола? Раптом він перелякано підскочив — Падуболапка різко обернулася і здибила хутро.

Позаду пролунав низький голос:

— Мене шукаєте?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Падуболапка витріщилася на Сола. Новачка раптом помітила, наскільки розтріпаними вони виглядали. Шубки скуйовджені, з них стирчали шматки моху і листя, а в неї та Леволапа довкола кігтів присохла кров. Сол дивився на них, схиливши триколірну голову набік. Білі плями на його хутрі в пообідньому сонці здавалися рожевими, а бурштинові очі мерехтіли.

Він буде лихий за те, що його вистежили?

Лихим він не здавався.

Навіть не виглядав здивованим, лише спокійно моргнув і кивнув.

— Я так міркував, що ти прийдеш. — Голос Сола був солодкий і м’який, мов зеленлистовий мед. Він дивився на Сойколапа. — Я знав, що тобі стане цікаво після того, як надійде темрява.

Медикіт підступив уперед.

— Звідки ти знав, що вона прийде?

Сол смикнув вусами.

— Вона тебе налякала?

— Звісно!

— Навіть попри те, що я про неї попередив?

Він дивився незмигно і так пильно, що в Падуболапки зрештою замилило зір, і вона бачила тільки Солові очі.

Новачка здригнулась і закліпала. Вона просто була втомлена.

Сойколап виклично підніс підборіддя.

— Це тому ти прийшов до Громового Клану? Щоб нас попередити?

Кінчик Солового хвоста посмикувався.

— Роздавати попередження не моя справа.

Кіт підійшов до неохайної купини трави біля рінистої стежки, прим’яв її лапами і сів. Тоді змахнув пухнастим буро‑білим хвостом понад травою і положив його перед собою.

— Ходіть. — Він кивнув набік, показуючи, щоб новаки теж сідали. — Якщо вже будемо говорити, то краще влаштуватися зручно.

Сойколап подався вперед, намацуючи траву. Падуболапка обережно пішла за ним. Сол уважно на них дивився. Трава була висока, але м’яка, тож новачка так само примнула її під собою.

Леволап досі стояв на вході, наїживши хутро.

— Ходи, — гукнула Падуболапка, розчищаючи біля себе місце хвостом.

Новак підійшов, не спускаючи очей із чужинця, і сів біля неї.

— Твій брат мені не довіряє, — зауважив Сол.

— Ти не кіт Клану, — відповів Леволап.

Сол моргнув.

— Ти довіряєш усім котам Кланів?

— Звісно, ні! — форкнув Леволап. — Але я принаймні можу здогадатися, про що вони думають.

— Не забувай, що це ви мене шукали, — докірливо мовив Сол. — Хіба чесно спочатку мене потурбувати, а потім ще й обурюватися, що не можеш прочитати мої думки?

Леволап примружив очі.

— Мабуть, ні.

Падуболапка відчула, як поруч совгається Сойколап, перебираючи передніми лапами по траві. Сол, мабуть, теж це помітив.

— Ти хочеш щось мене спитати? — озвався він.

— Ти знаєш про пророцтво? — швидко вибовкнув Сойколап.

Падуболапка округлила очі. Ніхто не знав про пророцтво, крім Вогнезора, а провідник не знав, що вони знають. Леволап запряв вухами. Навіщо Сойколап ділився їхньою таємницею з незнайомим котом?

Проте він таки знав, що сонце зникне.

Сол смикнув кінчиком хвоста.

— Воно стосується вас трьох, так?

Сойколап кивнув.

— Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах.

— Ви спільної крові, — промурмотів Сол. Він поважно схилив голову.

Сойколап тремтів, мов захоплене кошеня. Падуболапка здивовано глянула на брата. Він справді вірив, що цей кіт мав відповіді, які йому не хотів дати Зореклан. Або не міг дати. Спиною кицьки пробіг мороз. Можливо, пророцтво дійсно стосувалося того, що Зореклан передбачити не міг.

Їй стало зле. Серце закалатало швидше. Вона відштовхнула цю думку. Не було нічого вищого за Зореклан! Нічого вищого за вояцький правильник!

Сол перебив її думки.

— Пророцтво — це велика відповідальність для таких юних котів.

Його бурштинові очі співчутливо округлилися.

Сойколап шматував кігтями траву.

— Я вмію заходити у сни інших котів. І в їхні спогади.

Сол перевів погляд на Леволапа.

— А ти? Я бачу, що в тобі щось палає.

Новак смикнув хвостом. Сол стишив голос:

— Може, це щось, що тебе трохи лякає?

— Я вмію битися так, щоб мене не ранили, — зізнався Леволап, почуваючись дуже маленьким.

Падуболапка втупилась у свої лапи. Яка її сила? Новачка знала, що вона є. Відчувала її всередині. Проте єдине, чого була певна — настільки, що та певність колола всередині, мов гостра шпичка, — це того, що потрібно захищати вояцький правильник, без якого неможливе життя Кланів.

Та чи зрозуміє це Сол? Зрештою, він самітник. Як він міг усвідомити важливість того, що тримало чотири Клани разом? Вона піднесла підборіддя, думаючи, що зловить його бурштиновий погляд на собі, але Сол знову схилив голову набік і заплющив очі.

— Звісно, що ви повинні примножувати ці сили. — Його інтонація була легка, немов усе це здавалося йому не надто важливим. — Слухайте свої внутрішні голоси, інстинкти, які іншим котам допомагали б тільки шукати їжу і притулок. Можливо, вам ці інстинкти допоможуть досягнути більшого.

Сойколап змахнув з носа комара.

— А зникнення сонця якось стосувалося нас?

Падуболапка моргнула. Їй раніше не спадало на гадку, що те жахливе зникнення сонця могло якось бути пов’язане з пророцтвом. Вона нахилилася ближче. Подушечки засвербіли.

— Можливо.

Сол махнув хвостом понад травою.

Падуболапка відчула, як Леволап біля неї напружився.

— Як?

— Може, ви троє — як тінь, що заступає сонце, і одного дня ви закриєте собою зорі в небесах, так що коти будуть бачити лише вас замість Зореклану.

Падуболапка зойкнула.

— Це означає, що ми будемо мертві?

Сол похитав головою.

— Звісно, ні, — нявкнув він. — Ви просто будете могутніші за своїх предків‑вояків. Світло повернеться так само, як сонце повернулося, але це буде ваше світло, і ви будете ним керувати.

«Наше світло?»

Сойколап виглядав, як сполохана миша, випроставши позад себе хвоста.

— Але… але якщо ми керуватимемо світлом… — Падуболапка намагалася підібрати слова, які б описали страх, що наростав у неї всередині. Усе раптом стало інакшим. Світ перевернувся з ніг на голову. — Якщо ми керуватимемо світлом…

Сол нахилився до неї, ніби просив договорити.

— Що тоді буде з вояцьким правильником? — врешті нявкнула вона. — Як це все узгоджуватиметься?

— Так, як ви захочете, — нявкнув Сол. — У вас буде сила знищити правильник або зберегти його. Вам вирішувати.

Знищити правильник!

У Падуболапки запаморочилося в голові.

— Ми не можемо бути сильнішими за правильник, — прошепотіла вона.

Сойколап підійшов і став перед сестрою.

— Соле. — Новак підвів очі на кота. — Ти мусиш піти з нами. — У його голосі чулася нетерплячість. — Нам треба, щоб ти став нашим наставником.

— Я? — Сол на мить замовк і охайно обгорнув лапи хвостом. — Я вам не потрібен. Пророцтво саме все зробить.

Із його вуст це прозвучало як найпростіші слова на світі.

— Але ти знаєш більше за інших, — не вгавав Сойколап. — Ти знав, що сонце зникне. Я впевнений, що ти можеш нам допомогти.

— Але я не можу жити на вашій території, — зауважив Сол. — Вогнезір цього не дозволить.

Леволап зробив крок уперед. Його очі сяяли.

— Але ти можеш жити прямо за кордоном. — Над ними пролетів кажан. — Ми збудуємо тобі кубло і щодня будемо приносити їжу.

Падуболапка досі намагалася плисти проти хвилі страху, що загрожувала її поглинути. «Сильніші за правильник!» Раптом вона відчула, що Сойколап штурхає її в плече.

— Ти теж хочеш, щоб він пішов з нами, правда? — нявкнув кіт.

Падуболапка почула власну відповідь ніби збоку:

— Але… це не буде заважати нам виконувати новацькі обов’язки?

Подумки вона досі була десь далеко, але язиком керував здоровий глузд. Що цей незнайомець може їм дати? Вони навчилися практично всього, що могли запропонувати їхні виховники, але попереду було ще так багато іншого. І якщо їм справді судилося стати могутнішими за вояцький правильник, то знадобиться допомога когось значно сильнішого.

— Будь ласка, погодься! — заблагав Сойколап.

Сол роззирнувся гніздом Двоногів, наморщивши носа.

— Що ж, гаразд.

Падуболапка вражено на нього вирячилася. Чому він так швидко передумав?

— Справді? — зойкнула новачка. Її наповнювало почуття полегшення.

Сол кивнув.

— Як я можу відвернутися від пророцтва? Ви просите, щоб я допоміг вам зійти на істинну стежу.

Сойколап скочив на кам’яну доріжку.

— Ходімо!

Леволап повів перед, Сол подався за ним. Сойколап обігнав його і біг за братом підстрибом, немов кошеня, намагаючись його підганяти, — так, ніби йому не терпілося отримати перший урок від Сола. Падуболапка звикла бачити, як її брат виконує свої обов’язки, понуро бродячи табором. Зараз же Сойколап був такий захоплений, і вона не розуміла, чому відчуває лише страх.

Але ж це захопливо, хіба ні? Те, що вона може стати сильнішою за вояцький правильник, не означає, що вона муситиме його знищити. У неї буде сила зберегти його навічно. Сол сам так сказав. І це було більше, ніж вона будь‑коли сподівалася: можливість забезпечити майбутнє всім чотирьом Кланам на всі прийдешні повні.

Коти повернулися до Тіньового кордону тією самою стежкою, а тоді пішли за помітками до власної території. Було вже пізно, сонце котилося до верхівок дерев. Леволап піддав ходу, налаштований встигнути десь поселити Сола і повернутися до табору. Цікаво, хтось помітив їхню відсутність? І як тоді вони її пояснять?

Раптом у кущах з іншого боку щось зашаруділо, так що Падуболапка аж підскочила.

Сойколап потягнув Леволапа за хвіст.

— Тсс!

Коти попригиналися, намагаючись заховатися, але було вже пізно.

— Що, заради Зореклану, ви тут робите?

Із темряви спалахнули здивовані бурштинові очі Бурошубки.

— Не перемайся, — прошепотіла Падуболапка до Сола. — Тіньові вояки сьогодні в битві були нашими союзниками.

— Ви за нами шпигуєте? — різко нявкнула Тіньова воєвода. — Вас послав Вогнезір?

Сойколап випростався і повернувся до Бурошубки по той бік межі.

— Так, Вогнезір послав мене шпигувати, — саркастично нявкнув він.

— Тоді що ви тут робите? — знову запитала кицька.

Із тіней за нею вийшов Димоніг. Він дивився на Сола, оглядав його м’яке хутро і притуплені кігті.

— Здається, Вогнезір зібрався прихистити ще одного кицюню, — мовив вояк.

Сол насупився.

— Кицюню?

Леволап повернувся до нього.

— Він має на увазі котів, які народилися в гнізді Двоногів. — Тоді новак обернувся до Димонога, блимаючи очима. — Сол не кицюня.

— Отже, самітник, — гаркнув Димоніг. — Таким у Клані не місце, як і кицюням.

Біля нього прослизнула смугаста кішка з довгим неохайним хутром.

— Ой, та Громовий Клан прийме кого хочеш, — вищирилася вона.

Леволап випустив кігті. Бурошубка напружилася.

— Вузлошубко, замовкни, — просичала вона. — На сьогодні вже вистачить бійок.

У її голосі чувся страх. Падуболапка щойно вперше помітила, наскільки потріпаною була Тіньова воєвода. На кінчику її вуха присохла кірка крові, а притуплений погляд Димонога видавав його втому. Битва була важкою і для Тіньового Клану. Раптом новачка побачила біля них Соволапа. Новак перелякано поглядав на вогнисте кружало сонця, що заховалося за кронами дерев. Тіньові коти боялися, що Зореклан заховає його знову, якщо вони почнуть битися?

— Вони не будуть нападати, — шепнула Падуболапка.

Вона сягнула до Леволапа і вказала носом на сонце. Той, здається, зрозумів.

— Ходімо. — Новак підкликав Сола і брата із сестрою хвостом. — Треба вертатися додому.

— Чекайте! — наказала Бурошубка.

Падуболапка застигла. Отже, так просто їм звідси втекти не вдасться.

— Підете з нами і поясните Чорнозорові, чому ми знайшли вас на нашому кордоні.

— Ми навіть не перейшли межу поміток! — гаркнув Сойколап.

— Ви достатньо близько.

Бурошубка смикнула хвостом, і її патруль перебіг через кордон та оточив Громових котів.

Леволап вигнув спину і зашипів. Падуболапка витягнула кігті. Але Сол просто стояв і дивився на Вітряних вояків, спокійний погляд кота настільки їх збентежив, що вони позадкували.

— Що ти за самітник такий? — оглянула його Бурошубка, наїжившись. — Хіба не знаєш, що ми вояки?

— Знаю. — Сол не зводив з неї погляду. — Ваш провідник — Чорнозір, правильно?

Воєвода прищулила вуха.

— Так, — обережно відповіла вона.

— Мені було б цікаво з ним зустрітися.

У Падуболапки серце упало в п’яти. У них не було часу йти до Тіньового табору! Вогнезір може будь‑якої миті помітити їхню відсутність.

Сойколап уже почав підходити до Тіньового кордону.

— Можемо йти, — нявкнув він. — Уяви, скільки всього Сол дізнається від іншого Клану.

Він може розповісти нам таємниці Тіньового Клану! Може, це й не була настільки погана ідея. Порівняно з тим, які секрети вони могли дізнатися, гнів Вогнезора був не настільки важливий. Падуболапка подалася за братом, насолоджуючись збентеженням у поглядах їхніх Тіньових полонителів. Вона вела Сойколапа незнайомим лісом, притулившись до брата плечем і показуючи ледь вловиму стежку. Леволап ішов попереду, гукаючи щоразу, як десь була небезпечна галузка або нора в землі. Сол крокував поруч, захоплено роззираючись навсібіч.

Бурошубка не зводила очей з незнайомця. Цікаво, вона вже пожаліла, що привела його в саме серце Тіньової території?

Через деякий час Падуболапка почала впізнавати ландшафт. Схил вів до невеликого звору. Вона пробігала цією стежкою, коли прийшла просити Чорнозора про допомогу. Ще кілька кроків лісом — і попереду з’явилася велика ожинова стіна, що оточувала табір Тіньового Клану.

Цього разу вхід вартував Горобинокіготь. Його темно‑руда шубка була єдиною кольоровою плямою в присмерковому бору. Він здивовано подивився на патруль, але Бурошубка мовчки пройшла повз вояка разом зі своїми полоненими.

Побачивши Громових котів, Плющохвоста і Жабоніг скочили на лапи. Між ними лежала недоїдена миша. Посеред галявини стояли Гадохвіст і Жевролап, з неприхованим шоком витріщившись на Сола.

— Хто це? — прошепотів Жевролап.

Гадохвіст покуштував повітря.

— Він точно не кіт Клану.

— Де всі? — прошепотів Леволап на вухо Падуболапці.

Новачка роззирнулася табором. Він був неприродно порожній.

— Мабуть, відпочивають після битви, — припустила вона.

— Чекайте тут, — наказала Бурошубка і зникла в кублі Чорнозора.

На краю табору шелеснула ожина. Падуболапка впізнала вхід до ясел, де Снігопташка зібрала кошенят Вохрошубки. Зараз Жарик, Світка і Тигрик повилазили надвір, захоплено округливши оченята.

— Падуболапко!

Жарик підбіг до неї й підстрибнув, цілячись за її хвостом. Новачка обернулася й привіталася дружнім штурханцем.

Тигрик уже вистрибував довкола Леволапа.

— А я виріс? — запитав котик, випроставшись на весь зріст.

Світка заскочила на свого братика і повалила його на землю.

— Ти точно виріс — стільки жерти! — Вона затарабанила по його спині задніми лапами, а тоді зупинилася, раптом помітивши Сола. Киця зіп’ялась на лапки і витріщилася на незнайомця. — Хто це?

Тигрик простежив за її поглядом.

— Що він тут робить? — Котик насупився і глянув на Падуболапку. — І чому ви тут?

Тигрик переживав, що вони прийшли знову забрати його маму?

Жарик походжав довкола Сойколапа.

— А ти хто такий?

— Це Сойколап, він наш брат, — сказав Леволап.

Сойколап втупився поперед себе, доки Жарик кружляв біля нього.

— Чому він не дивиться на мене? — запитав він.

Раптом Сойколап нахилився.

— Ти хочеш, щоб я на тебе дивився?

Його ніс був за вус від Жарикових очей. Котик сполохано відскочив.

— У нього якісь дивні очі!

Падуболапка схвильовано глянула на Сойколапа.

— Я сліпий, — вже лагідніше пояснив він.

Жарик підійшов ближче.

— А як ти тоді сюди дістався?

— Пішки, — нявкнув медикіт.

— І ти ні в що не вдарився? — вражено спитав Тигрик.

— Хто це там нечемний? — почувся суворий нявкіт Вохрошубки з ясел. Тіньова кішка вийшла з кубла, позіхаючи. Її хутро було розкуйовджене. Помітивши Падуболапку, вона здивовано закліпала. — Ти знову тут! — Тоді її погляд перескочив на Сойколапа, на Леволапа і врешті на Сола. — Що, заради Зореклану, ви тут робите? — Вона почала підштовхувати своїх кошенят назад до кубла. — І це ще хто такий? — Тигрик спробував відскочити геть, але вона зловила його прицільним помахом хвоста і відправила до ясел. — Ідіть всередину, — наказала королева. — Зможете вийти попрощатися, коли вони будуть іти додому.

— Але… — почала була Світка.

— Жодних але.

Вохрошубка востаннє легенько їх підштовхнула, і кошенята зникли за ожиною.

Кішка сторожко глянула на Сола.

— Хто ти?

— Я прийшов познайомитися з Чорнозором.

Із Чорнозорового кубла вийшла Бурошубка і стала збоку, пропускаючи провідника. Біле хутро Чорнозора було брудне, довгий хвіст волочився по землі. Він ішов по галявині так, ніби його чорні лапи були для нього заважкі.

— Бурошубка сказала, що серед нас є чужинець, — прогарчав кіт. Він оглянув Падуболапку, Леволапа і Сойколапа. — Вона сказала, що ви показували йому наш кордон.

— Ми йому нічого не показували! — гарячково нявкнув Сойколап. — Ми верталися додому.

— А чому ви взагалі там були?

Чорнозір сів і подивився на них. Його очі здавалися на диво байдужими, зважаючи на те, що він був провідником Клану, який щойно повернувся з жахливої битви.

Наперед вийшла Падуболапка.

— Ми пішли шукати Сола.

Чорнозір вперше глянув на незнайомця.

— А це, я так розумію, і є Сол.

— Так. — Чужинець кивнув. — Для мене честь познайомитися з провідником Тіньового Клану.

— Ти знаєш про Тіньовий Клан? — в очах Чорнозора блимнула цікавість.

— Я багато про вас чув.

Провідник схилив голову набік.

— Від цих порушників?

— Ми ваш кордон не порушували! — гаркнув Сойколап і повернувся до Бурошубки, ніби запрошував її посперечатися.

Леволап пересунувся ближче до брата.

— Ми шукали Сола.

— Це ви вже казали. Але навіщо? Він же просто самітник, хіба ні?

— Мандрівник, — виправив його кіт.

Чорнозір моргнув.

— Чому трьох новаків настільки зацікавив мандрівник?

Сойколап смикнув хвостом.

— Бо він сказав нам, що сонце зникне, і так і сталося!

Бурошубка нагороїжилася. Плющохвоста і Жабоніг за нею витріщили очі.

Вохрошубка переступила з лапи на лапу.

— Ти знав, що це станеться?

Сол кивнув.

— Я бачив, як пітьма спадає на Клани.

— Тобі це сказав Зореклан? — озвався Дрібнохмар, медикіт Тіньового Клану, який щойно вийшов зі свого кубла і пильно дивився на Сола.

Чужинець глянув на медикота.

— Велика пітьма не має нічого спільного із Зорекланом.

Табір охопила тиша. У призахідному сонці ожинові зарості були немов омиті рідким бурштином.

— То хто його заховав? — прогарчав Чорнозір.

Сол перейшов через галявину і повернувся, а його хвіст описав веселку на встеленій голками долівці.

— Це був знак. — Кіт підніс підборіддя. Темні плями на його хутрі блищали в останніх променях сонця. Під густою шубкою на плечах вигравали мускули. — Знак про зміни, що прийдуть, незважаючи на ваші бажання.

«А ми — частина цих змін?» — подумала Падуболапка і глянула на Леволапа. У животі заворушився неспокій. Брат ледь‑ледь кивнув. Вона зрозуміла.

«Не кажи нічого про пророцтво».

Чорнозір підійшов до Сола.

— Які зміни?

— А ти хочеш змін? — ледве вловимо прошепотів Сол.

Чорнозір підступив ближче:

— Я не впевнений, що Клани мають тут бути.

Падуболапці здалося, що Тіньовий провідник забув, де він. Чи слід йому було так відкрито ділитися своїми страхами?

Проте Чорнозорові очі були сповнені надії, і він дивився на Сола так, ніби нарешті зустрів того, хто зрозуміє.

— Чи міг Зореклан помилитися, коли сказав нам оселитися біля озера?

Димоніг здивовано глипнув на Плющохвосту. Кицька знизала плечима. Дрібнохмар нахилився вперед, ніби не міг розчути або не міг повірити в те, що чує. А можливо, він просто чекав на відповідь Сола.

Серце Падуболапки забилося швидше. Тіньовий Клан збирався відкинути Зореклан? І вояцький правильник?

— Зміни — це не завжди погано, — промурмотів Сол.

«Ні, завжди!» Новачка вчепилася кігтями за землю, ніби шукаючи твердої опори.

Сол продовжував говорити заворожливим голосом, тихим, але водночас достатньо гучним, щоб його чули навіть по краях галявини.

— Особливо якщо ми очікуємо того, що має статися, і готуємося до нього.

Чорнозір закивав, а Сол повів далі:

— У цьому житті є більше, ніж одна стежка.

— І мусить бути якась легша, ніж ця, — погодився провідник. — Життя тут надто важке. У гололист ми голодуємо, а в зеленлист Двоноги відбирають у нас щоразу більше мисливських угідь.

Чорнозір усе говорив, а Сол заплющив очі, ніби пробував з його слів уявити собі життя Тіньового Клану в новій домівці.

— На нас постійно нападають, і навіть дорога до Зборища тут довша і складніша, ніж у лісі.

— У тебе багато гризот, — співчутливо нявкнув Сол, не розплющуючи очей.

— Мої гризоти нескінченні, — сказав Чорнозір.

Вохрошубка підійшла до них.

— Уже ніч западає, — нявкнула вона. — Громовим новакам треба вертатися додому. — Кішка кинула на Падуболапку тямущий погляд. — Їх будуть шукати.

«Вона здогадалася, що ми не мали би бути за межами табору. — Падуболапка опустила очі. Їй стало гаряче від провини. — І вона не хоче, щоб ми чули, що говорить Чорнозір».

Провідник відвернувся від Сола і здивовано закліпав, ніби забув, що новаки досі тут.

— Звичайно. — Він підкликав до себе Димонога і Плющохвосту. — Відведіть їх до кордону.

Леволап схилив голову набік.

— А як же Сол?

— Я мушу лишитися тут, — спокійно, але твердо відповів чужинець, а тоді глянув на Тіньового провідника. — Якщо Чорнозір, звісно, не проти.

Провідник навіть не завагався:

— Певна річ!

Падуболапка витріщилася на нього.

— Але Сол ішов з нами!

Вони мали стільки всього навчитися. Сол мав бути їхнім наставником, а не Чорнозоровим. І навіщо провідникові Клану взагалі був потрібен наставник? Її тіло пронизала лють. Сол знав про пророцтво! «Він пообіцяв, що піде з нами!»

Сойколап підступив ближче.

— Ти обіцяв…

Та Леволап його перебив:

— Ходімо, щоб не накликати проблем, — просичав він на вухо братові.

— Кошенята! — гукнула Вохрошубка в бік ясел, і звідти вибігли Жарик, Світка і Тигрик. — Я обіцяла, що ви зможете попрощатися.

Світка підняла мордочку і замуркотіла, коли Падуболапка потерлася щокою об її маківку.

— Бувай.

Тигрик вигнув спину і підскочив до Леволапа.

— Коли наступного разу побачимось, я буду ще більший!

Жарик обережно підступив до Сойколапа.

— Бувай.

Плющохвоста пройшла повз них і відсунула кошенят з дороги.

— Ідіть гратися зі своїми товаришами, — прогарчала воячка.

Падуболапка подалася за своїм супроводом крізь тунель, але ще раз озирнулася на галявину. Чорнозір і Сол сиділи, посхилявши голови один до одного і тихо про щось перемовляючись.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

— Чекайте!

Сойколап обігнав Падуболапку і Леволапа на спуску до тернової загорожі, ігноруючи здивування, яким іскрилися їхні шубки.

— Ми не можемо нікому розповідати про те, що сталося і де ми були.

— Звичайно, — погодився Леволап.

— Ані про Сола, ані про те, що ми ходили на Тіньову територію. Ні про що!

Сойколап мусив переконатися, що вони це розуміли.

— Я й не збиралася, — нявкнула Падуболапка. Новак відчував її збентеження й образу, спрямовану не на нього, а на Сола. Цей чужинець їх просто покинув.

Сойколапа теж спантеличила така переміна в намірах Сола, проте він не збирався дозволяти цьому похитнути його віру. Це не Чорнозір був могутніший за Зореклан, а вони.

Новаки увійшли до табору, який був уже оповитий сутінками. Сойколап з полегшенням зауважив, що Клан тільки‑тільки починав ворушитися. Вояцьке кубло зашелестіло, і звідти вийшли Ожинокіготь і Сіросмуг. Кошенята нявчали в яслах, а Криголапка і Лисолап бабралися серед залишків кагату свіжини.

— Де ви були? — гукнув Лисолап.

— У лісі, — відповів Леволап.

— Принесли якоїсь здобичі?

Сойколап почув, як у животі Лисолапа забуркотіло.

— На жаль, ні.

До них, позіхаючи, підійшов Сіросмуг.

— Ви надовго виходили? — сонно спитав він.

— Ні, — збрехав Сойколап, сподіваючись, що ніхто не помітив, що їхні гнізда холодні.

— Здобичі не видно? — озвався Ожинокіготь.

Сойколап знизав плечима. Він був надто поглинутий власними думками, аби щось помічати.

— Леволапе! — Біля вояцького кубла потягувався Золошуб. — Треба піти пополювати для Клану. Падуболапко, розбуди Орлякошуба, можете теж піти з нами.

Сойколап відчув різке розчарування Падуболапки. Йому стало шкода брата і сестру. Може, їм і вдалося вислизнути з табору непоміченими, але вони все одно ніби отримали покарання.

— Ви скоро будете у своїх гніздах, — прошепотів він.

— Не дуже й скоро, — шепнула у відповідь Падуболапка.

Сойколап подався до свого кубла, почуваючись трохи винним. Зрештою, це він змусив їх залишити табір. Новак протиснувся крізь ожину, втягуючи носом заспокійливі запахи дому: слід Листоплесої, аромати трав і вогкого каміння, по якому до калюжки стікалася вода. У колишньому гнізді Попелюшколапки хропів Косариконіг. А в глибині кубла виднів ще хтось.

— Сойколапе? Це ти?

— Вивіркострибко?

— Ми доправили її сюди, — підійшла від калюжі Листоплеса. — Уже холодно, щоб лишати її на ніч.

Сойколап напружився.

— А як же рана?

— Ми переносили дуже повільно, — заспокоїла його Листоплеса. — Кровотеча трохи поновилася, але я її зупинила, як тільки вмостили Вивіркострибку.

Папороть довкола воячки зашурхотіла.

— Сойколапе, ти щось їв?

— Ще ні.

Він був страшенно голодний.

— Поїж, — голос Вивіркострибки звучав уже бадьоріше.

Листоплеса змахнула хвостом над долівкою.

— Я сама можу подбати про свого новака.

Сойколап здивувався. У голосі виховниці чулася різка нотка. Дивно, бо Листоплеса ніколи не ставилася грубо до своїх пацієнтів. Проте він зараз був надто втомлений, аби з’ясовувати, що її турбує. Вивіркострибка здавалася здоровішою, і це зараз головне.

Новак подався до кагату свіжини і за раз проковтнув сухого горобця, відкашлявши пір’я, що застрягло в горлі. Тоді вернувся до кубла, підійшов до мами і притулився до неї носом.

— Вивіркострибко, якщо буде щось треба, я тут поруч.

Вона сонно поворухнулася.

— Гаразд, Сойколапе.

Медикіт заліз у своє гніздо і заплющив очі.

* * *

— Сойколапе!

Він прокинувся від різкого нявкоту.

Гілки над головою сплелися і мерехтіли в зоряному сяйві. «Це мисливські угіддя Зореклану». Сойколап підвівся, відчуваючи під лапами м’яку траву.

— Ти знову шукав відповідей, чи не так?

Біля нього сиділа Жовтоікла. Її очі грізно блимнули.

Сойколап потягнувся і позіхнув.

— Інакше я не був би хорошим медикотом.

Вона дала йому прочухана поза вухом.

— Ай!

— Я все ще твоя старійшина! — Жовтоікла зиркнула на нього. — І я намагаюся навчити тебе чогось важливого.

Сойколап обурено потер вухо.

— Чого?

— Бути терплячим! — Вона обтрусилася. — Відповіді прийдуть, коли настане час.

— Але чому мені не можна знати, що відбувається? — Сойколап увіп’явся кігтями в траву. — Мені навіть поцікавитися не можна. Це нечесно!

— Цікавість треба стримувати терпінням, — наполягала Жовтоікла. — Знання можна вважати змарнованим, якщо його дати тому, хто не має мудрості, аби його доречно застосувати. А мудрість приходить лише із часом.

«Усе ті самі старі відмовки. — У Сойколапа всередині наростало роздратування. — Ти думаєш, що все знаєш, але одного дня я стану сильнішим за тебе». Він глянув на розтріпану стару кішку, вже готуючись промовити ці слова вголос. Жовтоікла подивилась на новака у відповідь, високо піднявши голову. Сойколап змусив своє хутро влягтися. Він не міг ще розповісти їй про пророцтво.

Жовтоікла нахилилася ближче, і Сойколап ледь втримався, щоб не відвернутися від її жахливого подиху.

— Служи своєму Клану, — навкнула вона. — Довіряй Зорекланові, і все розкриється у свій час.

Сойколап підвів очі. На схилі було повно котів. Їхні шубки переливалися зоряним сяйвом.

— Послухай Жовтоіклу, — мовила йому Синьозірка.

Білошторм тепло глянув на новака.

— Вона каже правду.

— Усе розкриється у свій час, — махнув хвостом Левосерд.

— Ми спостерігаємо за тобою, — нагадала йому Жовтоікла.

Сойколап ледь чутно форкнув. Усе це зоряне мерехтіння на їхньому хутрі лише гра світла. Вони всі просто купка мертвих котів. А він — живий. Так само, як і Леволап із Падуболапкою. І Сол. Хіба це не робило їх уже сильнішими за Зореклан?

Жовтоікла нахилилася ще ближче і засичала, ніби прочитала його думки:

— Ти не знаєш, що краще для твого Клану, Сойколапе! Просто пам’ятай це!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Леволапа розбудило сонце. Він розплющив очі. Від проміння, що пробивалося крізь стелю кубла, стало гаряче. Замружившись від яскравого світла, новак перекотився на інший бік. Усі м’язи затерпли. Разом із Золошубом вони були на полюванні весь день, а коли новак нарешті повернувся до табору, виснажений битвою та пошуками Сола, то прямо впав у кубло. Його не вистачало більше ні на що, окрім як заплющити очі.

Падуболапка досі спала. Коли вони дійшли додому, новачка мало не падала з лап від виснаження.

Леволап оглянув себе, чи не отримав, бува, подряпин. Однак про недавню битву нагадували тільки кров і хутро, що позастрягали під кігтями.

— Падуболапко! — гукнула зі входу Попелюшколапка.

Леволап піднявся з гнізда і вислизнув надвір.

— Що таке? — прошепотів він.

— Орлякошуб сказав, щоб вона допомогла прибрати в яслах, — нявкнула Попелюшколапка.

— Хай поспить ще. — Леволап глянув на Падуболапчиного виховника, який сидів біля Золошуба, ділячи з ним здобич, що вони піймали вчора. — Я з ним поговорю.

Він перейшов через галявину.

— Я допоможу Попелюшколапці з яслами, — запропонував новак.

Орлякошуб підвів погляд і ковтнув свій шматок.

— А з Падуболапкою все добре?

— Так, просто втомлена після битви.

Леволапові стало гаряче. Ніхто не знав, що після битви вони ще пройшли половину земель Громового Клану, не кажучи вже про Тіньову територію.

— Листоплеса її оглядала? — очі Орлякошуба спохмурніли від хвилювання.

— У неї лише кілька подряпин. — Леволап намагався вигадати поважну причину для сестри. — Просто Падуболапка дуже погано спала, бо переживала через Вивіркострибку.

Орлякошуб кивнув.

— Добре, хай поспить. Можеш допомогти Попелюшколапці замість неї.

Золошуб смикнув хвостом.

— Але не барись. Ми йдемо в наступний прикордонний патруль.

— Гаразд. — Леволап побіг назад до Попелюшколапки. — Ти піди по свіжий мох, — нявкнув він, — а я почну виносити старі підстилки. — Новак глянув на її ушкоджену лапу. — Сама впораєшся?

Кицька закотила очі.

— Звичайно. — Вона повернулася до виходу і пробурмотіла собі під носа: — Коли вже до мене перестануть ставитись як до трилапої?

Біля ясел Лисолап показував Криголапці бойовий прийом. Він перекотився на спину і почав бити задніми лапами в повітрі.

— А тоді Річковий вояк спробував на мене застрибнути, але я відкотився вбік. — Він скочив на рівні. — І сильно вкусив його за задню лапу. Закладаюся, що йому досі болить.

Криголапка була явно вражена.

— Шкода, що я не була в битві.

— Хтось мав охороняти табір, — лагідно нявкнув Лисолап.

Леволап протиснувся до ясел, подряпавшись об колючки.

Маргаритка підвела погляд. Її очі перелякано зблиснули.

— А, це ти, — полегшено зітхнула кицька, впізнавши Леволапа.

До нього підбігли Жабко і Ружка.

— Навчиш нас бойових прийомів? — заблагав Жабко.

Ружка заметляла лапками, ніби відбивалася від уявного ворога.

— Ми мусимо бути готові, якщо Вітряний Клан знову нападе.

Хутро Маргаритки враз стало дибки.

— Вони ж не нападуть, правда? То ж сонце зникло…

— Сумніваюся, — озвалася Міллі. Вона лежала на боці, годуючи кошенят. Раптом кішка закашляла, затрусившись усім тілом і злякавши малих. Тернинка роздратовано занявчала і почала знову шукати молоко. Джмелик сів і позіхнув, навіть не розплющуючи очей, а Цвітка зарилася в мох і заснула.

— Тобі варто піти до Листоплесої, — порадила Маргаритка. — Ти кашляла всю ніч.

— Та мені щось просто в горлі лоскоче, — нявкнула Міллі. — Мабуть, десь ковтнула пір’їну.

Маргаритка нахилилась ближче й обнюхала мордочку Міллі.

— Здається, в тебе гарячка.

— Я покличу Листоплесу, коли приберу ваші підстилки, — запропонував Леволап.

Жабко похнюпився.

— Я думав, ти прийшов навчити нас бойових прийомів.

— Пробач, Жабку. Я мушу піти в патруль, коли закінчу тут прибирати.

— Це нечесно, — заскиглила Ружка. — У тебе стільки цікавих занять, а ми мусимо стирчати тут.

Леволап зітхнув. Вичищати гнізда і патрулювати кордони було не дуже цікаво. Йому хотілося назад у битву, обороняти свій Клан силою зір, що струменіла в його жилах.

— Може, попросиш Лисолапа, щоб він тебе навчив? — Новак глянув на Маргаритку. — Мені все одно треба забрати твою підстилку.

Маргаритка поволі підвелася, ніби не надто хотіла виходити з ясел.

— Ну, мабуть, мені варто трохи провітритися. — Вона глянула на Міллі, яка знову почала кашляти. — А тобі краще лишитися.

Міллі кивнула.

— Я справді трохи втомлена.

Вона обгорнула собою кошенят і заплющила очі.

Коли Маргаритка з Жабком і Ружкою вийшли, Леволап узявся до прибирання залежалих шматків моху. Міллі дихала уривчасто, а повітря довкола неї пахло досить неприємно.

Леволап зібрав докупи брудні підстілки і взяв їх у зуби, а тоді задкома виліз із ясел і кинув на землю. Попелюшколапка уже виходила з тернового тунелю, несучи свіжий мох.

— Я ще не прибирав гніздо Міллі, — гукнув Леволап. — Схоже, вона захворіла.

Сіросмуг, який саме лежав на сонці під Високим Виступом, підвівся.

— Що сталося?

— Вона кашляє, — нявкнув Леволап. — Я якраз збирався покликати Листоплесу.

Сіросмуг притьмом побіг до ясел.

— Тільки швидко, — наказав він, розпушивши хвоста.

Леволап подався до медичного кубла. Крізь ожинову заслону долинав міцний запах трав. Він увійшов і закліпав, щоб звикнути до приглушеного світла.

— Листоплесо?

Медикішка сиділа біля Косариконога. Її лапи були зелені від мазі.

— Що таке?

— Схоже, Міллі захворіла.

Листоплеса витерла лапи об мох біля вояка.

— Я пізніше ще намащу, — пообіцяла вона.

— Мені вже значно краще, — запевнив Косариконіг.

— Добре, — нявкнула Листоплеса. — Поки лишайся у гнізді. Твоя рана швидко гоїться, але я б хотіла, щоб вона затягнулася повністю, перш ніж ти вернешся у вояцьке кубло. — Кішка поглянула на Леволапа. — А як кошенята?

— Наче нормально.

Листоплеса пішла обмити лапи в калюжі. Тим часом до кубла увійшов Сойколап зі згортком листя в зубах.

— Розклади їх, щоб сушилися, — сказала Листоплеса. — Я маю оглянути Міллі.

Медикішка вийшла крізь ожинову заслону.

Сойколап почав розкладати листочки біля розколини у скелі.

— Ти нормально спав? — прошепотів Леволап. Йому було цікаво, чи не розповів Зореклан що‑небудь про зникнення сонця.

— Ти хочеш спитати, чи снилося мені щось? — форкнув Сойколап. — Чому не можеш сказати прямо?

Леволапа здивував такий тон.

— Тобі що, колючка у хвості застрягла?

— Вибач, — нявкнув кіт. — Просто важка ніч.

Леволап глянув на Вивіркострибку, яка спала у гнізді вглибині кубла.

— Їй краще?

— Трохи, — відповів Сойколап. — Але доводиться часто міняти примочки, щоб не було запалення.

— Хочеш, піду назбираю павутини? — запропонував Леволап.

— Дякую, Попелюшколапка сьогодні багато принесла.

«Поки я спав». У Леволапа закололо під шкірою від почуття провини. Він мав би більше допомагати своєму Клану. Новак підійшов до маминого гнізда й обнюхав її хутро. Знайомий запах трохи заспокоював.

— Леволапе? — Вивіркострибка розплющила очі й легенько муркнула. — Як ти?

— Добре, — нявкнув новак.

— Вогнезір казав, що ти бився, як справжній вояк. — Вивіркострибка підвела голову і сонно на нього глянула. — На тобі жодної подряпинки.

Леволап знизав плечима.

— Мабуть, пощастило.

У животі в нього забуркотіло.

— Піди щось поїж, — промурмотіла Вивіркострибка, знову кладучи голову на підстилку.

— Зараз.

Леволап лагідно лизнув її вухо, і кицька заплющила очі.

Сойколап досі перебирав трави, які приніс.

Невже Зореклан дійсно нічого йому не сказав? Чи він просто тримає це в таємниці?

— Ти не голодний? — спитав Леволап. Може, якби вони розділили здобич, медикіт став би більш говірким?

Та Сойколап навіть не підвів очей.

— Я вже поїв.

Зітхнувши, Леволап рушив геть.

Біля новацького кубла потягувалася Падуболапка. Помітивши Леволапа, кицька смикнула вусами.

— Чому ти мене не розбудив? — запитала вона, крокуючи до нього.

— Ти була дуже втомлена.

— Не більше, ніж ти!

Леволап форкнув.

— Я хотів як краще! — Чому вони із Сойколапом сьогодні такі буркотливі? — Якщо тобі так сильно хочеться поприбирати в яслах, то вперед.

Він повернув до кагату свіжини, вибрав собі землерийку і присів поїсти. Раптом почувся голос Порохошуба:

— У нас такої битви вже багато повень не було.

Брунатний вояк сидів біля прискалка з Маколедою і Золошубом.

— Так, це було, як у старі часи у лісі, — погодився Золошуб.

Маколеда поширила очі.

— Ви раніше бачили такі битви?

— І ще гірші, — нявкнув Порохошуб. — Золошубе, пам’ятаєш битву проти Кривавого Клану?

Вояк смикнув хвостом.

— Ото була битва!

— А сонце тоді теж зникло? — спитала юначка.

Порохошуб зітхнув.

— Ні.

— Сподіваюсь, ця битва лишиться найгіршою в моєму житті, — мовила Маколеда. — Я боролася проти двох вояків одночасно! Знаю, що ми це проходили на тренуванні, але ніколи не думала, що доведеться насправді таке робити.

— Ти дуже добре билася, — муркнув Золошуб.

— Але не так добре, як Леволап, — зітхнула Маколеда. — Ви його бачили? І на ньому жодної подряпини!

Золошуб припинив муркотіти.

— Він уже готовий стати вояком.

Леволап підвів погляд від своєї землерийки. Золошуб дивився на нього.

— Не знаю, чого ще я можу його навчити.

Сірий вояк підвівся.

— Леволапе, ти готовий до патруля?

Новак проковтнув здобич і підвівся.

— Так.

Золошуб махнув Карохвістці та Білокрилій, які ділилися язиками біля вояцького кубла. Кицьки повставали і пішли за Золошубом до тернового тунелю. Леволап поспішив за ними.

У лісі вже було світліше: з дерев почало опадати листя. Сонячне проміння простромляло крони і збиралося калюжками на долівці. Коти рушили до Вітряного кордону. Леволап тримався трохи позаду. Чи був він готовий стати вояком? Ще малим кошеням він мріяв вирости найкращим вояком Громового Клану. Але тоді це була лише мрія. Тепер битви справжні. Новак здригнувся, пригадавши, як кров хльоснула з горла Воронокрила, як нажахалася від цього Вересолапка. Це він зробив — одержимий силою, яку не міг контролювати. Чи це й означало бути вояком? І чи зможе він коли‑небудь навчитися контролювати силу, що струменіла в його лапах?

Раптом у лісі потемніло, хмари заслали сонце. Леволап задрижав. Він чув, як його товаришки крокували підліском попереду, але щось зашаруділо в папороті поблизу. Новак спинився. Поміж деревами з’явилася постать із темним смугастим хутром.

Тигрозір.

— Я стежив за битвою, — прогарчав із тіней вояк. Він вийшов з кущів і став на стежку перед Леволапом. — Ти добре бився. Виправдав очікування своїх предків.

Його бурштинові очі блищали.

Леволап зазирнув за спину Тигрозора, шукаючи Шулікокрига.

— Я прийшов сам, — сказав кіт. — Не можу терпіти Шулікокригове фиркання. Він думає, що ти справді віриш у пророцтво. Але я знаю, що ти достатньо розумний, щоб не вірити мишомізким маренням Вогнезора.

Новак переминався з лапи на лапу, ніяковіючи під незмигним поглядом Тигрозора.

— Ти бачив, як сонце зникло?

— Здається, Клани розгнівали Зореклан. — Тигрозір смикнув вусами. — Ті зоряні дурні ніколи не любили битви. На відміну від тебе.

— Золошуб сказав, що я вже готовий стати вояком.

— Справді? — Тигрозір кружляв довкола нього. — Ти думаєш, що вже всього навчився?

— Я навчився всього, що мені міг дати Золошуб.

— Але ти ще маєш чого вчитися від мене.

Леволап примружив очі. Тигрозір справді знав більше? «Це він керує моїми лапами у бою?» Невже це лише Тигрозорове тренування дозволяє побороти кожного ворога і лишитися без жодної подряпини?

Тигрозір нахилився ближче. Його гаряче дихання війнуло Леволапові в носа.

— Ти ще маєш чого вчитися від мене, так?

Леволап замнувся. Темний вояк очікував відповіді.

— Мабуть, ти можеш навчити мене більше бойових прийомів. — Леволап підніс підборіддя. — Але який сенс, якщо я вже довів, що можу побороти будь‑кого?

Очі Тигрозора спалахнули.

— Ти думаєш, що ти непереможний! — загарчав він. — Шулікокриг має рацію. Ти дійсно віриш у пророцтво.

— Так! — Леволап випустив кігті в ґрунт. — Ти бачив мене у битві. Ти міг би битися краще і залишитися неушкодженим? — Новак махнув хвостом. — Тебе вбили під час битви.

Новак повернувся, щоб іти геть. Йому не потрібні настанови цього мертвого кота!

Раптом повітря розколов лютий рев. Леволап обернувся, але запізно: Тигрозір прибив його до землі, пронизавши плечі кігтями. Новак спробував визволитися, але Тигрозір тримав його міцно, напруживши свої могутні рамена.

— Ти думаєш, що я тобі більше не потрібен, так? — просичав йому на вухо вояк. — Тоді ти дурень! Тобі просто щастить, і не більше. Вогнезорове пророцтво тебе засліпило. Ти наче кошеня, яке досі вірить у казочки. — Він притиснув Леволапа ще сильніше, втискаючи його морду в листя. — Ти став такий сильний завдяки мені й станеш ще сильніший, тільки якщо будеш вчитися в мене.

Кіт ще раз струсонув Леволапа і відстрибнув.

Леволап зіп’явся на рівні й розлючено повернувся до Тигрозора, проте його постать уже згасала, розчиняючись у повітрі.

— Ми з тобою ще не закінчили, — востаннє прошипів вояк і зник.

Леволап аж тремтів від злості. Чому Тигрозір так вперто ігнорував пророцтво?

— Леволапе! — гукнув його із чагарів Золошуб.

Новак поспішив наздоганяти патруль. Його плечі досі пекли там, де в них вчепився Тигрозір. Він озирнувся. Чи темний вояк досі стежив за ним? І чого він хотів, якщо сила зір його не цікавила?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Падуболапка на мить припинила вмиватися.

— Ти йдеш на Зборище?

Сойколап чув, як її язик зашурхав об лапу.

— Так.

Він перекотився на бік, відчуваючи, що наївся.

— Я теж.

Леволап відштовхнув рештки білки і простягнувся на землі.

Після битви кагат свіжини поповнювали регулярно, тож вони всі їли добре. Зараз новаки лежали біля прискалка й насолоджувалися останніми променями вечірнього сонця.

Падуболапка позіхнула.

— Як думаєте, інші Клани хоч прийдуть?

Ніхто не бачив ні сліду Вітряного Клану з часу битви, проте напруга досі не спала, і вони продовжували патрулювати Вітряний кордон.

— Мабуть, так, бо боятимуться прогнівити Зореклан, — нявкнув Сойколап.

Леволап зашкрябав кігтями об прискалок.

— Сподіваюсь, там буде Вітряний Клан.

— Не забувай про перемир’я, — нагадала йому Падуболапка.

— Не переживай, — форкнув Леволап. — Я просто хочу, аби Вітряний Клан побачив, що ми такі ж сильні, як і завжди, і готові знову з ними битися, якщо доведеться.

Вояки та новаки Громового Клану вже оклигували від бойових травм. Навіть Косариконіг ходив на прогулянки по галявині. Вивіркострибка ще залишалася у гнізді в медичному кублі, хоча їй уже не терпілося вийти. Листоплеса не дозволяла сестрі багато рухатися, боячись, що рана знову відкриється.

Сойколап підозрював, що Листоплеса насправді не хотіла йти на Зборище якраз через Вивіркострибку. Вона не довіряла нікому за нею глядіти. Медикішка навіть не ходила до Місячного Ставу, щоб поділитись язиками із Зорекланом.

— Якби Зореклан хотів мені щось сказати, то вже сказав би, — пояснила вона Вогнезорові.

Сойколап підвів голову, почувши Сіросмуга, який вийшов із ясел. Сірий вояк був схвильований.

— Листоплесо! — гукнув він крізь ожину, що затуляла вхід до медичного кубла. — Вона знову кашляє.

— Іду.

Листоплеса вибігла надвір. Від неї пахло пижмом.

У Міллі був білий кашлюк. Маргаритка з кошенятами переселилася до новацького кубла, щоб не заразитись, а Ружка і Жабко походжали табором самі, ніби вже були новаками.

Міллі мала нормальний апетит, але від її безкінечного кашлю кошенята не могли спати і їсти. Можливо, хоч пижмо цьому зарадить.

Сойколап поклав голову на землю й заплющив очі. Він, мабуть, задрімав, бо вже наступної миті Падуболапка його штурхала.

— Місяць зійшов, — нявкнула вона. — Усі збираються виходити.

— Не всі! — почувся ззаду роздратований нявкіт Лисолапа. — Чому це ви троє йдете, а ми з Криголапкою і Попелюшколапкою маємо лишатися на терені?

Сойколап підвівся.

— Я впевнений, що ви підете наступного разу.

— Може.

Лисолап подався геть, шурхаючи лапами об землю.

Вояки збиралися біля виходу. Сіросмуг тим часом походжав коло ясел. Сойколап відчував, що вояк розривається. Він хотів піти зі своїми товаришами на Зборище, але не міг залишити Міллі саму. Новак моргнув. Полум’я тривоги Сіросмуга роздувала стара травма, підсвічена спогадом про сріблясту кицьку на величезному сірому камені.

— Сіросмуже! — Вогнезір підійшов до свого друга. — Залишся, будь ласка, охороняти табір. Я взяв достатньо вояків — Вітряний Клан побачить, що вони нас не ослабили.

— Дякую, — полегшено нявкнув Сіросмуг.

Вогнезір рушив до загорожі, де вже не могли дочекатися Маколеда з Медозелою.

— Що, не терпиться? — спитав їх Порохошуб.

— О так! — нявкнула Маколеда. Це було їхнє перше Зборище в статусі воячок.

Піскошторма неспокійно походжала довкола Орлякошуба.

— Цікаво, що Вітряний Клан взагалі збирається казати?

— Та, мабуть, придумають якусь відмовку, — буркнув Орлякошуб.

— Ходи, — підштовхнула Сойколапа Падуболапка. Леволап уже чекав біля Золошуба.

Вогнезір стояв на виході.

— Ми повинні показати Вітряному і Річковому Кланам, що такі ж сильні, як і завжди, — нагадав він. — Місяць сьогодні яскравий, а це означає, що Зореклан більше не злиться.

— А я впевнений, що на Вітряний Клан ще злиться, — гукнув Косариконіг від медичного кубла.

— Ми лише захищали свої кордони. Нас Зореклан за це не каратиме, — відповів Вогнезір.

— Та сподіваюся, — мовила Карохвістка, яка сиділа біля вояцького кубла, розмахуючи хвостом.

— Зникнення сонця злякало нас усіх, — нявкнув Вогнезір. — Але ми мусимо сприйняти це як знак, що битва невиправдана. Коли вона закінчилася, сонце повернулося. Ми вже мали б нарешті зрозуміти, що Клани потрібні один одному, аби вижити.

Сойколап схилив голову набік. Ці впевнені слова Громового провідника не мали нічого спільного з тим, що йому сказала Листоплеса. Медикішка була досі збентежена і налякана зникненням сонця, а вперта мовчанка Зореклану тільки посилювала тривогу. Проте вона тримала ці почуття при собі, продовжуючи працювати як звично, і тільки Сойколап відчував той страх, що тріпотів у неї всередині.

— Ходімо! — гукнув Вогнезір і повів свій Клан із лощовини.

Під їхніми лапами хрумтіло листя. Сойколап здригнувся від першої прохолоди падолисту і притулився ближче до Падуболапки. Вони рушили до Вітряної території знайомою стежкою, що вела до озера. Щоб дістатися до острова, їм треба перейти через Вітряну частину узбережжя. Якщо триматися в межах двох хвостів від води, то Вітряний Клан не має права нічого їм казати. І все ж вояки, перетнувши кордон, затихли і пришвидшили крок.

— Видно Вітряний Клан? — прошепотів Сойколап.

— Ще ні.

Падуболапка біля нього наїжила шубку.

Раптом лапи медикота лизнула вода, і він здивовано заточився. Зазвичай вони не йшли настільки близько до озера.

— Не бійся, — заспокоїла його Падуболапка. — Вогнезір просто дуже дбає, щоб ніхто нас не звинуватив, що ми заходимо на Вітряну територію.

Коти побрели по мілині. Сойколап зціпив зуби. Він ненавидів мочити лапи. Новак покуштував повітря. З вересовища долинув свіжий запах Вітряного Клану.

— Вони йдуть, — попередила Падуболапка.

Сойколап напружився.

— До нас?

— Ні. Вони далеко, на горбі, і прямують до острова.

Дійшовши до переправи, Падуболапка заскочила на колоду першою й звісила хвоста. Сойколап сягнув до нього, відчув подушечками м’який кінчик і одразу зрозумів, куди йому стрибати.

— Дякую, — видихнув новак, пробираючись крізь безлисті гілки.

Колода була слизька, кора вже потріскалася і обдиралася. Сойколап крокував за Падуболапкою, обережно переставляючи лапи, аж раптом носом відчув сестрин хвіст.

Вона зупинилася в місці, де стовбур переходив у заплутане коріння. Захрумтіла рінь: кицька зістрибнула на берег.

Це була найважча частина. Сойколап набрав повітря і плигнув за нею. Каміння, як завжди, торкнулося його лап раптово, але цього разу він не заточився і не втратив рівноваги.

— Гарне приземлення, — муркнула Падуболапка.

Їхні товариші вже ринули крізь чагарі до лісу. Сойколап пробирався за Падуболапкою крізь м’які зарості орляка. Коли вони вийшли з іншого боку, в носа йому вдарив шквал запахів. Вітряний і Річковий Клани були вже на місці. Новак наморщився. Тіньовий Клан ще не прийшов.

Громові коти вийшли на галявину, тримаючись одного боку.

— Усі стоять самі собою, — зауважила Падуболапка.

Сойколап покуштував повітря. Сестра мала рацію: запахи не змішувалися. Річкові коти сиділи вище проти вітру тісною купкою. Вітряні неспокійно походжали біля них, але не розбивалися.

— Дивно, що Річковий і Вітряний Клани не діляться язиками, — пробурмотів Леволап. Його м’язи були напружені, ніби він готувався до бійки.

— Де Тіньовий Клан? — схвильовано озвалася Маколеда.

— Сподіваюся, вони скоро будуть, — відповіла Медозела.

Леволап раптом загарчав.

— Тихо! — гаркнув Золошуб.

Новак замовк, але Сойколап відчував лють, що пульсувала під шкірою брата, — гарячу, немов сонце.

Він примружив очі й зосередився на емоціях Леволапа. Від нього розліталися блискавиці ненависті, і, прислухавшись пильніше, Сойколап зрозумів, що вони спрямовані на збитий і насторожений гурт Вітряних котів, а закінчувався їх шлях на Вересолапці. Сойколап упізнав її голос і ледь вловимий медовий аромат. Новак здивовано смикнув хвостом. Лють Леволапа була настільки потужна, що він дивувався, як Вересолапка не відчуває цей жар на своїй шкірі. Утім, Вітряна новачка точно щось відчувала, бо схвильовано звивалася поміж побратимами, з кожним кроком видаючи своє зніяковіння.

У дальньому кінці галявини зашелестіли чагарі. Мабуть, прийшов Тіньовий Клан. Сойколап покуштував повітря і дуже спантеличився. Це був не повний вояцький патруль. Це були…

— Це тільки Чорнозір і Сол! — ледве прошепотіла Падуболапка.

— А де решта? — просичав якийсь Вітряний кіт із протилежного боку.

— І хто, заради Зореклану, оце? — почулося мурмотіння з Річкового Клану.

Усі Клани знервовано засовалися, а Тіньовий провідник тим часом вийшов на середину галявини. Сол легко крокував за ним.

Сойколап був здивований тим, який спокій відчувався від Чорнозора. Коли вони бачилися в їхньому таборі, Тіньовий провідник здавався таким розгубленим. Що ж сталося?

— У мене є новина, — озвався Чорнозір.

— Сподіваюся, з Тіньовим Кланом усе нормально, — шепнула Падуболапка.

— Тсс! — цитьнув Орлякошуб, коли Чорнозір повів далі.

— Тіньовий Клан більше не ходитиме на Зборища.

Над галявиною запала важка тиша. Цього коти точно не очікували почути.

— Ми більше не віримо, що у Зореклану є всі відповіді. Це живі коти знайшли озеро. Це живі коти полюють, щоб виживати, і це живий кіт передбачив, що сонце зникне.

«Він має на увазі Сола».

— Він передбачив, що сонце зникне? — Однозір був явно заскочений зненацька.

Збентеження накотило на котів, немов вода, що затоплює луки.

— Я лише попередив, що це станеться, — скромно озвався Сол.

— Як ти це знав? — запитав Леволап.

— А як ви це не знали? — відповів Сол. — Зрештою, це ж ви говорите із Зорекланом.

Чорнозір зробив крок уперед.

— Вони нас не попередили.

— Вони й мене не попереджали, — нявкнув Сол. — Я просто дослухався до власного інстинкту і слідував за своїм досвідом. Ви, звісно, можете вірити, у що вам захочеться…

— Про що він говорить? — зойкнула Падуболапка. — Він думає, що віру можна вибирати, як здобич із кагату?

Її шкіра стала така гаряча, що аж обпекла Сойколапа. Він відсунувся від неї, заглиблений у власне розчарування.

«Сол мав допомагати нам! Що він робить з Тіньовим Кланом?»

По сухій долівці зашурхотіли кроки.

— Вони йдуть, — зітхнув Леволап. — Мабуть, це означає, що Сол нам таки не допоможе.

Як тільки за Чорнозором і Солом зімкнулися кущі, Кланами прокотився зляканий шепіт:

— Хто це був?

— Звідки він прийшов?

— Це може бути правда?

Сойколап відчував, як його товариші неспокійно зарухалися довкола. Їхні шубки іскрилися страхом.

На середину галявини вийшов Вогнезір.

— Ми повинні зберігати спокій, — звернувся він до всіх присутніх.

— Спокій? — обурено нявкнув Однозір. — Вогнезоре, навіть ти не можеш тут нічого змінити.

Вогнезір розлючено наїжився.

— А я й не казав, що можу!

— Нам не треба сваритися, — виступила наперед Леопардозірка. — Це дуже важливо. Тепер у нас три Клани.

— Три Клани! — зіпнула Золоніжка. Вітряна воєвода підійшла до провідників. — Але завжди було чотири.

— Якщо Тіньовий Клан відкидає Зореклан, — мовила Мрячконіжка, — чи означає це, що вони більше не можуть бути вояками?

— Вони відмовилися від вояцького правильника? — схвильовано нявкнула Падуболапка, уривчасто дихаючи.

«Вони відмовилися не тільки від правильника».

Сойколап підвів голову до неба.

— Місяць досі світить?

— Так, небо чисте, — відповів Леволап.

«Що ж це Зореклан робить? Їм байдуже на те, що трапилось?»

— Це важкі часи для нас, — нявкнула Леопардозірка. — Ми не можемо тепер навіть покладатися на сонце. Хіба це настільки дивно, що Чорнозір втратив віру в Зореклан?

Її слова ніби наповнили галявину крижаною прохолодою. Ніхто не заперечив, не сказав, що вона не права, що за їхню віру варто боротися. Сол попередив, що сонце зникне, — і воно зникло. Що це говорило про Зореклан? Коти, злякано перешіптуючись, почали розбрідатися по кущах.

— Ходімо, — штурхнув Падуболапку Леволап. Громовий Клан рушав додому.

Падуболапка незграбно перебирала лапами, ніби розучилася ходити. Сойколап притулився до неї, ведучи сестру крізь орляк.

— Тіньовий Клан справді більше не вояки? — спитала Маколеда.

— Мабуть, це Зорекланові вирішувати, — сказав їй Березопад.

Чекаючи своєї черги на переправу, Сойколап намагався не піддаватися стривоженим голосам товаришів. Він мав спокійно все обміркувати. Але вони все тараторили, перебиваючи його думки.

— Якщо Зореклан сховав сонце, коли ми билися, — прогарчав Порохошуб, — то що вони зроблять тепер, коли Чорнозір від них відвернувся?

— Вони не закрили місяць, — зауважив Орлякошуб.

На колоду застрибнув Шипокіготь.

— Може, вони просто відвернуться від нас усіх!

Нарешті дійшла Сойколапова черга. Думки в його голові гуділи, мов бджоли. Зореклан нічого не казав ані про сонце, ані про Сола. Може, вони дійсно відвернулися від Кланів.

Сойколап відчув дотик Леволапового хвоста на плечі, коли вони вийшли на Вітряне узбережжя.

— Не поспішай, — прошепотів брат.

Новак сповільнив крок і почав пропускати всіх наперед, аж доки вони не опинилися достатньо далеко. Падуболапка затрималася разом із ним, мляво тягнучи лапи.

— Я думав, Сол прийшов допомогти, — просичав Леволап. — Але він тільки зробив гірше.

Падуболапка досі була шокована.

— Він змусив Чорнозора перестати вірити у вояцький правильник, — безбарвно пробурмотіла вона.

— Може, Чорнозір і сам би перестав, — припустив Сойколап.

— Ні. Це через Сола, — твердо мовив Леволап. — Він сказав щось таке, що переконало Чорнозора в безсилості Зореклану.

Раптом Падуболапка копнула камінець.

— Мені все одно, що там Сол каже, — пронизливо нявкнула новачка. — Вони не можуть перестати вірити в Зореклан. Це те, що робить нас Кланами! Вояцький правильник привів нас сюди, він дає нам їжу і дім. — Її страх перемінився на лють. — Він дає нам безпеку!

— Але Сол передбачив, що сонце зникне, — нагадав їй Леволап. — А Зореклан — ні.

— То це означає, що ти теж хочеш відвернутися від Зореклану?

Від Падуболапки йшли такі спалахи люті, що Сойколап на мить подумав, що вона кинеться на Леволапа. Та кицька просто побрела вперед, важко дихаючи від надміру емоцій.

Леволап поспішив за нею.

— Я зовсім не про це.

Сойколап відпустив їх наперед. Рінь тут була м’яка і ніби пружинила під лапами. Біля берега шамотіло озеро. Прохолодний вітерець дув від води, і Сойколап повернув голову, відчуваючи, як він колихає вуса.

На плесі мерехтіли осколки місячного сяйва.

Він бачив.

«Мабуть, я сплю».

Камінці поруч захрускотіли. Хтось до нього йшов.

Жовтоікла.

Її подих псував повітря, але Сойколап був радий, що вона прийшла.

— Ви бачили, що сталося? — нявкнув він.

— Звичайно.

Сойколапове серце забилося швидше.

— І що ви будете робити?

Жовтоікла зашкрябала кігтями по камінню. Вона зітхнула, а коли заговорила знову, то здавалася старою та втомленою:

— Ми повинні обережно вибирати свої битви.

То Зореклан збирався визнати поразку, навіть не спробувавши поборотися за Тіньовий Клан? Сойколап повернувся до неї, відчуваючи, як хвилями накочує паніка. Та Жовтоікла вже зникала з виду. Усе почало затуманюватися, і скоро світ знову став чорний. Новак почув попереду голоси своїх товаришів і побіг за ними.

Думки в його голові кружляли і зіштовхувалися, немов листя під час буревію. Та принаймні Жовтоікла сказала йому те, що він мусив знати.

«Зореклан здався. Їхній кінець близько».

Сойколап, Леволап і Падуболапка нарешті справдять пророцтво.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Леволапові снився сон.

На нього нахлинула кров, просочилася в хутро, наповнила ніздрі, знесла з лап і вдаряла його об жорсткі кам’яні стіни.

«Допоможіть!»

Він боровся з багряним припливом, борсаючи лапами. М’язи боліли. Легені пекли, а рот наповнював металевий присмак крові.

Хвиля протягла новака через щербаті скелі, а тоді попливла далі, залишивши його, промоклого, хапати повітря. Леволап розплющив очі й побачив над собою кам’яне склепіння. Крізь щілину пробивалося сріблясте світло, тьмяно освітлюючи стіни печери. Кіт зіп’явся на лапи. Промокле хутро було дуже важке. Він вирячився на криваві калюжі в заглибинах і розколинах долівки й помітив чиєсь тіло, яке незграбно лежало на підлозі з викрученими лапами, відкинутим хвостом і задертою головою. З вусів крапала кров.

«Вересолапка!»

Леволап подався до неї, відчуваючи, як всередині спалахує лють. Він загарчав і поторсав її лапою, але кицька була важка й нерухома.

Вона була мертва.

Новак дивився на свою колишню подругу, і в ньому наростало вдоволення.

«Ти це заслужила!»

Це Вересолапка була винна у битві, що змусила сонце зникнути. А тепер всі Клани розпадалися, відверталися від Зореклану, а Зореклан відвертався від них.

Леволап випустив кігті, довші й гостріші за терня. Вони зашкрябали об печерну долівку, прооравши борони в камені. У вухах зашуміла кров, жилами заструменіла гаряча енергія, ніби він був у бою. Жоден ворог не міг його перемогти. Жоден суперник не міг пролити його кров.

«Я готовий до битв. Ніщо не може завдати мені шкоди. Я могутніший за Зореклан!»

— Відчепись! — почувся обурений нявкіт Лисолапа. — Ти мені спину дряпаєш!

Леволап відкотився і випхався зі свого гнізда.

— Вибач.

Він був ще сонний, але видіння його не покидало. Новак вийшов із кубла. Йому стало зле.

«Я був радий, що вона померла!»

Нажаханий власними думками він подався на галявину.

«Колись я її любив».

Ранкове сонце зігрівало шубку, але Леволап здригнувся. Крижаний страх пронизував до кісток. Він лизнув свої груди і полегшено зауважив, що на них немає крові, а хутро не червоне.

— Доброго ранку, сонько! — гукнула Падуболапка, несучи мох до кубла старійшин.

Леволап не відповів. Він умивався далі. Новак досі відчував на собі сліди того сну. Чи справді він хотів стати могутнішим за Зореклан, якщо це означало проливати стільки крові?

Під Високим Виступом Хмарохвіст тренував Попелюшколапку.

— Підстрибни, пригнись і перекотись, — наказав він.

Новачка відпрацювала бойовий прийом і приземлилась ідеально на всі чотири лапи.

— Як твоя лапа? — спитав Хмарохвіст.

Попелюшколапка замуркотіла.

— Так, як і всі інші лапи! — Вона обійшла свого виховника, задерши хвоста. — Прекрасно.

У яслах закашляла Міллі, і кошенята занявчали. Маргаритка намагалася їх заспокоїти.

— Усе добре, маленькі. Спробуйте ще поїсти.

Піскошторма вже термосила гілки новацького кубла.

— Лисолапе, соню, вставай!

Тернова загорожа затремтіла, і в табір забіг Сіросмуг.

Хмарохвіст підвів погляд.

— Чути десь Вітряний Клан?

— Ні, — відповів Сіросмуг. — На кордонах свіжі помітки, але їх ніхто не переходив.

Порохошуб і Білокрила увійшли за ним і подалися до кагату свіжини. Білокрила почала перебирати здобич, що залишилася зі вчора.

— А мисливський патруль уже пішов?

— Ще ні, — гукнула Піскошторма. — Скоро йдемо. — Вона знову затрусила новацьке кубло. — Коли я нарешті витурю Лисолапа з його гнізда. Він думає, що може нічого не робити, поки Вивіркострибка хворіє. — Кицька глянула на Леволапа. — Хочеш піти на лови?

Новак припинив умиватися.

— Так.

Можливо, пробіжка лісом трохи прочистить йому голову. Можна принаймні на трохи вдати, що він звичайний новак.

З медичного кубла вислизнула Листоплеса. Сойколап, позіхаючи, вийшов за нею.

— Нам потрібно ще нагідок, — нявкнула вона. — Рана Вивіркострибки добре загоюється, але я хочу бути готовою до можливого запалення. Не можна тепер ні на що покладатися.

Медикішка схвильовано глянула на сонце, що здіймалося понад лощовиною.

— Я принесу трохи сьогодні, — запропонував Сойколап. Він потягнувся так сильно, що аж хвіст затремтів. — Біля берега є кущик.

— Це, мабуть, будуть останні в цьому сезоні, — зітхнула Листоплеса.

— Тоді я принесу якомога більше.

З Високого Виступу посипалися дрібні камінці. Вогнезір сидів біля своєї печери і вмивався. Його помаранчева шубка в ранковому світлі здавалася полум’яною. Провідник швидко потер кожне вухо по черзі, а тоді глянув униз на табір.

— Нехай усі коти, здатні спіймати власну здобич, зберуться разом! — гукнув він.

Піскошторма здивовано підвела голову.

Леволап випростався.

«А як же полювання?»

Вояцьке кубло зашелестіло, і надвір вийшли Орлякошуб і Березопад. За ними сонно вичовгали Маколеда і Бубконіс. Із новацького кубла виповз Лисолап.

— Не минуло й повні! — суворо нявкнула Піскошторма. — Я вже збиралася тебе за хвоста витягувати.

За братом з’явилася Криголапка.

— Вибач, — мовила вона. — Це я йому не давала спати вчора. Ми намагались не заснути, доки ви вернетеся зі Зборища.

Піскошторма глянула на Вогнезора.

— Зараз ви про нього почуєте.

Леволап підійшов під Високий Виступ. Клан потроху сходився. Порохошуб обтрусився зі сну, Шипокіготь сів біля нього і почав вибирати з хутра мох. Вивіркострибка вийшла на край галявини, але, судячи з несхвальних поглядів Листоплесої, вона мала б лежати у своєму гнізді.

Падуболапка прослизнула до Леволапа.

— Як думаєш, що він їм скаже? — прошепотіла вона.

Леволап здогадався, що сестра має на увазі Зборище. Як же Вогнезір мав поділитися зі своїм Кланом Чорнозоровим відкриттям?

Сойколап пробрався повз побратимів і сів біля Леволапа.

— Сподіваюся, ви спали краще, ніж я.

Леволап втупився у власні лапи, паленіючи. Перед очима стояв спогад про нерухоме тіло Вересолапки.

— Зборище було не таким, як ми очікували. — Голос Вогнезора відволік його від того жахливого видіння. — Тіньовий Клан не прийшов.

Коти на галявині шоковано занявчали.

Ясносерда нагострила вуха.

— А що з ними сталось?

— У Тіньовому Клані якась недуга? — гукнув Хмарохвіст.

Вогнезір проігнорував питання і повів далі:

— Прийшов тільки Чорнозір. Він привів самітника Сола і сказав, що Тіньовий Клан відвертається від Зореклану.

— Як це? — спантеличено нявкнув Мишовус.

Вогнезір глянув на юного вояка.

— Тіньовий Клан більше не вірить, що в Зореклану є всі відповіді. Вони втратили віру у своїх предків‑вояків і більше не ходитимуть на Зборища.

Клан охопила тривога, всі одночасно замурмотіли щось між собою. Вогнезір підвищив голос:

— Самітник Сол вочевидь заохочує таку думку. Але я сподіваюся, що Зореклан урешті‑решт матиме більший вплив на Тіньовий Клан. Я вірю, що вони звернуться до Дрібнохмара і до самого Чорнозора. Зореклан ніколи раніше нас не підводив. Можливо, є причина, з якої вони дозволили Чорнозору відступити. Але я певен, що його повернуть до Кланів. Усе буде добре. Пам’ятаєте, як сонце зникло? Але тоді воно вернулося назад, і було таке ж тепле, як і завжди. Ця темрява також мине, я впевнений.

Увесь Клан звів очі на провідника. Леволап пригадав слова Сола: «Світло повернеться так само, як сонце повернулося, але це буде ваше світло, і ви будете ним керувати».

Його кривавий сон знову прокрався в думки. Чи був він готовий до такої сили? І чи заслуговував на неї?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 25

«Він не вірить у те, що говорить».

Сойколап підвів морду до Вогнезора.

«Він взагалі не впевнений, що ця темрява мине».

Новак відчув, як Леволап біля нього напружився. Падуболапка шурхала хвостом по землі.

— А ми не можемо якось позбутися Сола? — гукнув Порохошуб.

— Чорнозір мусить сам вирішувати за себе, — відповів Вогнезір.

— Навіть якщо його рішення впливає на всі Клани? — запитала Піскошторма.

— Ми продовжимо жити, як звикли, — мовив провідник. — Ми будемо полювати, дбати про наших кошенят і старійшин. Ми патрулюватимемо наші кордони так само, як і в лісі. І так само, як робили це тут. Які б зміни не прийшли, ми будемо слухати Зореклан і дотримуватися вояцького правильника.

Падуболапка поволі видихнула.

— Вояцький правильник, — промурмотіла вона. — Вояцький правильник.

Новачка повторювала ці два слова так, ніби вони були відповіддю на все.

Сойколап заздрив її вірі. І її невіданню. Вона не усвідомлювала, що Вогнезір цими словами намагався заспокоїти не тільки свій Клан, а й себе.

«Він повинен вірити в те, що все буде добре, заради Клану».

Провідник переступив з лапи на лапу.

— Крім поганих новин, я маю ще й хороші.

Сойколап здивовано підвів голову.

«Які хороші новини?»

— Громовий Клан залишається сильним. Ми довели це в битві, і ми знаємо, що Зореклан досі за нами спостерігає. — Його хвіст шелеснув об камінь. — Сьогодні до нашого вояцтва долучаться ще троє.

Сойколап аж здригнувся від того захвату, що спалахнув у Леволапові й Падуболапці. Здавалося, що біля нього сидить два сонця.

— Леволап, Падуболапка і Попелюшколапка.

Затріскотіли камінці, і Вогнезір спустився на галявину, де вже розступалися коти, звільняючи місце для церемонії назовництва.

Орлякошуб підбіг до Падуболапки і пригладив її хутро хвостом.

— Молодчина, — муркнув він.

Золошуб підійшов до Леволапа.

— З тебе буде чудовий вояк.

— Ти будеш мною пишатися, — пообіцяв новак.

Вивіркострибка аж сяяла від щастя. Біля неї, муркочучи, сиділа Листоплеса. «Мабуть, вона дуже радіє за Попелюшколапку», — подумав Сойколап.

Хмарохвіст походжав довкола своєї новачки.

— Попелюшколапко, я ж казав, що ти скоро приєднаєшся до своїх друзів, — лагідно нявкнув білий вояк.

Сойколап заплющив очі. Минуло вже багато часу відтоді, як він вважав, що зможе стати вояком, проте ця мрія ніколи його не покидала. Він дозволив заздрості пройти крізь себе і згаснути. Тоді його наповнили гордощі. Брат і сестра ідуть у вояцтво!

— Вітаю, — муркнув Сойколап.

Падуболапка потерлася мордочкою об його щоку.

— Дякую.

Леволап торкнувся Сойколапового вуха хвостом.

— Сподіваюся, Криголапка виконає свою обіцянку Мишошубці, бо я більше прибирати в кублі старійшин не буду.

Золошуб смикнув хвостом.

— Якщо комусь із твого Клану потрібно буде змінити підстилку, ти її зміниш.

До них підійшов Ожинокіготь.

— Мабуть, Леволап думає, що Вогнезір уже робить його провідником, — замуркотів він.

— Я просто пожартував! — запротестував Леволап.

— Звичайно. — Ожинокіготь обійшов своїх кошенят і зупинився біля Сойколапа. — Я дуже пишаюся вами всіма.

Ліщинохвоста і Бубконіс підбігли до них.

— Молодці! — нявкнула кицька.

— Думаю, що вдасться знайти для вас місце у вояцькому кублі, — підморгнув Бубконіс.

— Добре, що я вже там не живу, — вигукнула Мишошубка. — Там тепер буде галас, як у шпаківні.

Стара воячка сиділа біля ясел, а довкола неї бігали Жабко і Ружка. Від неї долинула хвиля тепла, коли з кубла позаду вийшла Міллі. Сойколап відчув запах Тернинки, яка звисала з її щелеп. Королева поклала кошеня біля Мишошубки.

— Можеш, будь ласка, приглянути, поки я візьму інших двох? — Голос Міллі був сухий, ніби в неї боліло горло. Сойколап подумав, що треба буде після церемонії принести їй залишки меду. — Я подумала, що, може, вони захочуть побачити церемонію назовництва, — додала кицька.

— Я подивлюсь, щоб Ружка і Жабко її не розчавили, — крекнула Мишошубка.

— Гей! — обурився котик. — Ми не такі вже незграбні. Усі подумають, що ми завжди…

Раптом він замовк, почувши голос Вогнезора із середини галявини.

— Я, Вогнезір, провідник Громового Клану, закликаю своїх предків‑вояків звернути погляди на цих двох новачок і новака. — Леволап випустив кігті в землю. Вогнезір повів далі: — Вони ретельно тренувалися, щоб зрозуміти чин вашого шляхетного правильника, я ж представляю їх перед вами вже як вояків.

Падуболапка вийшла наперед, і Леволап поспішив за нею. Попелюшколапка впевнено й рівно пішла слідом.

— Падуболапко, Леволапе, Попелюшколапко, чи присягаєтеся ви дотримуватися вояцького правильника, оберігати й захищати свій Клан навіть ціною власного життя?

— Присягаюся, — нявкнула Падуболапка, тремтячи.

Леволап заціпенів від рішучості:

— Присягаюся.

— Присягаюся, — водночас захоплено і полегшено промовила Попелюшколапка, наче кішка, яка щойно впіймала свою першу здобич.

Сойколап затамував подих. Зараз вони були як ніколи близько до того, щоб справдити пророцтво.

— Тоді силою, даною мені Зорекланом, я нарікаю вас вояцькими іменами. — Вогнезорове хутро шурхнуло об Падуболапчине. — Падуболапко, віднині тебе знатимуть як Падуболистку. — Він зробив крок назад. — Зореклан вшановує твою вдумливість і вірність.

Наперед вийшов Леволап.

— Леволапе, тебе знатимуть як Левожара. Зореклан шанує твою відвагу і бойові навички. Попелюшколапко. — Вогнезір зробив паузу, і новачка підійшла до нього, тремтячи від хвилювання. — Тебе знатимуть як Попелюшкосерду — на честь тих вояків, які пішли від нас.

Сойколап вловив у його голосі сум. Він пригадав Попелюшку? Якби ж він знав, що її дух стояв прямо перед ним, сяючи під шубкою Попелюшкосердої.

— Зореклан шанує твою хоробрість і твою наполегливість. Нарешті ти стала воячкою.

— Левожар! Падуболистка! Попелюшкосерда! — здійнялися над галявиною привітальні вигуки Клану. Попри зникле сонце, попри жахливе рішення Чорнозора, життя у Громовому Клані тривало.

Сойколап гукав разом з усіма, пишаючись своєю сестрою, братом і Попелюшкосердою, яка так важко боролася, аби стати воячкою. Врешті Попелюшка справдила свою долю.

«Але як же наша доля?»

Сойколап здригнувся. Не можна просто забути про зникнення сонця. Він краще за інших знав, що це означало. Час Кланів добігав кінця, і він, Левожар та Падуболистка були єдиними, хто міг їх врятувати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.