Erin Hunter

WARRIORS

Power of the Three

Book Three: Outcast

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Сила трьох»

Книга третя: «Вигнанці»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2008

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., дизайн, 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7670-82-6

Аннотація

Таємне пророцтво скеровує лапи трьох онуків Вогнезора на життєвих шляхах. Та лише одному з них відомо про цей дар. Сойколап вважає, що розгадка пророцтва, від якого залежить їхнє майбутнє, прихована в далекому минулому — її оберігають древні коти, котрі колись ходили цими лісами, а зараз блукають у його снах. Якась невідома сила кличе його в далеку мандрівку в гори, де від чужинців потерпає Плем’я Стрімкої Води. Можливо, там разом з братом і сестрою він нарешті отримає відповіді на свої запитання…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво-рудий кіт.

Воєвода

Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.

Медикицька

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Вояки та воячки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно‑бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо‑руда киця.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт.

Шипокіготь — золотисто‑карий смугастий кіт.

Золошуб — сірий плямистий кіт.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Вивіркострибка — яскраво‑руда кицька із зеленими очима.

Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.

Березопад — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Білокрила — струнка зеленоока киця.

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Студня‑Де‑Пірнають‑Рибки (Студня) — невелика смугаста кішка із сірими очима, походить із Племені Стрімкої Води.

Бурешуб — темно‑сірий кіт з бурштиновими очима, походить з Річкового Клану.

Міллі — срібляста кицька з блакитними очима, колишня кицюня.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Бубколап — кремовий кіт.

Ліщинолапка — невеличка біло-сіра кішка.

Мишколап — сіро-білий котик.

Попелюшколапка — сіра смугаста кішка.

Медолапка — світло-коричнева смуганька.

Маколапка — муруга кішка.

Леволап — золотавий смугань із бурштиновими очима.

Падуболапка — чорна кішка із зеленими очима.

Сойколап — сірий смугастий котик із блакитними очима.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка з конярки.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Мишошубка — маленька коричнева кішка.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Дубошуб — невеликий коричневий кіт.

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Снігопташка — біла кішка.

Новаки

Плющохвоста — сріблясто-біла кицька з темно-блакитними очима.

Соволап — світло-коричневий кіт.

Королеви

Вохрошубка — муруга темна кицька із зеленими очима.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довгонога світло-коричнева кішка.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішка

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — невеликий брунатний смугань.

Шуваровус — чорний кіт.

Мохошубка — муруга кішка з блакитними очима.

Букошуб — світло-коричневий кіт.

Брижохвіст — темно-сірий смугань.

Королеви

Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Верболапка — дрібна сіра кицька з м’яким сірим хутром і зеленими очима.

Ряболапка — сіра кішка з блакитними очима.

Рінелап — сірий котик.

Старійшина

Важкоступ — опасистий смугастий кіт.

Діжкохвоста — огрядна темно-коричнева кішка із зеленими очима.

Каменеток — сірий кіт.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.

Воронокрил — дрібний темно-смугастий кіт із бурштиновими очима.

Ночехмара — чорна кішка.

Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Білохвістка — невелика біла кішка.

Зайцестриб — м’язистий біло-коричневий котик.

Королеви

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Вересолапка — світло-коричнева кицька з блакитними очима.

Бризолап — чорний кіт із бурштиновими очима.

Старійшина

Ранньоквітка — муруга кішка.

Павотеніг — сірий смугастий кіт.

Плем’я Стрімкої Води

Цілитель Племені

Провидець Шпилястих Каменів (Скелевидець) — коричневий смугастий кіт із бурштиновими очима.

Звіролови

(коти та кішки, відповідальні за полювання)

Сіре-Небо-Перед-Світанком (Сірий) — блідо-сірий смугастий кіт.

Тінь-Крила-Понад-Водою (Тінь) — сіро-біла кішка.

Грозові-Хмари-На-Світанку (Гроза) — темно-сірий кіт.

Вартові печери

(коти та кішки, відповідальні за охорону печери)

Пазур-Стрімкого-Орла (Пазур) — темно-коричневий смугастий кіт.

Щербатий-Камінь-Де-Сидить-Чапля (Щерб) — темно-сірий кіт.

Птаха-Що-Сідлає-Вітер (Птаха) — темно-коричнева кішка.

Щовб-на-Якому-Гніздяться-Орли (Щовб) — темно-сірий кіт.

Стрімкий-Хід-За-Водоспадом (Стрімкий) — темно-коричневий смугань.

Ніч-Без-Зірок (Ніч) — чорна кішка.

Імшедь-Над-Рікою (Імшедь) — світло-коричнева кішка.

Мамки

(кішки, які виношують або нещодавно народили кошенят)

Лет-Сполоханої-Чаплі (Лет) — коричнева кішка (матір трьох маленьких кошенят).

Піке-Бурого-Орла (Піке) — темно-руда кішка (матір двох старших кошенят).

Першаки

(новаки Племені)

Писк-Лютої-Сови (Писк) — чорний кіт (звіролов).

Плюск-Сполоханої-Рибки (Рибка) — світло-коричнева кішка (звіроловиця).

Рінь-що-Котиться-з-Гори (Рінь) — сіра кішка (вартова печери).

Старійшини

(колишні звіролови та вартові печери, які відійшли на спочинок)

Хмара-з-Бурею-в-Нутрі (Хмара) — біла кішка.

Дощ-Який-Гуркотить-Об-Камінь (Дощ) — плямистий коричневий кіт.

Коти поза Кланами

Смугань — кремезний сріблястий кіт із темними смугами на хутрі та бурштиновими очима.

Смик — худий світло-коричневий кіт із великими гострими вухами.

Флора — темно-коричнева кішка з білими плямами та зеленими очима.

Викрутка — юна муруга кішка з білими смугами на мордочці.

Мурко — старий смугастий самітник із сірою мордою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

— Крадії! Це наша територія! — гаркнув сірий кіт.

Хутро на його карку стало дибки, зуби вищирилися. Він обводив поглядом групу котів, які сиділи внизу на крутій стежці. Їхні пазурі блищали, очі були голодні. Одна кішка тримала в зубах обм’якле тіло кроля.

— Наша територія і наша здобич.

Сріблястий смугань кинув на нього зверхній погляд.

— Якщо це ваша територія, то чому ніде нема прикордонних поміток? Тутешня здобич належить усім котам.

— Це неправда, і ти це знаєш. — Чорна кішка стала біля сірого кота, вимахуючи хвостом. — Забирайтеся негайно! — І трохи стиха, самим кутиком рота, пробурмотіла: — Щовбе, ми не можемо з ними битися. Згадай, що сталося минулого разу.

— Ноче, я знаю, — відповів сірий кіт. — Але що ще нам робити?

Біля Щовба вискочив наперед кремезний брунатний кіт і розлючено зашипів:

— Підступіть ще хоч на крок, і ми вам хутро повискубуємо, — прогарчав він.

Щовб торкнувся до його плеча кінчиком хвоста.

— Спокійно, Пазуре, — застеріг він. — Ми мусимо спробувати вирішити цю ситуацію мирно.

На вузенькій доріжці за сріблястим смуганем з’являлося все більше і більше котів.

— Стрімкий! — Щовб підкликав невеличкого смугастого кота посмиком вуха. — Вертайся до печери, швидко. Скажи, що зайди повернулися.

— Але… — Стрімкий не хотів залишати товаришів зараз, коли вороги явно переважали кількістю.

— Швидко! — гаркнув Щовб.

Стрімкий розвернувся і побіг стежкою.

Сонце сідало. Скелі відкидали довгі тіні на землю, жорстку і вкриту червоними, мов кров, плямами. Тишу розбавляв віддалений шум води, а з неба почувся різкий крик яструба.

— Далі вам заходити зась, — нявкнув Щовб. — Повертайтеся і шукайте інших земель для полювання.

— І хто нас змусить? — вищирився сріблястий смугань.

— Спробуйте тут залишитись і побачите, — просичав Пазур.

Патруль Щовба скупчувався довкола нього, перегороджуючи стежку. Проте незвані гості розділилися й почали підійматися камінням обабіч. Щовб став у стійку, напружив м’язи. Якщо доведеться, він буде битися попри те, що сталося минулого разу.

— Зупиніться!

Крізь патруль Щовба проштовхнувся коричневий смугастий кіт і став перед суперниками. Хоча його морда посивіла з роками, та м’язи були все ще пружні й могутні. Він високо підвів голову.

— Я — Скелевидець, Цілитель Племені Стрімкої Води, — оголосив кіт. Його голос різко відлунив від каміння. — Це наша територія, і вам тут місця немає.

— Територія належить тим, хто може її оборонити, — відрубав сріблястий смугань.

— Пам’ятаєш, як ми прогнали вас того разу, перед часом зледенілої води? — прогарчав Скелевидець. — Якщо не підете негайно, ми повторимо те саме.

Сріблястий смугань примружив очі.

— Прогнали нас? Я це пам’ятаю трохи не так.

— Ми самі вирішили піти, — додала коричнево-біла кішка з верхівки кругляка. — Ми знайшли краще місце, де більше здобичі в гололист.

— А тепер ми вирішили повернутися, — махнув хвостом смугань. — І кілька миршавих блохастих пародій на котів нас не зупинять. — Він випустив кігті й почав шкребти каміння.

— Плем’я Стрімкої Води завжди жило в цих горах, — нявкнув Скелевидець. — Ми…

Його голос потонув у лютому вереску. Коричнево-біла кішка кинулася з каменя і вчепилася кігтями Ночі в плече. Смугань також заверещав і ринув на Щовба. Той перекочувався, дряпаючи нападника. Повітря сповнилося криками бойових котів.

А далеко вгорі за цим безпорадно стежило Плем’я Вічного Полювання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Сойколап потягнувся, відчуваючи, як сонце зігріває його хутро. Теплий вітерець шепотів довкола, сповнений запахів зелені та свіжого поросту. Десь над головою щебетала пташка, здалека долинало шамотіння води.

— Сойколапе!

Почулися тихі кроки. Сойколап уявив, як його виховниця, Листоплеса, бреде мілиною по краю озера.

— Сойколапе! — повторила вона вже ближче. — Ходи до мене. Водичка така прохолодна, хороша.

— Ні, дякую, — буркнув новак.

Для нього вода була чимось більшим, аніж лагідні доторки хвиль до його лап. Звуки води повертали спогади про холодну течію, що збивала з лап, про вагу промоченого хутра, про забиті ніс і рот, про життя, що покидало його з кожною судомною спробою вдихнути… Одного разу він уже потонув уві сні, коли загубився в тунелях разом із древнім вояком Опалим Листям, а вдруге мало не потонув насправді, коли вони з товаришами пішли рятувати кошенят з Вітряного Клану.

Мені вже вистачило води до кінця життя.

— Гаразд. — Кроки Листоплесої віддалилися і прискорилися: вона бігла мілиною безтурботно, мов кошеня.

Сойколап крокував поруч узбережжям. Він мав шукати мальву, але, принюхавшись до вітру, не відчув ані натяку на знайомий кислий запах. Коли кроки Листоплесої затихли, він звернув від води й піднявся на берег. Йому треба було знайти дещо важливіше за трави. Новак рушив уперед, не підводячи носа від землі. Він ішов, обнюхуючи купки трави та кущики, і нарешті наштовхнувся на покорчене коріння дерева.

Осьде вона!

Сойколап ухопився зубами за один кінець палиці й потягнув її з-під кореня, що вберігав її від голодних хвиль. Присівши, він провів по зарубках лапою і знайшов п’ять довгих та три коротких, що позначали п’ятьох новаків та трьох кошенят, які застрягли в тунелях, коли піднялася вода. Усі вони були перекреслені: всі восьмеро повернулися живими. Сойколап пригадав, як робив ці позначки, — запах Скелі витав довкола нього, і лиса лапа древнього духа ніби направляла його кігті.

Проте Сойколап також відчув одну неперекреслену позначку. Опале Листя — древній кіт, який їх вивів, — досі самотньо блукав тунелями.

Він заплющив очі й почав наслухати голосів, які до нього шепотіли, але не почув нічого, крім вітру та шелесту хвиль.

— Опале Листя? Скеле? — промурмотів новак. — Де ви? Чому ви більше зі мною не говорите?

Відповіді не було. Сойколап витягнув палицю ще далі й викотив її на берег, так що до неї аж торкнулися хвилі. Він ще раз обнюхав її, проте всі відлуння минулого зникли.

Сойколап ледве стримувався, щоб не заскімлити, мов кошеня, яке загубило свою маму. Він хотів поговорити зі Скелею, дізнатися більше про котів, які колись давно жили довкола озера. Він хотів знати, чому Опале Листя залишився в тунелях, хоча решта котів, навіть ті, які теж там загинули, перейшли в якесь інше місце.

Новак був упевнений: це були ті самі коти, яких він відчував біля Місячного Ставу, чиї відбитки залишилися на серпантиновій стежці, що вела до води. Вони були значно давнішими за Клани, давнішими навіть за Зореклан. Вони могли поділитися з ним такою мудрістю! Може, навіть пояснили б йому пророцтво — ті загадкові слова, які він почув у Вогнезоровому сні:

«Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах».

— Сойколапе, що це ти робиш?

Новак аж підскочив. Він так зосередився на палиці та своїх думках про древніх котів, що не помітив наближення Листоплесої. Тепер він близько відчував запах виховниці, а також її роздратування.

— Пробач, — промимрив новак.

— Сойколапе, нам потрібно більше калачиків. Те, що в найближчому майбутньому не планується битви, не означає, що коти не можуть заслабнути чи поранитися. Медикоти завжди мають бути напоготові.

— Я знаю, знаю, — відрубав Сойколап.

«А хто зупинив битву? — подумки запитав він. — Вітряний і Громовий Клани порвали б один одного на шмаття, якби ми з іншими новаками не знайшли тих кошенят».

Сойколап не хотів виправдовуватися перед виховницею. Він відчував на собі її суворий погляд, поки котив палицю назад угору і ховав під коренем. Тоді новак рушив далі верхівкою берега, розтуливши рота, щоб краще вловлювати запахи рослин.

Не пройшовши й кількох лисячих хвостів, Сойколап зупинився і витріщився незрячими очима на протилежний берег озера. Налетів вітер і приплющив його хутро до тіла.

«Де ви? — подумки гукав він древніх котів. — Будь ласка, поговоріть зі мною!»

— Сойколапе! Агов, Сойколапе!

Це був не той голос, який він хотів почути. Прикусивши язика, аби не засичати від роздратування, Сойколап повернувся до Ліщинолапки. Новак відчув її запах та почув кроки. Так несеться через той орляк, ніби скажена лисиця!

— Дивися, що в мене є! — голос Ліщинолапки звучав радісно, але також трохи приглушено, ніби вона говорила зі здобиччю в зубах.

Сойколап навіть не намагався вже зауважити, що він не міг ні на що дивитися. До того ж сильний запах польової миші підказував, що саме несла Ліщинолапка.

— Це мій останній новацький іспит. — Тепер голос кішки звучав чіткіше; мабуть, вона поклала здобич на землю. — Якщо все виконаємо добре, то ми з Бубколапом і Мишколапом уже сьогодні станемо вояками!

— Чудово. — Сойколап намагався вдати радість, але досі був розгніваний за те, що вона відволікла його від древніх котів.

— Я впевнена, що Порохошуб буде мною задоволений, — не вгавала Ліщинолапка. — Ця миша просто здоровенна! Її вистачить, аби нагодувати обох кошенят Маргаритки.

— Кошенята Маргаритки ще не можуть їсти мишу, — нагадав їй Сойколап. Вона що, взагалі мишомізка? — Вони народилися всього чотири світанки тому.

— Ну, тоді підійде для Маргаритки. Їй потрібна їжа, вона ж годує кошенят. Ти вже до них ходив? Вони — наймиліші створіння, яких я тільки бачила в житті! Маргаритка сказала, що назвала їх Ружкою і Жабком.

— Я знаю, — скупо мовив Сойколап.

— Не можу вже дочекатися, коли вони підростуть і зможуть виходити з ясел погратися, — нявкнула Ліщинолапка. — Як думаєш, Вогнезір дозволить мені взяти одне з них у новаки? Поки вони виростуть, я вже буду мати вояцький досвід.

— Вони твої зведені брат і сестра, — відповів Сойколап, опускаючи її з небес на землю. — Мабуть, Вогнезір не…

— Ліщинолапко! — перебив його різкий голос, і Сойколап почув шарудіння орляка, крізь який пробирався виховник Ліщинолапки Порохошуб. Від нього хвилями відкочувало роздратування. — Ти полюєш чи теревені правиш? — запитав він.

— Вибач, Порохошубе. Ти вже бачив мою мишу? Вона велетенська!

Сойколап почув, як Порохошуб підійшов і обнюхав мишу.

— Молодчина, — нявкнув вояк. — Але це не означає, що ти вже можеш сидіти і вмиватися. У лісі є ще багато здобичі. Я заберу цю до табору, а ти можеш продовжувати.

— Гаразд. Бувай, Сойколапе!

Новак вчасно згадав гукнути «Щасти!» , коли Ліщинолапка побігла геть, але його думки вже повернулися до древніх котів. Їхнє мовчання його турбувало. Я зробив щось не так? Скеля і Опале Листя на мене розгнівалися? Він знайшов кущ калачиків і почав відгризати стебла, щоб віднести їх до табору, а тим часом його думки вгризалися в ці запитання.

— Молодець, Сойколапе, — почувся ззаду голос Листоплесої, коли він уже закінчував роботу. — Ходімо.

Новак підняв у зубах жмуток стебел. Це була достатньо хороша причина, щоб не озиватися. Крокуючи лісом за виховницею, він усе ще думками витав деінде, практично не помічаючи ані запахів здобичі, ані шурхотіння крихітних тваринок у чагарях. Він був десь дуже далеко, намагався пройти слідами тих древніх котів.

Тоді раптом сполохано скрикнула пташка. Сойколап здригнувся від лопотіння крил прямо в нього перед носом і, впустивши калачики, відскочив.

— Гей! — почувся за кілька хвостів віддалік обурений вигук Бубколапа. — Це був мій дрізд, і ти його злякав. Ти що, не бачив, що я за ним стежив?

— Ні, не бачив. — Сойколап розлютився через власну недолугість. — Я сліпий, якщо ти ще не помітив.

— Але ти можеш бути уважнішим, — сердито нявкнула Листоплеса. — Сойколапе, звертай трохи уваги на те, що робиш. Ти сьогодні весь ранок розсіяний, мов той заєць.

— Ну, я сподіваюся, що він не завалив мій іспит, — пробурмотів Бубколап. — Якби не він, я би впіймав того дрозда.

— Я знаю, — нявкнув Ожинокіготь.

Сойколап почув запах Громового воєводи. Поруч із ним були ще Мишколап та його виховник Косариконіг. О ні! Невже це бачив цілий Громовий Клан?

— Немає сенсу плакати за втраченою здобиччю, — мовив Ожинокіготь, підійшовши ближче. — І вояк не дозволяє собі розчаровуватися через дрібниці. Ходімо, Бубколапе, подивимося, чи вдасться знайти якусь мишу он там між корінням.

— Гаразд. — Сойколап відчував, що Бубколап досі гнівається попри все, що сказав його виховник. — Сойколапе, тримайся від мене подалі, добре?

— Без питань, — відрубав новак.

— Так, пора вже вертатися на галявину, — підштовхнула Сойколапа Листоплеса. — Сюди.

Я знаю, де наш табір, дякую!

Сойколап підібрав трави і пішов за виховницею крізь терновий тунель у кам’яну лощовину. Проштовхнувшись крізь ожинову заслону до медичного кубла, він поклав свій жмуток у печері під стіною.

— Я піду візьму щось поїсти, гаразд? — нявкнув він.

— Зачекай. — Листоплеса поклала трави на землю та сіла перед Сойколапом. Новак відчував її нетерплячість та роздратування. — Я не знаю, що на тебе останнім часом найшло, — почала вона. — Відколи ви знайшли тих Вітряних кошенят на краю озера…

У її голосі чулося запитання. Сойколап відчував від виховниці незбориму цікавість. Листоплеса точно знала, що в історії з кошенятами ховалося щось іще — те, чого він та його товариші не розповідали. Проте новак ніяк не міг розказати, що кошенята насправді забрели в розгалужені тунелі, які пролягали під землями Громового та Вітряного Кланів. Він знав, що ані Леволап із Падуболапкою, ані Вересолапка та Бризолап — Вітряні новаки — не видадуть таємниці. Ніхто не хотів зізнаватися, що Леволап із Вересолапкою кілька повень регулярно зустрічалися в цих тунелях.

Тож вони й не могли розповісти історію про те, як мало не втонули разом із кошенятами, як дощ залив тунелі та переповнив підземну річку, спричинивши жахливу повінь. Сойколапові досі снилися жахіття про стрімку невпинну течію.

— Сойколапе, все гаразд? — запитала Листоплеса.

Її роздратування згасало, перетікаючи в занепокоєння, перетворюючись на липкий потік, що загрожував накотити на Сойколапа так само, як і вода в тунелях.

— Ти ж розповів би мені, якби щось було не так?

— Звісно, — буркнув він, сподіваючись, що виховниця не запідозрить брехні. — Усе чудово.

Листоплеса вагалася. Сойколап відчув, як його хутро починає потроху настовбурчуватися. Проте медикішка лише зітхнула і нявкнула:

— Піди поїж. Коли трохи прохолоне, підемо до старого гнізда Двоногів по котячу м’яту.

Не встигла вона договорити, як Сойколап уже скочив на рівні й вибіг крізь ожину. Він підійшов до кагату свіжини, винюхав собі пухку мишку й поніс на сонячний моріжок біля кубла, аби з’їсти. Щойно минув сонцепік, і кам’яна лощовина повнилася теплом. Наситившись, новак ліг на бік і почав лапою вмивати вуса.

Крізь терновий тунель забігли Попелюшколапка та Падуболапка. Сойколап навіть здалеку відчував імшаний запах тренувальної лощовини, який тягнувся за їхнім хутром.

— Пробач, що я тебе кожен раз перемагала, — нявкнула Падуболапка. — Ти впевнена, що все гаразд?

— Звісно, — наполягала Попелюшколапка. — Я б образилась, якби ти мені піддавалася.

Її голос звучав хоробро, проте зі звука кроків Сойколап зрозумів, що Попелюшколапку досі непокоїть пошкоджена лапа. Медикоти більше нічим не могли зарадити — тепер її мав загоїти тільки час. Чи Попелюшколапка була приречена ніколи не стати воячкою, як і Попелюшка до неї?

Від цієї проблеми Сойколапа відволікло пронизливе пищання, яке долинало з ясел. Він звів брови. Кошенятам Маргаритки було всього чотири світанки, але голосистості їм не бракувало. Їхній батько, Косариконіг, повів Мишколапа на іспит, хоча Порохошуб пропонував його підмінити, аби той міг більше часу проводити в яслах. Сойколапові здавалося, що Косариконіг поводився з кошенятами ніяково, ніби досі не міг змиритися з думкою про батьківство.

«Хай там як, — подумав Сойколап, — у яслах і так повно котів». Крижинка та Лиско — кошенята Папоротехмарки — досі жили там, хоч вони вже майже доросли до новацтва. І Міллі, яка виношувала кошенят Сіросмуга, також недавно переселилася в ясла. Сойколап знав, що Вогнезір пишався тим, наскільки сильнішав Громовий Клан, хоч він іноді й переймався через те, як їх усіх прогодувати.

Тунель знову зашурхотів, і на галявину вибіг Леволап разом зі своїм виховником Золошубом.

— Дві миші і білка! — нявкнув вояк. — Молодець, Леволапе.

Та, незважаючи на похвалу, голос Золошуба звучав не надто захоплено. Сойколапові здавалося, що його брат досі не поладнав із Золошубом так, як мали б ладнати виховник із новаком. Було в цьому всьому щось таке, що його спантеличувало, чого він у Золошубові не міг прочитати.

Та це, мабуть, неважливо. Сойколап викинув ці думки з голови, а Леволап тим часом плюхнувся на землю поруч, тримаючи в зубах мишу.

— Я такий втомлений! — нявкнув він. — Я вже думав, що доведеться гнатися за тою білкою до самого Тіньового Клану.

— Але навіщо? — запитав Сойколап. — Сьогодні ж не в тебе іспит.

— Я знаю, — пробурмотів Леволап, набивши рота свіжиною. — Але справа не в цьому. Хороший вояк завжди старається щосили, аби прогодувати Клан.

А Леволап хотів стати найкращим вояком. Сойколап знав це і помітив, наскільки рішучим та наполегливим став його брат, відколи вони знайшли кошенят у тунелях. Причину цього він розумів, навіть не читаючи Леволапових думок: брат вирішив зосередитися на тренуваннях, щоб надолужити за всі свої таємні зустрічі з Вересолапкою.

Сойколап співчутливо смикнув вусами. Йому як медикотові дозволялося мати друзів з інших Кланів, хоч він не сильно цього й хотів. Як можна довіряти коту з ворожого Клану?

Раптом його насторожив стукіт камінців. Вогнезір збігав з Високого Виступу. Його голос прозвучав близько біля вояцького кубла.

— Нам потрібен прикордонний патруль. Хто з вас…

Леволап негайно скочив на рівні.

— Я піду!

Сойколап на мить замислився, чому патруль організовував Вогнезір, а тоді згадав, що Ожинокіготь, воєвода Клану, був у лісі на іспиті Бубколапа.

— Дякую, Леволапе, — нявкнув провідник, — але я бачу, що ти сьогодні вже натрудився.

Новак сів на місце. Сойколап відчув його розчарування.

— Я піду, — озвався Сіросмуг, виходячи з вояцького кубла.

— Я теж, — вийшла за ним Вивіркострибка.

— І ми з Медолапкою, — почувся голос Піскошторми, яка підійшла з боку новацького кубла разом зі своєю новачкою.

— Добре, — нявкнув Вогнезір. — Думаю, вам слід оглянути кордон з Вітряним Кланом. Відколи знайшли кошенят, усе було тихо, але варто перестрахуватися.

— Ми поновимо помітки, — пообіцяв Сіросмуг. — І якщо побачимо…

Його перервав радісний нявкіт і гучне шарудіння тернового тунелю. Сойколап сів і розтулив щелепи, аби розпізнати запахи новоприбулих. Першим на галявину вискочив Бубколап, а за ним з’явилися Ліщинолапка та Мишколап. Позаду йшли їхні виховники — Ожинокіготь, Порохошуб та Косариконіг.

— Ми це зробили! — відлунив кам’яною лощовиною тріумфальний вигук Бубколапа. — Ми всі склали іспит і тепер станемо вояками!

— Бубколапе, — суворо нявкнув Ожинокіготь, — це Вогнезір буде вирішувати.

— Пробач. — Сойколап відчув раптове розчарування Бубколапа й уявив, як той опускає голову і хвіст. — Але ж ми станемо вояками, правда?

— Мабуть, треба тепер провести іспит на те, чи вмієш ти тримати язика за зубами, — форкнув Порохошуб.

— Усе гаразд, — поблажливо нявкнув Вогнезір. — Якщо виховники зараз підуть зі мною поговорити, то організуємо вояцьку церемонію.

— А як же патруль? — запитав Сіросмуг.

— Може почекати до вечора. Зрештою, ми ж не очікуємо жодних проблем.

Усі новаки схвильовано збилися в купку біля свого кубла. Леволап побіг до них. Сойколап підвівся, потягнувся і поплівся за братом.

— …і двох мишей, — почувся нявкіт Бубколапа. — І я спіймав би дрозда, якби він його не злякав.

Сойколап наїжив хутро на карку, проте не встиг відповісти, як на його захист вискочила Падуболапка.

— Яка вже різниця? Ти склав іспит.

Медикіт смикнув хвостом. Я можу сам за себе постояти, дякую.

— А я зловила просто здоровенну мишу. — Ліщинолапка була надто щаслива, аби помітити ворожнечу між Бубколапом та Сойколапом. — І піймала коса, коли він уже злетів. Порохошуб сказав, що він ще не бачив такого вправного стрибка.

— Це чудово! — нявкнула Медолапка.

— А я піймав білку, — похвалився Мишколап. Сойколап пригадав, як новак колись заліз на Небесний Дуб, женучись за вивіркою, а тоді боявся злазити. Попелюшколапка полізла за ним і зламала лапу: гілка під нею тріснула, і новачка впала. Сойколап міг закластися на повню вискубування кліщів у старійшин, що цю білку Мишколап зловив на землі.

— Коли вже ми будемо складати іспит? — промурмотіла Падуболапка до Леволапа. — Іноді мені здається, що ми ніколи не станемо вояками.

— Я знаю. — Леволап, здавалося, заздрив не менше за сестру. Та раптом його тілом запульсувала рішучість. — Нам треба просто більше працювати.

Сойколап до розмови не долучався. Йому була вготована інша стежка. Він вчитиметься на медикота ще дуже довго, а коли нарешті отримає повноцінне ім’я, то все одно залишиться новаком Листоплесої. Він не стане справжнім медикотом, аж доки вона не помре. І хоч хутро ставало дибки від думки, що брат і сестра випереджають його, він не хотів, аби його виховниця померла.

До того ж пророцтво стверджувало, що вони триматимуть силу зір у своїх лапах від самого народження. Там не було жодного слова про те, що спершу їм треба стати вояками.

З Високого Виступу пролунав голос Вогнезора:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться тут на віче Клану!

Галявина повнилася розмаїттям запахів. Клан почав сходитися. Сойколап відчув запахи Мишошубки та Довгохвоста, коли вони вийшли з кубла старійшин під кущем ліщини. Із медичного кубла з’явилася Листоплеса й сіла перед ожиновою завісою.

Раптом запахи інших котів перекрив запах Маргаритки, яка підбігла до групи новаків.

— Бубколапе, подивись на себе! — вигукнула вона. — У тебе хутро стирчить на всі боки. Ліщинолапко, ти що, зібрала всі реп’яхи по дорозі від озера?

Сойколап почув звуки несамовитого вилизування.

— Усе нормально, я можу й так, — запротестував Бубколап.

— Ще чого, — насварила Маргаритка. — Не можна йти на свою вояцьку церемонію, немов якась банда блохастих кошенят. Хтось може подумати, що я не виховала вас як слід. — Вона почала знову облизувати Бубколапа, а тоді додала: — Мишколапе, і ти такий самий! Ти свій хвіст бачив?

— Сподіваюся, що про мій хвіст Вогнезір забув, — схвильовано нявкнув Бубколап. — Він же може використати його для мого вояцького імені.

Хвіст Бубколапа був короткий, мов обрубок. Колись, іще кошеням, він утік з табору, аби піти на полювання, і попався хвостом у лисячу пастку.

— Як? Бубкокуцохвіст? — мовила Маколапка. — Ото б ім’я було!

— О ні! — заскиглив Бубколап. — Вогнезір так не зробить, правда?

— Не кажи дурниць, — нявкнула Маргаритка.

— Я впевнена, що тобі нема чого переживати, — почувся голос Ясносердої. За купою різних запахів Сойколап не помітив її приходу. — Після того, як на мене напала зграя собак, Синьозірка назвала мене Безликою. Але коли Вогнезір став провідником, він змінив моє ім’я. Я впевнена, що він нікому не дасть жорстокого імені.

— Сподіваюся!

Сойколапа раптом стривожило те, що сказала Ясносерда.

— Як думаєш, Листоплеса згадає про мою сліпоту, коли буде давати мені медикотяче ім’я? — пробурмотів він на вухо Падуболапці.

— Типу Сойкобезокий? Це так само тупо, як і Бубкокуцохвіст, — відповіла сестра.

— Це ти думаєш, що воно тупо, але чи Листоплеса…

— Тихо всі, — перебив його Сіросмуг. — Церемонія вже починається.

Леволап підштовхнув Сойколапа.

— Ходімо сядемо десь попереду. Хочу бачити все, що відбувається.

— Ага, скоро наша черга, — захоплено нявкнула Падуболапка.

Сойколап подався за братом та іншими новаками наперед натовпу, що зібрався довкола Вогнезора. Він відчував, як пульсує гордість у трьох новаках, котрі от-от мають стати вояками. Він уявив їх собі гладкошерстими та блискучими після активного вилизування їхньої мами. Маргаритка почувалася не менш гордою, хоч Сойколап відчував також її хвилювання за двох маленьких кошенят, яких вона залишила в яслах.

Тоді він відчув Папоротехмарку, яка сиділа коло ясел із Крижинкою та Лиском. Ця чуйна королева точно подбає, щоб з немовлятами не сталося нічого поганого, поки їхня мама буде на вояцькій церемонії свого першого виводку.

— Це чудовий день для Громового Клану. — Захоплене перенявкування котів затихло, коли озвався Вогнезір. — Жоден Клан не може вижити без нових вояків. Ожинокігтю, чи готовий твій новак Бубколап до цієї вояцької церемонії?

— Він добре тренувався, — відповів Ожинокіготь.

Сойколап відчував, як наростає хвилювання всіх трьох новаків, поки Вогнезір звертався до двох інших виховників — Порохошуба та Косариконога. Тоді він почув їхні кроки — коти вийшли вперед і стали перед Вогнезором.

— Я, Вогнезір, провідник Громового Клану, закликаю своїх предків-вояків поглянути на цих трьох новаків. — Голос провідника дзвінко лунав понад шелестінням листя. — Вони наполегливо тренувалися, аби збагнути чин вашого шляхетного правильника, я ж представляю їх перед вами як вояків. Бубколапе, Ліщинолапко, Мишколапе, чи присягаєтеся ви дотримуватися вояцького правильника та оберігати й захищати цей Клан навіть ціною власного життя?

— Присягаюся! — відповіли всі троє, а Бубколап — найгучніше.

Хутро Сойколапа на мить стало дибки від заздрощів. Одного дня і він матиме церемонію назовництва як медикіт, але йому ніколи не доведеться стати перед своїм Кланом і присягнутися, що захищатиме його ціною власного життя.

— Тоді силою, даною мені Зорекланом, я нарікаю вас вояцькими іменами, — повів далі Вогнезір. — Бубколапе, віднині тебе знатимуть як Бубконоса.

— О, дякую! — вигукнув новоспечений вояк, перебивши провідника.

Клан весело замуркотів, але Сойколап уловив невдоволене сичання від Ожинокігтя — уже колишнього Бубконосового виховника.

Вогнезір зачекав, доки всі затихнуть, і продовжив:

— Зореклан шанує твою хоробрість і твою пристрасність, а ми вітаємо тебе як повноцінного вояка Громового Клану.

Запала тиша. Сойколап знав, що цієї миті Вогнезір поклав свою морду Бубконосові на голову, а вояк лизнув плече провідника. Тоді Вогнезір перейшов до Ліщинолапки, яку назвав Ліщинохвостою, а потім до Мишколапа — він став Мишовусом.

— Громовий Клан пишається вами трьома, — сказав на завершення Вогнезір. — Служіть вірно своєму Кланові.

— Мишовус! Ліщинохвоста! Бубконіс! — радісно загукали коти, вітаючи нове вояцтво.

Сойколап відчував гордість юних вояків за свої нові обов’язки, а в решті котів — упевненість у тому, що Клан зростає й міцніє. Усі труднощі Великої Мандрівки тепер здавалися лише далекими спогадами.

Проте в лощовині, немов мряка, зависло ще щось — традиції, які тягнулися далеко за межі Громового Клану аж до древніх котів, котрі ходили цим лісом багато повень тому. Якби Опале Листя вийшов із тунелів живим, чи привітали б його так само?

«Що сталося з тими котами? — гадав Сойколап. — Куди вони поділися?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Леволап пробирався крізь високі трави, мокрі від роси. Він здригнувся, коли волога просочилася крізь хутро, і сонно закліпав. Над лісом низько зависли хмари, хоча над деревами вже потроху прояснювалося — сонце підіймалося.

Досвітній патруль прямував до кордону з Вітряним Кланом. Золошуб та Бубконіс ішли трохи попереду і про щось розмовляли, але надто тихо, так що Леволап не розбирав слів. Раптом Бубконіс озирнувся через плече.

— Леволапе, не відставай, — гучно нявкнув він. — І вважай на лисячі пастки.

— Сам вважай, — буркнув Леволап.

Кремовий кіт пробув вояком усього три дні, але вже поводився, немов його виховник. Але хай не думає, що я буду коритися його наказам!

Леволап затримався і почав відставати ще більше. Його лапи засвербіли від спогадів, коли він обходив ожинові зарості й побачив вхід до тунелів. Здавалося, що це покинута кроляча нора, захована в папоротях, але колись цей хід вів до печери з підземною рікою й виводив на територію Вітряного Клану. Серце Леволапа пронизав біль. Він згадав, як колись ночами пірнав у ці тунелі й зустрічався в печері з Вересолапкою. Шкода, що вже не можна повернутися до часів, коли вона була Вересозіркою, провідницею Темного Клану, а він — її вірним воєводою.

Новак на мить завагався коло входу, а тоді піддався спокусі й прослизнув до тунелю, аж доки не наштовхнувся на багнистий насип, що перекрив прохід, коли сталася повінь. Леволап розтулив рота, але відчув тільки запах вогкого ґрунту і червів.

— Леволапе! Я знаю, що ти там! — гукнув Бубконіс. — Виходь негайно!

Леволап спочатку хотів його проігнорувати, але зрозумів, наскільки це мишомізка ідея. Він не хотів залишатися в цій вологій затхлій норі. Новак поволі позадкував, аж доки не вийшов на відкрите, і обтрусився від багна.

Бубконіс стояв перед ним. Його кремове хутро здибилося. Золошуб стояв за кілька хвостів, вираз очей вояка був спокійний і загадковий.

— Ти що собі думаєш? Нащо поліз у таке небезпечне місце? — запитав Бубконіс. — А якби стеля провалилася? Ти, мабуть, думав, що ми тебе викопаємо, як минулого разу.

Колись Леволап мало не задихнувся, упавши в стару борсучу нору під час денного Зборища. Однак то було зовсім інше. І не Бубконіс тоді його викопував.

— Перестань мною командувати, — форкнув він. — Ти мені не виховник.

— Ну то перестань поводитися як дурне кошеня!

Леволап вчепився кігтями в землю, щоб не накинутися на пихатого кота.

— Не називай мене кошеням, — прогарчав він. — Твій запах ще не вивітрився з новацького кубла, а ти вже…

— Досить, — перебив його Золошуб. — Бубконосе, я сам впораюся з виховництвом, дякую. Але він має рацію, Леволапе. Не треба сунути носа в кожну дірку між нами і Вітряним Кланом. Хіба що там були якісь підозрілі сліди.

— Ні. Але могли бути! — нявкнув Леволап.

Золошуб нічого не відповів, лише нетерпляче смикнув хвостом.

— Ходімо далі.

Леволап востаннє зиркнув на Бубконоса і подався за виховником. Він усе ще сумував за Вересолапкою, невидима сила ніби тягнула його назад до тунелів. Проте новак знав, що більше ніколи не зможе туди зайти — і не лише через багно, що перекрило прохід.

Він хотів бути найкращим вояком Громового Клану всіх часів. А цього не станеться, якщо він дружитиме з кішкою іншого Клану.

* * *

— Стрибай! Якнайвище! Зараз!

Леволап підстрибнув, крутнувся і приземлився мордочкою до суперниці. Йому вдалося вдарити Маколапку по задніх лапах, перш ніж вона встигла до нього повернутися. Глянувши скоса на край галявини, він помітив тінь смугастого хутра і зблиск бурштинових очей.

Дякую, Тигрозоре!

Маколапка стрибнула на нього, і Леволап кинувся вперед та прослизнув попід нею, потершись пузом об мох. Вибивши з-під кішки задні лапи, він уперся в її живіт, і вона перекотилася.

— Молодець, Леволапе, — схвально кивнув Золошуб, але в його блакитних очах не було ні сліду тепла.

«Що я роблю не так?» — подумав Леволап. Новак розумів, чому Золошуб злився, коли він проводив кожну ніч у печері з Вересолапкою. Тоді Леволап був надто виснажений, так що ледве лапи переставляв. Але ж зараз я добре тренуюся! Я дуже стараюся!

— Я раніше не бачив того останнього прийому, — сказав Шипокіготь, виховник Маколапки, наблизившись до них. — Де ти його навчився?

— Ем… напевно, просто вигадав, — промимрив Леволап.

Насправді цього прийому його навчив Тигрозір під час тренування із Шулікокригом. Двоє тінистих котів тепер часто до нього навідувалися, і йому здавалося, що в його голові весь час лунають їхні голоси — вони казали стрибати вище, бити сильніше, крутнутися вбік. Від постійних тренувань його м’язи зміцніли. Він і сам добре знав, що його бойові навички покращуються швидше, ніж у решти новаків. Але важко було пояснити, звідки ці навички приходять.

— Можеш мене вже відпустити, — нявкнула Маколапка.

— Ой, вибач.

Леволап відійшов від неї, новачка скочила на лапи й обтрусилася від моху.

— Навчиш мене, як таке робити?

— Звісно. Коли кіт на тебе стрибає, треба притиснутися до землі, але рухатися вперед.

— Отак? — Маколапка спробувала повторити рух.

— Так, але трохи швидше.

Поки юна плямиста кішка тренувалася, Леволап знову глянув на край галявини. Але Тигрозора вже не було.

* * *

Леволап тягнув крізь тунель до кам’яної лощовини довгу галузку ожини, яка весь час чіплялася за терня. Його лапи боліли від утоми. Спочатку досвітній патруль, тоді тренування, а тепер, після короткої перерви на обід, Золошуб послав його ремонтувати кубло старійшин. А сонцепік тільки-тільки минув!

Поки він тягнув ожину через галявину, на неї з іншого боку вчепилося щось важке, так що Леволап різко зупинився і заточився. Поклавши свій кінець на землю, Леволап озирнувся й побачив Лиска. Рудий котик гарчав, вчепившись зубами в інший кінець і шматуючи його лапами.

— Тіньовий Клан напав! — запищала Крижинка, підбігла до братика і накинулася на ожину. — Усі тікайте з табору!

Білокрила, яка саме переходила галявину, зупинилась і наїжила хутро на карку, а тоді смикнула хвостом і пішла далі. Хмарохвіст висунув голову з вояцького кубла, його сині очі були сповнені тривоги. Помітивши двох кошенят, він роздратовано смикнув вухами і зник.

— Агов, ви всіх налякали, — нявкнув Леволап. — А мені потрібна ця ожина, щоб залатати кубло старійшин.

— Можна допомогти? — запитала Крижинка.

— Так, ми вже скоро будемо новаками, — додав Лиско, відпустивши ожину.

— Гаразд, але будьте обережні, щоб не забити колючки в лапи.

Леволап потягнув галузку далі. Двоє кошенят намагалися допомогти, але переважно тільки плуталися під лапами й ускладнювали йому роботу.

Коли вони наблизилися до кубла старійшин, Лиско і Крижинка наче геть забули про свою пропозицію допомогти. Вони побігли до Мишошубки та Довгохвоста, які ніжилися на сонечку.

— Розкажіть нам історію! — попросив Лиско. — Розкажіть про Велику Мандрівку. Розкажіть, як Двоноги…

— Ні, я хочу послухати про старий ліс, — перебила Крижинка.

Мишошубка позіхнула.

— Розкажи їм щось, — нявкнула вона Довгохвостові. — Може, тоді вони вгамуються і дехто зможе хоч трохи поспати.

Кішка заплющила очі й обгорнула хвостом ніс.

Довгохвіст зітхнув, а тоді зручно вмостився, підібгавши лапи під груди. Він повернувся до кошенят, хоч і не міг їх бачити.

— Гаразд, то про що ви хочете послухати?

— Про Тигрозора! — наїжився від захвату Лиско.

— Так, про Тигрозора! — додала Крижинка. — Розкажи, як він намагався захопити ліс.

Леволап побачив, як старійшина смикнув кінчиком хвоста. Сліпий кіт вагався. Новака мучила цікавість, доки він вплітав галузку ожини в дірку між гілками жимолості, що захищала кубло. Леволап хотів послухати про Тигрозора не менше за кошенят.

— Тигрозір був великим вояком, — врешті-решт мовив Довгохвіст. — Він був найсильнішим котом у лісі та найкращим бійцем. Коли я ще був юним, я думав, що він стане наступним провідником Громового Клану. Я хотів бути схожим на нього, — ніяково додав смугань.

— Але ж він був злий! — випалив Лиско, округливши очі.

— Ми тоді цього ще не знали, — пояснив Довгохвіст. — Він убив Рудохвоста, Громового воєводу, але всі думали, що Рудохвіст загинув у битві…

Живіт Леволапа стискався, поки він слухав цю історію про кровожерність і змову. Важко було водночас рухати лапами, лагодячи кубло, і вдавати, що для нього це всього лише легенда, не більше, ніж для кошенят. Це був кіт, який крокував разом із ним лісом і навчав його вояцтву!

— Тигрозора знищила його амбітність, — мовив Довгохвіст. — Якби він захотів почекати, доки влада сама прийде до нього, то став би найвеличнішим провідником у лісі.

Леволап розслабився. У нього немає причин уникати Тигрозора. Темний смугань вже не міг бути амбітним. Він був мертвий.

І Тигрозір ніколи не підбивав Леволапа порушити вояцький правильник. Він дуже розгнівався, коли дізнався про таємні зустрічі з Вересолапкою в печері. Темний кіт лише прагнув, щоб Леволап став справді хорошим вояком. Може, Тигрозір каявся за все зроблене і намагався спокутувати провину, допомагаючи Громовому Клану.

Леволап залишив кошенят доймати Довгохвоста запитаннями, а сам замислено вийшов із табору назбирати ще ожинових галузок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Падуболапка пробралася крізь ожинові зарості до ясел і поклала перед Маргариткою дрозда. Ружка і Жабко лежали біля маминого животика і смоктали молоко, витягнувши свої хвостики.

— Дякую, — нявкнула Маргаритка і присунула дрозда ближче до себе. — Товстенький такий.

— А можна нам теж? — озвався Лиско. — Я такий голодний!

— Звісно, ні, — відповіла їхня мама Папоротехмарка. — Ви вже достатньо дорослі, щоб самі собі приносити свіжину.

— Можна? — вигулькнула з орляка голова Крижинки. — Я б зараз з’їла цілого кроля.

— Гаразд, — нявкнула Папоротехмарка. — Тоді принесіть ще щось для Міллі! — гукнула вона навздогін кошенятам, які вже вискочили з ясел.

Міллі сонно закліпала у своєму імшаному гнізді. Її живіт був уже здоровенний. Падуболапка подумала, що їй недовго ще залишилося виношувати кошенят.

— Дякую, — муркнула королева до Папоротехмарки.

Та зітхнула.

— Пора їм уже в новацтво. Треба, щоб за ними наглядали виховники.

Падуболапка мовчки погодилася. Новачка вийшла з кубла і пішла до кагату свіжини взяти щось для старійшин. Лиско та Крижинка були вже там і жартома билися за зяблика.

— Як щодо здобичі для Міллі? — нагадала їм Падуболапка.

— Ой, вибач.

Лиско зіп’явся на лапи, вхопив зубами пару мишей і побіг через галявину.

Крижинка переможно муркнула і вмостилася їсти зяблика.

Падуболапка почала обнюхувати здобич, щоб вибрати щось хороше для старійшин. Запахи ясел досі тягнулися шлейфом за її хутром. Було таке враження, що цілий табір складався з кошенят і вагітних кішок.

«Цікаво, Клан очікуватиме, що і я матиму кошенят?» — замислилася новачка. Звісно, кошенята — це майбутнє Клану, але коли вона думала про те, що їй доведеться самій стати матір’ю, то почувалася так, ніби їй на плечі звалилася вага цілого лісу.

Падуболапка вже тягнула з купи кроля, коли до неї підбігла Медолапка.

— Це для кого? — спитала Медолапка.

— Для старійшин.

— Я щойно віднесла їм білку, — мовила новачка. — Якщо в яслах усі нагодовані, то поки що в нас усе.

Падуболапка поклала кроля назад до кагату.

— Небагато здобичі залишилося, — нявкнула вона. — Піду спитаю Орлякошуба, чи можна нам на полювання.

Попри те, що на світанку була злива, зараз хмари розсіялися і світило сонце. Усі листочки й травинки виблискували росою. Легенький вітерець приносив із лісу запах здобичі. У новачки аж лапи свербіли вибратися з табору.

— Щойно повернувся мисливський патруль, — зауважила Медолапка, махнувши хвостом на таборовий вхід.

Із нього з’явився Сіросмуг, несучи в зубах білку і двох мишей, за ним ішли Ясносерда з парою полівок та Бубконіс із кролем.

— Ого, глянь! — поширила очі Медолапка. — Бубконіс зловив гігантського кроля. Він такий класний!

— Бубконіс? — здивовано пискнула Падуболапка. Він став вояком лише п’ять світанків тому, а вже поводився як найрозумніший кіт у Клані.

Медолапка присоромлено закліпала і почала переминати піщанисту долівку передніми лапами.

— Бубконіс мені дуже подобається, — зізналася вона. — Але, мабуть, він на мене і не гляне, особливо тепер, коли вже став вояком.

«Та він так високо задер носа, що ні на кого не гляне, хоч би й хотів, — подумала Падуболапка. — А якби дізнався, що подобається Медолапці, то став би ще зарозуміліший».

— Ти нічим не гірша… — почала вона, але перервалася, бо Медолапка вже кинулася назустріч Бубконосові.

Падуболапка зітхнула. Вони ж ще новачки — хіба не рано думати про пошуки партнера? Вона хотіла спершу побути воячкою, проявити свою хоробрість, захищаючи Клан, і свої мисливські здібності, годуючи його. Вона хотіла брати на себе відповідальність за устрій Клану, робити Громовий Клан усе величнішим із кожним сезоном…

Раптом Падуболапка застигла, немов примерзла до землі. «Так! — подумала вона. — Я б краще була провідницею Клану, аніж королевою в яслах».

На якусь мить сила цієї амбіції злякала новачку. Та тоді вона заспокоїлася. Не було нічого поганого в бажанні стати провідницею, якщо це означало, що вона служитиме Клану кожним м’язом свого тіла і кожною волосинкою на своїй шубці. Відвернувшись від кагату свіжини і від млосної сцени того, як Медолапка закохано увивається довкола Бубконоса, вона побачила свою маму Вивіркострибку — та щойно вийшла з вояцького кубла.

Падуболапка підбігла до неї.

— Вивіркострибко, можна тебе щось спитати?

Кішка смикнула вухами.

— Звісно.

— Ти народила кошенят, — нявкнула Падуболапка, — але все одно змогла бути воячкою. Як тобі це вдалося?

Вивіркострибка примружила очі, й на мить Падуболапці здалося, що вона помітила в глибинах її зелених очей якийсь зблиск, якусь незбагненну емоцію. Та коли Вивіркострибка озвалася, її голос був спокійний:

— А чому ти питаєш?

— Я просто думала… — зніяковіла Падуболапка. — Усі очікують, що кішки повинні мати кошенят, а я не впевнена, що хочу цього. Я хочу бути воячкою.

Вивіркострибка поблажливо закрутила хвоста, але це тільки більше роздратувало новачку.

— Не намагайся загадувати наперед! — нявкнула мама. — Зореклан уже означив твій шлях, і на ньому будуть такі вигини й повороти, про які ти навіть не здогадуєшся.

— Але…

— Озирнись довкола, — повела далі Вивіркострибка. — Багато кішок народжують кошенят і повертаються до вояцького кубла.

Але чи стають вони провідницями?

— Не хвилюйся через це, — мовила кішка й поклала кінчик хвоста доньці на плече. — Поки що зосередься на своїх тренуваннях.

«Це не допомагає, — дратівливо подумала Падуболапка. — Це взагалі не допомагає».

* * *

Повернувшись із полювання, Падуболапка побачила, що Клан збирається посеред галявини. Вогнезір стояв на Високому Виступі. Його вогниста шубка пломеніла в сонячних променях.

Падуболапка понесла свою здобич до кагату.

— Що відбувається? — запитала вона Хмарохвоста, який саме обідав дроздом зі своєю партнеркою Ясносердою.

— Крижинка і Лиско переходять у новацтво, — відповіла Ясносерда.

— Пора вже, — пробурмотів Хмарохвіст. — Вони недавно мене мало до смерті не налякали — кричали, що на нас напав Тіньовий Клан.

Подруга легенько штурхнула його лапою.

— Хмарохвосте, це ж кошенята. Ти знаєш, що одного дня вони стануть хорошими вояками.

У відповідь він лише форкнув.

Падуболапка роззирнулася, шукаючи інших новаків. Медолапка сиділа біля Бубконоса, хоч той на неї не зважав і розмовляв із Березопадом. Із-за ожинової завіси з’явився Сойколап, за мить до нього приєдналася Листоплеса. Падуболапка хотіла підійти до них, але раптом подумала, що почуватиметься ніяково, якщо вони будуть обговорювати свої медикотячі справи.

Маколапка і Попелюшколапка сиділи біля Піскошторми та Сіросмуга. Із новацького кубла вийшов Леволап і сів поруч із ними. Падуболапка побігла до брата.

Із ясел вийшла Папоротехмарка разом із Лиском, Крижинкою та Порохошубом. Коричневий смугань, здавалося, от-от лусне від гордощів.

Очі кошенят блищали від захвату, їхні гладенькі шубки переливалися в сонячному промінні. Обоє намагалися триматися гідно, але на середині галявини Крижинка трохи підплигнула. Тато наздогнав її і ляснув кінчиком хвоста по вусі. Після цього їй вдалося спокійно дійти разом із братиком до Високого Виступу.

Вогнезір спустився кам’яним розсипом і підкликав кошенят до себе.

— Вивіркострибко, — почав він, — тобі вже давно пора стати виховницею. Твоїм новаком буде Лисолап.

Вивіркострибка вийшла наперед натовпу, високо підвівши голову і хвоста. Коли вона наблизилася до Вогнезора, їй назустріч вибіг Лисолап.

— Вивіркострибко, Клан упевнений у твоїй хоробрості та вірності, — продовжив Вогнезір. — Доклади всіх зусиль, щоб передати ці чесноти Лисолапові.

Новак витягнувся, аби поноськатися з Вивіркострибкою, і вони разом відійшли до краю лощовини.

«Вивіркострибка тепер виховниця, — подумала Падуболапка. — І в неї були кошенята. То все-таки можливо це поєднати».

Вогнезір зупинив свій погляд на молодій білій кішці.

— Білокрило, ти вже теж готова стати виховницею. Твоєю новачкою буде Криголапка.

Очі Білокрилої засяяли від щастя. Кицька підійшла до своєї новачки, вони поноськалися й теж відійшли до краю лощовини. Решта Клану почала збиратися довкола них, вітаючи й вигукуючи нові імена новаків.

Падуболапка помітила, що Бубконіс та Березопад залишилися там, де й сиділи.

— Хах! — вигукнув Березопад достатньо голосно, аби коти довкола почули. — Не знаю, чому Вогнезір обрав Білокрилу. Я був би не гіршим виховником.

— Вогнезір обирає тих, хто підійде для цього найкраще, — сказала йому Піскошторма, яка саме проходила повз. — Білокрила старша за тебе. І не забувай: вона могла стати воячкою значно раніше, якби не попросила відкласти свою церемонію, щоб тобі не довелося лишитися єдиним новаком.

Березопад у відповідь буркнув щось нерозбірливе.

— У тебе скоро буде новак, — запевнила його Піскошторма. — Нарешті в Клані багато кошенят.

Березопад не наважувався більше скиглити, але все одно виглядав невдоволеним. Бубконіс прошепотів щось йому на вухо, і вони разом пішли геть, тримаючи голови докупи.

Падуболапка зітхнула. Вона не знала, що це останнім часом вселилося в Березопада. Колись він був веселим. Кіт став вояком недавно, тож мав би пам’ятати, як воно — бути новаком. «Тепер він така сама шпичка в хвості, як і Бубконіс», — подумала вона.

Поки Падуболапка дісталася до новаків, аби їх привітати, коти вже розходилися, повертаючись до своїх обов’язків. Падуболапка відчула доторк до плеча і, озирнувшись, побачила свого виховника Орлякошуба.

— Вогнезір хоче, щоб ми пішли з ним у вечірній патруль, — нявкнув золотистий кіт. — Ти готова?

— Звісно.

Серце Падуболапки забилося швидше, кожна її волосинка здибилася від захвату. Новакам нечасто доводилося ходити в патруль із провідником Клану. Це був її шанс показати Вогнезору, чого вона навчилася! Падуболапка крутнула головою й прилизала хутро на плечах. Кішка хотіла краще причепуритися, але не було часу. Коли до них з Орлякошубом підійшов Вогнезір, залишалося хіба сподіватися, що її хутро не стирчить на всі боки і що вона не обвішана реп’яхами.

— Ходімо, — нявкнув провідник. — Треба поновити помітки вздовж Тіньового кордону.

Падуболапка вийшла слідом за двома котами із тернового тунелю. Сонце вже котилося на захід. На землі розлилося багряне світло, заґратоване довгими тінями дерев. Було тихо, лише вітер шелестів у гіллі, а в підліску шаруділи дрібні тваринки.

Падуболапка ігнорувала звабливі запахи здобичі — це був не мисливський патруль. Вона зосередилася на тому, щоб дивитися і слухати, а коли покуштувала повітря, то лише для того, аби переконатися, чи нема де незвичних запахів, особливо запаху Тіньового Клану на Громовій території.

Вогнезір зупинився.

— Послухайте!

Падуболапка застигла, нагостривши вуха. Хутро на її карку стало дибки, коли вона почула вдалині крики й верески битви.

— Сюди! — нявкнув Вогнезір, махнувши хвостом. — Ходім!

Він побіг крізь папороть. За ним помчали Орлякошуб із Падуболапкою. Трава шурхотіла об її хутро на животі. Верещання та крики ставали все гучніші.

На мить новачка втратила провідника з виду: коти звернули, щоб оббігти зарості ліщини. Вона почула, як Вогнезір вигукнув: «Зупиніться!» Вибігши на відкрите, Падуболапка зупинилася на краю берега. Унизу, в лощовині, порослій орляком, розлючено билися п’ятеро котів. До новачки долинули сильні запахи Тіньового та Громового Кланів. Падуболапка вжахнулася, помітивши кремове хутро Бубконоса і смугасте — Березопада. Двоє Громових котів явно поступалися трьом кремезним Тіньовим воякам.

Падуболапка вискочила вперед, щоб допомогти побратимам, але Вогнезір витягнув хвоста і перекрив їй шлях.

— Ні, — нявкнув він. — Це територія Тіньового Клану.

Падуболапка вчепилася кігтями в землю і витріщилася на своїх товаришів. Що Бубконіс і Березопад робили на території чужого Клану? Розтуливши рота, щоб набрати повітря, вона вловила помітки як Громового, так і Тіньового Кланів — слабкі й перемішані. Новачка усвідомила, що стоїть на кордоні.

Підвищивши голос, Вогнезір повторив:

— Зупиніться!

Нарешті коти розборонилися. Вона впізнала Бурошубку, Тіньову воєводу, і вояків — Дубошуба та Горобинокігтя. Останній ще раз ударив Березопада і повернувся до Вогнезора.

— Що тут відбувається? — запитав Громовий провідник.

— Можу спитати тебе те саме, — відрубала Бурошубка. — Чому твої вояки порушили наш кордон?

— Ми знаємо чому, — додав Дубошуб, махнувши хвостом. — Громовий Клан ніколи не зважав на кордони.

— Це не… — почала була Падуболапка, але Орлякошуб швидко плеснув її хвостом по губах, щоб вона замовкла.

Вогнезір зиркнув на Бубконоса та Березопада. Його голос був тихий, але холодний, як озеро в гололист, і Падуболапка зрозуміла, що провідник не на жарт розлютився.

— Ну? — запитав він.

Бубконіс зіп’явся на рівні й обтрусився. З одного вуха текла кров, кілька жмутків хутра бракувало.

— Ми не знали, що це територія Тіньового Клану, — відповів кіт. — Скажи цим воякам, щоб поновили свої помітки.

— Я нічого не кажу робити воякам з іншого Клану, — мовив Вогнезір. Бурошубка наїжилася від злості. — Бубконосе, Березопаде, якби ви перевірили уважно, то помітили б тут помітки.

Бубконіс виглядав розгніваним. Він не міг виправдатися, заперечуючи своєму провідникові.

— Пробач, Вогнезоре, — нявкнув Березопад, повісивши голову.

— Помітки справді слабкі, — визнав Вогнезір. — І наші, і Тіньового Клану.

— Ми — вечірній патруль, — відповів Дубошуб. — Ми прийшли якраз поновити помітки.

— А тоді побачили Громових вояків з нашого боку межі, — додав Горобинокіготь. — Вони крали здобич.

— Це правда? — запитав Вогнезір.

Березопад кивнув. Падуболапка раділа, що йому справді було соромно.

А от Бубконіс не усвідомлював, у яку халепу потрапив.

— Я підкрадався до миші, — пояснив він, — поки вони не прийшли і не злякали її.

— Добре, що так сталося, — мовив Вогнезір. — Бурошубко, мені шкода. Вони ще недосвідчені вояки, і я впевнений, що віднині вони будуть уважніші.

— Сподіваюся, ти їх покараєш, — різко нявкнув Горобинокіготь.

— Певна річ, — відповів Вогнезір.

— Радий це чути.

Падуболапка аж підскочила, коли до розмови доєднався ще один голос. За кілька лисячих хвостів углиб Тіньової території розгорнулися вайї папороті, і звідти вийшов Чорнозір. Могутній білий кіт пройшов повз незваних гостей і піднявся на берег до Вогнезора. Хутро на його шиї стояло дибки, масивна чорна передня лапа шматувала траву.

— Вітаю, Чорнозоре, — схилив голову Вогнезір. — Я подбаю, аби мої вояки зрозуміли, що не можна переходити ваш кордон.

— Це було помилково! — запротестував Бубконіс.

З глибин Чорнозорового горла почулося гарчання. Падуболапка вже забоялася, що він нападе на Вогнезора.

Та коли Тіньовий провідник озвався, то здавався радше втомленим та розчарованим, аніж ворожим.

— Вогнезоре, нам не слід було сюди приходити. Зореклан помилився, коли привів нас сюди. Тут дуже важко зрозуміти, де закінчується одна територія і починається інша. У лісі було значно простіше.

Очі Вогнезора захмарилися.

— Але лісу вже нема, Чорнозоре, — тихо нявкнув він, і раптом вони стали більше схожими на двох старих друзів, які ділилися спогадами, а не на провідників ворожих Кланів. — Я сумую за ним так само, як усі інші, але нам потрібно тут влаштовувати своє життя. Зрештою, Зореклан колись привів котів до старого лісу так само, як тепер нас до озера.

— Ні, не привів! — хутро на Чорнозоровому карку, яке вже почало влягатися, знову стало дибки. Падуболапка замислилася, чому він став такий різкий. Здавалося, що причиною цього були не лише коти, які порушили його кордон. — Усі коти Зореклану колись жили в лісі, отже, мусила бути група древніх котів, які жили там, перш ніж розділилися на Клани.

Древні коти! Подушечки Падуболапки засвербіли. Звідки прийшли ті коти, щоб поселитися в лісі? І як же ті коти, які жили тут, біля озера? Ті коти, чиї відбитки залишилися біля Місячного Ставу і які мали щось до діла з підземними тунелями, в яких вони знайшли Вітряних кошенят. Вона знала, що Сойколап не розповів їм усього, коли вони втекли від переповненої річки. Новачка здригнулася, раптом усвідомивши, що сезони тягнулися за сезонами аж до цієї миті, сиплячись одні на одних, немов листя у падолист, і вели у незбагненні чорні глибини.

— Усе гаразд? — промурмотів їй на вухо Орлякошуб. — Не переймайся, більше видирання хутра не буде.

Падуболапка випросталася.

— Усе чудово!

Чорнозір скупо кивнув Вогнезорові й відійшов.

— Тримай своїх вояків подалі, — прогарчав він. — І не думай, що вони відбудуться так само легко, якщо ми спіймаємо їх у себе ще раз.

— Повір, вони так просто не відбудуться, — похмуро відповів Вогнезір.

Провідник підкликав до себе Березопада і Бубконоса. Молодший вояк поплентався через кордон, люто примруживши очі, а Березопад зупинився і з повагою вклонився Чорнозорові.

— Пробачте, — нявкнув він. — Обіцяю, що це більше не повториться.

— Постарайтеся, — відрубав Тіньовий провідник. Він обернувся до своїх вояків. — Продовжуйте патруль, — кинув він і зник у папороті.

Тіньовий Клан залишився поновлювати помітки, а Вогнезір відвів двох вояків на кілька хвостів від кордону.

— Повертайтеся до табору. Чекайте на мене під Високим Виступом.

— Так, Вогнезоре, — нявкнув Березопад.

Вони з Бубконосом зникли за ліщиною. Бубконіс ще раз гнівно зиркнув на провідника, але Вогнезір уже обернувся й не побачив цього.

— Треба закінчити цей патруль, — нявкнув Вогнезір. — І переконатися, щоб помітки були чіткі.

Падуболапка пішла за ним в орляк, що ріс уздовж верхівки. Вона думала про дивний, майже ностальгійний настрій, що завис між двома провідниками, коли вони розмовляли про ліс. Чорнозір не почувався тут як удома, бо це не те місце, де жили їхні предки. Але якісь коти тут усе-таки жили дуже давно. То де ж вони зараз?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Падуболапка вислизнула з-попід ожини, що затуляла новацьке кубло. Сірі хмари ліниво пропливали небом, у вітрі чувся дощ. Вона здригнулася, сіла, облизала одну лапу і почала вмиватися.

Досвітній патруль тільки вирушав. Попереду йшов Порохошуб, а за ним — Мишовус, Піскошторма і Медолапка. Папоротехмарка висунула голову з ясел, покуштувала повітря і зникла. За мить із кубла старійшин вийшли Березопад і Бубконіс, несучи кожен по величезному згортку моху.

Падуболапка весело закрутила хвоста. Чудово! Вогнезір повернув їх до новацьких обов’язків. Вона простежила поглядом, як вони перейшли галявину і зникли в терновому тунелі.

— Не забудьте витиснути зі свіжого моху всю воду! — грайливо гукнула вона. — Мишошубка вам вуха видере, якщо її хутро намокне!

Бубконіс махнув хвостом, коли заходив до тунелю, але жоден із них не зупинився, щоб відповісти.

Весь табір уже потроху прокидався, а тим часом засіяла мжичка. Леволап виліз із новацького кубла позаду Падуболапки, досі заспаний, і подався через галявину до виходка. Із вояцького кубла з’явилися Орлякошуб і Піскошторма та рушили до кагату свіжини.

Падуболапка підскочила й побігла до свого виховника.

— Ми йдемо на лови?

Орлякошуб похитав головою.

— Уся здобич зараз буде в норах. Може, пізніше.

Але в новачки аж лапи свербіли щось робити. Вона не хотіла весь ранок проваландатися табором.

— Можна тоді я сама піду? — спитала вона.

— Якщо хочеш, — відповів виховник. — Але не підходь надто близько до кордонів. Нам більше не потрібні такі проблеми, як учора.

— Я буду обережна, — пообіцяла Падуболапка.

— І повертайся до сонцепіку, — додав кіт. — Підемо на тренування.

— Звісно, — мовила Падуболапка і побігла геть.

Новачка прокрадалася все далі від кам’яної лощовини, нагостривши всі органи чуття на пошуки здобичі. Дощ тим часом посилювався, тарабанив по листю, заповнював водою кожну заглибину в землі. Гілки та купини трави були вже мокрі й залишали на хутрі Падуболапки краплі води, коли вона повз них проходила. Кішка вже почала думати, що Орлякошуб мав рацію, і вона нічого не спіймає, але цього разу її це не дуже переймало. Вона просто хотіла побути десь не в таборі й подумати наодинці.

Усе ставало якимось значно складнішим. Їй треба було зосередитися на тренуванні, але думки весь час тікали в інший бік — у майбутнє, у розмисли, чи зможе вона коли-небудь стати провідницею Клану, або в минуле — до слідів тих древніх котів. Новачка бачила, як вона стоїть на Високому Виступі та збирає свій Клан…

Падуболапка усвідомила, що зовсім перестала шукати здобич. Вона просто стояла в лісі та мокла. Струсивши з вух краплини, кішка пірнула в нору в піщанистому березі й присіла там, дивлячись, як за мишачий хвіст від її носа сичить дощова завіса. Новачка почала вилизувати хутро, намагаючись зігрітися та обсохнути. Раптом вона застигла, почувши в глибині нори якесь шарудіння. Щось велике — принаймні не менше за неї — підіймалося з тунелю позаду. «Дурепа!» — вилаяла Падуболапка сама себе. Вона була настільки мокра, що навіть не подумала перевірити, чи є хтось у цій норі.

Новачка напружила м’язи і ковтнула повітря, очікуючи почути лисицю чи, що гірше, борсука. Та її рот наповнив запах кота. І цей запах був знайомий. Розслабившись від полегшення, Падуболапка обернулася.

— Сойколапе! Що ти тут робиш?

Її брат протиснувся у сховок біля неї. Його хутро пахло землею та старим лисячим слідом.

— Нічого, — промимрив він. — Ховаюся.

— Ні, неправда! — Падуболапку роздратувало те, що він очевидно брехав. — Твоє хутро сухе. Значить, ти був тут ще до того, як пішов дощ. — Коли Сойколап не відповів, вона додала: — Ти намагався знову потрапити в тунелі, так?

Сойколап почав переминати лапами піщанисту долівку.

— А якщо так?

— Це небезпечно! — вигукнула Падуболапка. — Згадай, що сталося з Леволапом, коли провалилася стеля в борсучій норі. І згадай, як було там, у печері. Ми мало не втонули. І…

— Я це все знаю, — перебив її Сойколап.

— А так і не скажеш. Зараз злива. У тунелях знову буде повінь. А ти ходиш собі там, як по таборові! Чесно, Сойколапе, я не знаю, як ти можеш бути настільки мишомізкий.

— Не треба продовжувати, — пробурмотів її брат. — Хай там як, я не зміг туди потрапити. Це просто стара лисяча нора. Вона нікуди не веде.

— Але ти намагався. — Чому Сойколап не розуміє, на яку небезпеку він себе наражає? — Не знаю, що такого особливого в тих печерах. Там нічого нема.

— Ні, є! — Новак сів перед сестрою і звернув на неї настільки пильний погляд, що важко було повірити, ніби він насправді сліпий. Кіт завагався, засмикав вухами, а тоді повів далі. — Древні коти зі мною говорили. Коли я ходжу до Місячного Ставу, то відчуваю лапами їхні відбитки. І ще колись я чув їхні голоси у вітрі. Але відколи ми врятували кошенят, я перестав їх чути. І тому я мушу повернутися в тунелі.

Падуболапка витягнула шию і співчутливо лизнула Сойколапові вухо. Їй було важко чути в його голосі стільки жалю. Здавалося, ніби він втратив щось дуже важливе.

Сойколап відвернув голову.

— Ти не розумієш.

— Тоді поясни мені.

Сойколап вагався. Його передні лапи малювали кола на землі.

— У печерах були інші коти, — врешті-решт нявкнув він.

Падуболапка спантеличилась.

— У якому сенсі?

— Духи древніх котів, які жили тут багато сезонів тому. Одного з них звати Опале Листя. Він спустився туди, щоб пройти церемонію і стати вояком, але так і не вийшов. Це він показав мені, де шукати зниклих кошенят.

Кожна шерстинка на тілі Падуболапки стала дибки. Вони достатньо намучилися в печерах, а тут ще виявляється, що за ними стежили невидимі коти.

— Іншого кота звати Скеля, — мовив Сойколап. — Він старий… дуже старий. Він був у печері. Скеля показав мені, що ми зможемо втекти, і допоміг придумати, як саме.

Падуболапка глибоко вдихнула. Може, й не було чого боятися. Якщо Сойколап казав правду, то, мабуть, без допомогти цих древніх котів і вони, і кошенята загинули б там.

— А чому ти хочеш зараз повернутися? — спитала вона.

— Я хочу дізнатися, чому вони більше зі мною не говорять, — зажурено нявкнув Сойколап. — І ще вони тут колись жили. Вони можуть розповісти, де найкраще полювати чи селитися.

— Але ми це можемо з’ясувати й самі. — Падуболапка визирнула з нори. Дощ уже закінчився, над деревами з’являлися блакитні плями: хмари нарешті розсіювалися. Краплі мерехтіли на сонці, і весь ліс ніби сяяв. — Треба повертатися до табору, — нявкнула вона.

— Хіба ти не розумієш? — підвищив голос Сойколап. — Це важливо. Я знаю, що це важливо.

На якусь мить Падуболапці захотілося з ним погодитися. Коли Чорнозір згадав про древніх котів, вона теж відчула їхнє захоплення. Новачка хотіла б дізнатися про них більше, але не настільки, щоб ризикувати своїм чи Сойколаповим життям.

— Ти теж важливий, — нявкнула вона. — Сойколапе, ти потрібен своєму Кланові. Не варто наражатися на ризик, коли в цьому немає потреби.

— Гаразд, — буркнув Сойколап.

Вираз його лиця був досить бунтівний. Падуболапка ледь чутно зітхнула; вона добре знала цей вираз. Сойколап міг із нею зараз погодитися, але ніщо не зупинить його від того, що він задумав зробити. Вона його підштовхнула.

— Ходімо.

Медикіт підвівся й обтрусився від землі. Падуболапка вийшла назовні, обережно ступаючи, аби не послизнутися на мокрій траві.

— Падуболапко?

Новачка зупинилася й озирнулася через плече.

— Що?

— Ти ж нікому не розкажеш, про що ми тут говорили?

Падуболапка не знала, що відповісти. Вона хотіла піти до Вогнезора чи Листоплесої й розказати їм про його божевільне зациклення на котах, які померли дуже давно. Якщо хтось і міг зупинити його від того, щоб ризикувати життям, то хіба провідник Клану або виховниця. Проте Сойколап був її братом, і вона завжди зберігала вірність найперше йому.

— Ні, не розкажу. — Вона зітхнула. — Обіцяю.

* * *

— От лайно мишаче! — роздратовано вигукнула Падуболапка, коли настрибнула на мишу, а та вискочила з-під її лап і забігла в нірку. Це була вже друга здобич, яку вона впустила, і новачка починала почуватися так, ніби її лапи їй не належать.

— Падуболапко, треба легенько ступати. — Орлякошуб ніколи її не шпетив, але навіть він уже, здається, втрачав терпець. — Не забувай, що миша відчуває твої кроки ще до того, як чує тебе або твій запах.

— Так, я знаю, — нявкнула Падуболапка. Це перша річ, яку вивчають новаки під час полювання. — Пробач.

Орлякошуб, Студня та Бурешуб повели всіх новаків у ліс на мисливську виправу. Падуболапка не була певна, хто з них запропонував зробити з цього змагання. Леволап поки що був у лідерах: він піймав одну з найбільших білок, яких Падуболапці доводилося бачити, але всі інші теж наловили добрячу купу свіжини. Вона ж піймала лише одну нещасну землерийку.

— Тебе щось турбує? — запитав Орлякошуб. — Ти сьогодні розосереджена.

— Ні, — збрехала Падуболапка. — Усе гаразд.

«Було б гаразд, — мовила вона про себе, — якби я не переймалася весь час тим, як стати провідницею. Але ж це не може бути погано тільки тому, що цього самого прагнув Тигрозір? Я знаю, що він мій родич, але я б ніколи не зробила заради влади те саме, що й він. А як же Сойколап? Якщо він уб’ється, шукаючи тих древніх котів, то це я буду винна!»

Студня співчутливо торкнулася носом Падуболапчиного вуха.

— Мені було дуже важко, коли я тільки сюди прийшла, — визнала вона. — Я звикла полювати на голих гірських схилах і ніяк не могла збагнути, як це робити в лісі. Бурешуб навчив мене, що можна ковзати лапами вперед, коли підкрадаєшся до здобичі. Отак, — додала вона, м’яко провівши лапами по моху.

— Я про це ніколи не думала, — нявкнула Падуболапка. — Спробую.

— Також важливо триматися подалі від високої трави і папороті, — повела далі Студня. — Якщо їх зачепити, то тінь заколишеться й відлякає здобич.

Падуболапка кивнула. Вона це знала, але через купу зайвих думок уже забула.

— Ти скоро знову звикнеш, — запевнила її смуганька. — У горах ти була б прекрасною мисливицею. У тебе сильні задні лапи, тобі легше стрибати.

— Вам треба стрибати під час полювання? — запитала Попелюшколапка, підійшовши до них послухати.

— Так. Тут, у Громовому Клані, ви переважно ловите пташок на землі. А в Племені ми підстрибуємо, щоб зловити їх, коли вони злітають або сідають. — У голосі Студні з’явилася нотка гордощів. — Ми так ловимо соколів, а деколи навіть орлів.

— А орли дуже великі? — приєднався до розмови Леволап. — Вони можуть вкрасти кота?

— Більшість із них не настільки сильні, аби підняти дорослого кота. — Студня сіла й обгорнула хвостом лапки, а решта новаків зібралася довкола послухати. — Вони можуть підхопити кошенят або першаків, але зазвичай кошенята сидять у печері з мамою, тому вони в безпеці. До того ж у всіх мисливських загонах є бодай один вартовий печери.

— А хто такий першак? — запитала Маколапка.

— А хто такий вартовий печери? — додала Медолапка.

— От ви — першаки, — пояснила Студня і махнула хвостом, показуючи на всіх новаків. — Юні коти, які навчаються і здобувають навички, щоб стати вояками. А вартові печери — це коти, які вартують печеру. Вони сильні, бо тренуються, щоб відбивати напади соколів та орлів. Коли Бурешуб жив у Племені, він був вартовим печери, а я — звіроловицею.

Падуболапку це спантеличило.

— Тобто в котів є розділені обов’язки? Ви не можете і полювати, і битися, як у Клані?

— Ні, — відповіла Студня. — Коли кошенята народжуються, наш провідник вирішує, ким вони стануть. Найбільші та найсильніші стають вартовими печери, а швидкі та гнучкі — звіроловами.

— То ви не можете самі обирати? Я б так не хотів, — нявкнув Леволап.

— Коли ти в цьому виростаєш, то все здається інакшим, — запевнила його Студня.

Леволапа це, вочевидь, не переконало, але він не встиг нічого сказати, бо встряла Маколапка:

— Розкажи нам про вашого провідника і медикота. Їх обирає Зореклан?

Студня похитала головою.

— У Племені Стрімкої Води не знають про Зореклан, — пояснила кішка. Вона зачекала, доки затихнуть здивовані зойки, і продовжила: — У нашому небі живе Плем’я Вічного Полювання. У нас немає провідника і медикота. У Племені ці обов’язки виконує один кіт-цілитель, а звати його Провидець Шпилястих Каменів.

— Або Скелевидець, — додав Бурешуб, сівши біля своєї партнерки.

— Яке дивне ім’я! — вигукнула Маколапка.

Її сестра Медолапка штовхнула новачку.

— Не будь така невихована! Імена в Племені просто відрізняються від наших, ото й усе.

— Кубло Скелевидця розташоване поруч із головною печерою, що за водоспадом, — мовив Бурешуб. — Там повно шпилястого каміння, яке росте з долівки і звисає зі стелі. Угорі є діра, і коли йде дощ, на долівці утворюються калюжі. Скелевидець дивиться на відображення у воді та читає там знаки.

— І він також медикіт? — нявкнула Падуболапка. Це багато сили як на одного кота! — У нього є воєвода?

— Ні, але з часом у нього з’явиться першак — власний новак, — сказала Студня. — Плем’я Вічного Полювання пошле йому знак, аби він обрав кошеня, яке стане Скелевидцем після нього.

Падуболапка відчула укол заздрощів. Наскільки все було б простіше, якби хтось розпланував твоє життя за тебе! Їй би не довелося припуститися помилки раніше, коли вона обрала стати медикішкою, хоча насправді найбільше підходила для вояцтва. Іноді в неї аж голова боліла від спроб запам’ятати всі ті трави. Тренуватися на воячку також було непросто, але принаймні це не здавалося настільки неможливим завданням. Тут були бойові й мисливські прийоми, пункти вояцького правильника, які треба вивчити. А якщо вона хотіла стати провідницею Клану, то мусила зрозуміти непрості відносини між Кланами, навчитися, як поводитися дипломатично із власними вояками та з котами інших Кланів і як реагувати під час кризи.

Новачка пригадала, як поводився Вогнезір біля кордону Тіньового Клану. Вона була вражена тим, наскільки спокійно тримався провідник, навіть попри те, що його вояки були явно винні. Саме такою провідницею хотіла бути Падуболапка — провідницею, яка покладається на вояцький правильник, аби зберігати мир, а не втягує свій Клан у непотрібні битви. Провідницею, яка не егоїстична, не жадібна, яка ставить благо свого Клану понад усе, але при цьому пам’ятає про права інших Кланів у лісі.

— Я думаю, що там під корінням є миша, — увірвалась у її думки Студня, показавши вухами на підніжжя поближнього бука. — Може, спробуєш її піймати?

— Гаразд.

Інші новаки розійшлися подалі від бука, аби підвищити шанси Падуболапки. Ворушачи вусами, кішка покуштувала повітря. «Полівка», — вирішила вона. За мить новачка вже помітила здобич — пухкеньке звірятко шурхотіло собі поміж корінням дерева. Кішка почала підкрадатися, ковзаючи лапами по моху так, як їй показала Студня. Полівка її спершу не помічала, та коли Падуболапка стала у стійку й приготувалася стрибати, завмерла на мить, а тоді кинулася геть.

Новачка скрикнула. Її перший стрибок прийшовся точно на те місце, де щойно стояла здобич. Вона миттю скочила знову і піймала її передніми лапами, перш ніж мишці вдалося втекти в безпечний сховок між двома каменюками. Кішка вбила її одним ударом.

— Молодчина! — нявкнув Орлякошуб.

Тепле переможне відчуття наповнило Падуболапку від вух до кінчика хвоста. Вона підняла свою здобич і повернулася до виховника.

— Я ж казала, що в тебе сильні задні лапи, — мовила Студня, торкнувшись до плеча Падуболапки хвостом. — Це був чудовий стрибок!

— Думаю, на сьогодні вже досить, — додав Орлякошуб. — Віднесімо здобич до табору. Сьогодні Клан повечеряє добряче.

Несучи додому полівку і землерийку, Падуболапка стиха поглядала на Студню. Ця кішка, мабуть, дуже кохала Бурешуба, якщо відмовилася від усього і прийшла з ним у дивне місце з дивним укладом життя.

Новачку доймала цікавість, гостра, немов ікла лисиці. Їй хотілося побувати у Племені, побачити, як живуть коти, котрі знають від самого початку, яке в них буде життя та обов’язки.

«Але вони так далеко! — зітхнула Падуболапка. — Не думаю, що мені колись доведеться побувати в горах».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Прохолодне нічне повітря просочувалося крізь Сойколапове хутро. Він знав, що вгорі, у ясному небі, пропливає місячний серпик. Його виховниця Листоплеса крокувала поруч вздовж потоку, що розділяв Вітряну та Громову території.

Усередині в Сойколапа все нуртувало від хвилювання. Чи заговорить із ним Скеля біля Місячного Ставу? Від думки, що він може зустріти тільки котів Зореклану, його хвіст нетерпляче посмикувався. Зрештою, Зореклан таки не мав значення. Вони просто були котами Кланів, які переселилися в інше місце. Пророцтво казало, що він триматиме силу зір у своїх лапах. Це мусить означати, що він стане могутнішим за Зореклан, тож нащо витрачати час на зустрічі з ними у снах?

Сойколап повинен піти далі, знайти древніх котів, які колись збиралися біля Місячного Ставу. Вони справді могутні коти, які допоможуть йому знайти свою долю.

Це доля також Леволапа і Падуболапки. Сойколап щосили намагався ігнорувати тихенький голосок, що шепотів десь на задвірках його думок. Його брат і сестра мусять знайти власне джерело сили. Він був обраний, щоб стати медикотом, тож це, мабуть, правильний шлях лише для нього.

— Листоплесо, почекайте нас! — долинув далекий вигук з Вітряної території.

Листоплеса зупинилась, і Сойколап зачекав біля неї. Покуштувавши повітря, він вловив запахи трьох котів: Короморда, Борилапа і Верболапки, яка, мабуть, зустріла Вітряних котів дорогою з Річкового Клану.

— А де Мільгокрила? — стривожено запитала Листоплеса, коли медикоти їх наздогнали. — Вона не захворіла часом?

— Ні, все добре, — відповіла Верболапка. — У Букошуба запалився укус бджоли, тож Мільгокрила вирішила, що краще залишиться в таборі й пригляне за ним.

«Хах! — подумав Сойколап. — А їжаки вже навчились літати!» Він підозрював, чому Мільгокрила насправді не пішла зі своєю новачкою. Запалення у вояка було просто відмовкою. Мільгокрила не мала зв’язку із Зорекланом. Мабуть, вона вирішила, що краще добре виспиться у своєму кублі, аніж буде пертися до Місячного Ставу, щоб поспати там.

— Привіт, Сойколапе, — нявкнула Верболапка. Її голос звучав прохолодно і ґречно.

— Привіт, Верболапко.

Гаразд, знаю, що я тобі не подобаюся. Я тебе теж не надто люблю.

— Привіт, Сойколапе. — Борилап звучав більш дружелюбно. — Як справи у Громовому Клані?

— Добре, дякую, — відповів Сойколап.

Новак не встиг придумати, що ще відповісти, бо на нього накотив сильний запах Тіньового Клану. Ззаду прибіг іще один кіт.

— Я думав, що вже вас не дожену, — засапано нявкнув Дрібнохмар.

— Ми б тебе почекали, — відповіла Листоплеса.

Усі коти рушили до Місячного Ставу. Сойколап відчував, що Борилап крокує поруч із ним.

— Сойколапе, — почав він, — а як це — бути сліпим?

Ну, це коли ти не можеш нічого бачити, мишомізкий! Сойколап відчув, як хутро на його карку стає дибки від такого дурного запитання.

— Усе темне. Але я добре чую, відчуваю запахи і так орієнтуюся.

— Це дуже важко.

Сойколапа співчуття тільки розізлило, і він витягнув кігті. Зі звуку голосу та шурхотіння лап об торф’яний ґрунт медикіт досить добре уявляв, на якій відстані Борилапове вухо. Як би я тобі зараз його розідрав!

— Даю собі раду, — відрубав він.

Прискоривши ходу, Сойколап наздогнав Дрібнохмара. Лапи новака аж свербіли побігти наперед, але це привернуло б надто багато уваги. Ніхто ж не знав, що він впевнено ходив тут у своїх снах, коли міг бачити. Йому кортіло швидше дійти до Місячного Ставу.

Сойколап спустився серпантиновою стежкою, відчуваючи, як лапи ковзають у відбитки, залишені древніми котами, торкнувся носом до води і зручно вмостився, але відчув, що не може заснути. Довкола ставка чулося ритмічне глибоке дихання інших котів, а от він чомусь уперто не спав.

— Ну ж бо, — буркнув кіт. — Що з тобою не так?

Тепер йому не хотілося входити в чужі сни. Сойколап хотів наснити щось своє: прокинутися під пагорбом, у тунелях, де зустрів Скелю та Опале Листя. Якщо йому не вдасться зробити це зараз, то доведеться чекати ще цілу повню аж до наступних відвідин Місячного Ставу.

Новак заплющив очі, закликаючи сон, але все ще відчував під своїми лапами вологий камінь, чув гуркотіння водоспаду і дихання котів довкола. Широко позіхнувши, він знову розплющив очі. І його хутро стало дибки — він міг бачити.

Його вуха тієї ж миті засмикалися від роздратування. Сойколап не був у підземній печері. Він досі залишався біля Місячного Ставу. Новак бачив тіла своїх побратимів і посестер та відображення зірок у воді.

— Що тепер? — запитав він.

Позаду почувся тихий голос:

— Ти хотів зі мною поговорити?

Сойколап різко розвернувся, ледве не перечепившись об самого себе. Перед ним стояв Скеля. Його довгі закручені кігті шкребли голе каміння. Тут, просто неба, за межами тіней печери, його гола шкіра виглядала вологою та нездоровою, а вирячені очі мигтіли сріблом на спотвореному обличчі. Сойколап раптом затремтів від страху. Скеля його бачить чи лише відчуває його присутність?

— Чому ти перестав зі мною говорити? — запитав Сойколап. — Я стільки намагався, але ти не відповідав.

Скеля відкинув це запитання помахом свого щурячого хвоста.

— Зараз я тут, — крекнув він. — Кажи, що маєш казати.

— Ти — частина Зореклану?

Скеля моргнув.

— Ні. Я ділюся язиками з тими, хто був раніше.

— Ти маєш на увазі таких котів, як Опале Листя, котрі йшли на випробування в тунелі?

— Ні. — Голос Скелі був схожий на скрегіт каміння. — Древніших за них.

— Тоді звідки вони походять? — роз’ятрено нявкнув Сойколап. — Є якісь предки, древніші за всіх інших? Ми всі походимо від них? І коти часів Опалого Листя, і коти Племені, і Клани?

Скеля звернув на Сойколапа свій срібний погляд.

— Завжди будуть історії, старіші за пам’ять, — прогуркотів він.

Це не відповідь!

— Тоді звідки ти походиш?

Старий кіт довго стояв мовчки, спрямувавши погляд кудись за Місячний Став, ніби міг бачити крізь товщу часу, що відділяла Сойколапа від тих древніх котів.

— Ти знайдеш відповіді в горах, — врешті промурмотів старий. — Хоча вони можуть виявитися не тими, які ти хочеш почути.

— Про що ти? Скажи мені зараз! — наполягав Сойколап.

Але Скеля вже почав зникати. Відбитки місячного сяйва на його шкірі, срібне сяйво вирячкуватих очей — усе це тоншало, немов мряка, і от Сойколап уже не бачив нічого, крім мерехтіння зір на камінні й воді. Він здригнувся від раптового пориву холодного вітру.

— Повернися! — закричав новак.

У відповідь тиша. Зоряне сяйво зблякло. Його рот наповнили запахи дерев та орляка. Він стояв у сутінковому лісі посеред папороті й трав. Місячне проміння плямами падало на землю крізь просвіти в гіллі над головою. Повітря було тепле, сповнене спокусливих ароматів здобичі.

Просто попереду вузькою стежкою, що звивалася поміж заростями орляка, крокувала Листоплеса. Вона зупинилася й озирнулася через плече.

— А я все думала, чи ти до мене приєднаєшся, — нявкнула медикішка.

Сойколап саме збирався відповісти, коли це кущі перед Листоплесою зашелестіли, і на галявину вибігла група котів Зореклану. Сойколап помітив, як з-під їхніх кігтів розбігалася здобич.

Блакитнохутра кішка зупинилася на мить і нявкнула: «Вітаю, Листоплесо». Медикішка схилила голову, але воячка побігла далі, перш ніж та встигла відповісти. Інший кіт, кремезний і білий, привітно поплескав хвостом Сойколапове вухо і помчав уперед.

Більшість вояків Зореклану були зосереджені на своїй здобичі. Їхні очі сяяли вдоволенням від полювання, їхні шубки блищали, а м’язи вигравали в місячному світлі. Сойколап дивився, як коти настрибують на свою здобич і біжать геть із обм’яклими тільцями в зубах. Він подумав, що вони, мабуть, відносять їх до якогось зоряного кагату свіжини.

Листоплеса підійшла до новака і торкнулася носом його плеча.

— Бачиш он ту сріблясту смуганьку? — Вона вказала хвостом на вродливу кішку, яка щойно скочила і спіймала пухку полівку. — Це Перохвоста, сестра Бурешуба. Вона загинула в горах.

Сойколап зацікавлено глянув на кицьку, гадаючи, чи знає вона що-небудь про предків гірських котів.

— Ми можемо з нею поговорити?

— Вона може на нас не зачекати, — відповіла Листоплеса. — Перохвоста захоче віднести свою здобич до табору Зореклану.

— Я хочу в неї спитати… — Сойколап замовк, коли Перохвоста побігла геть. Але кішка не подалася за рештою Зоряних котів, вона прямувала в іншому напрямку, туди, де кущі й дерева росли густіше. — Куди вона йде?

— Не знаю, — стурбовано мовила Листоплеса. — Перохвосто, чекай!

Вона кинулася за сріблястою кицькою, і Сойколап побіг за нею. Разом вони пірнули в густий підлісок і вискочили на галявину. Через неї протікав струмок, а з іншого боку ліс переходив у кам’янисті схили, вкриті покорченими чагарями.

— Перохвосто! — знову гукнула Листоплеса.

Кішка зупинилася на березі струмка й озирнулася на них через плече.

— Що ти робиш? — засапано спитала Листоплеса, підбігши до неї.

Перохвоста поклала полівку.

— Ця свіжина не для Зореклану, — пояснила вона. — Я маю обов’язки перед іншими котами, яким досі потрібна допомога Кланів, хоч уже минуло багато повень.

Іншими котами?

Листоплеса торкнулася носом вуха Перохвостої.

— Ти маєш на увазі Плем’я Стрімкої Води? Хіба ти ще недостатньо для них зробила? Ти віддала своє життя, щоб врятувати їх від Гострозуба!

— Спільне минуле багато важить, — відповіла Перохвоста. Її блакитні очі мерехтіли емоціями. — Навіть якщо воно було недовге.

Кицька притулилася мордою до Листоплесої, а тоді підібрала свою здобич, легко перестрибнула струмок і розчинилась у тінях під кущами.

«Лайно мишаче! — подумав Сойколап. — Мені так і не вдалося нічого спитати».

Ледь чутно зітхнувши, Листоплеса рушила назад до лісу. Ідучи за нею, Сойколап краєм ока помітив сріблястий блиск. Роззирнувшись, він побачив Скелю. Древній кіт сидів під кущем і своїми невидющими очима дивився прямо на нього. Тоді старий підвівся і пішов у тому напрямку, де зникла Перохвоста.

Сойколап здригнувся. Якимось чином Зореклан, і древні коти, і Плем’я Стрімкої води разом сформували долю котів біля озера. Для Сойколапа це видавалося логічним. Аби тримати силу зір у своїх лапах, він мусив мати в собі силу всіх предків, минулих і сучасних. Тіні довкола нього стиснулися, коли він знову заскочив у підлісок. Буйні запахи зелені розвіювалися, Сойколап відчув під лапами каміння. Почувся лагідний шум водоспаду. Він зрозумів, що повернувся до Місячного Ставу, і розплющив очі в пітьму.

Інші коти вже теж прокидалися. Вони мало говорили, а Листоплеса взагалі не озвалася, поки всі підіймалися крученою стежкою на вересовище і верталися до озера. Сойколап відчував її тривогу, немов рій кусливих комах.

Він нетерпляче чекав, аби всі вже розпрощалися і порозходилися до своїх таборів. Щойно вони з Листоплесою опинилися наодинці, новак запитав:

— Як думаєш, що означав твій сон? Ти розкажеш Вогнезорові?

Листоплеса вагалася. Коли вона нарешті заговорила, її голос звучав стривожено:

— Здається, що у Племені Стрімкої Води якісь проблеми, — відповіла виховниця. — Я не впевнена, чи варто розповідати Вогнезорові. Що б там не було, не думаю, що це якось зачепить Громовий Клан.

Сойколап розгнівано смикнув хвостом. Як він мав дізнатися свою долю, якщо його виховниця збирається вдавати, ніби нічого не бачила?

— А як же Бурешуб і Студня? Якщо в горах якісь проблеми, їм варто сказати.

— Не знаю. — Її нявкіт був тихий і непевний. — Може, твоя правда. Так, мабуть, треба сказати Вогнезорові. Але якщо до Громового Клану це не має стосунку, то не думаю, що він щось зробить.

«До Громового Клану це може мати більше стосунку, ніж Листоплеса уявляє», — подумав Сойколап, ідучи за своєю виховницею вздовж прикордонного потоку до табору.

Принаймні до мене це має стосунок!

Сойколап вищирив зуби, ніби збирався відкусити соковитий шматочок здобичі. Був тільки один спосіб дізнатися правду про його силу. Йому треба було якось дістатися гір.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Маколапка пірнула вперед; Леволап бачив, що вона намагалася застосувати той прийом, якого він навчив її на минулому тренуванні і якого сам навчився від Тигрозора. Проте вона не встигла вибити лапи з-під Медолапки: новачка виявилася спритнішою. Відскочивши назад, вона опинилася перед Маколапкою і двічі вдарила її по носі, а тоді кинулася геть.

— Треба швидше рухатися, — нявкнув Бубконіс.

Леволап наїжився. Вогнезір уже звільнив двох молодих вояків від їхніх новацьких обов’язків, та невже в Бубконоса не було інших занять, окрім як втручатися в чужі тренування? Він розлігся на камені і голосно коментував усе, що робили новачки.

— Це було дуже добре, — поблажливо мовив Бубконіс до Медолапки. — Твої прийоми добре поєднуються.

— Дякую, Бубконосе! — закохано закліпала Медолапка на кремового вояка.

Леволап відчув укол ревнощів. Не так давно Медолапці найбільше подобався він. Важко було втратити ще й її прихильність — настільки швидко після того, як він мусив відмовитися від дружби з Вересолапкою.

— Леволапе, твоя черга! — увірвався в його думки Бубконіс. — Подивимося, на що ти здатен.

А тебе хто призначив моїм виховником? Леволап роззирнувся галявиною в пошуках Золошуба, який мав керувати тренуванням, але кіт був за кілька лисячих хвостів від нього — показував Падуболапці прийом.

— Лінюх, — підначив його Бубконіс. — Ти ніколи не станеш вояком, якщо так і будеш увесь день сидіти на хвості.

Ні? Леволап зціпив зуби. А судячи з тебе, вояки тільки цим і займаються!

— Попелюшколапко, ходімо, — нявкнув він і махнув хвостом сірій новачці, яка сиділа на краю галявини. — Попрактикуємося.

Попелюшколапка побігла до нього, радісно настовбурчивши хутро. Леволап помітив, що вона рухалася впевнено, ніби пошкоджена лапа вже не боліла. Наблизившись, новачка занесла лапу йому над вухом, не випускаючи кігтів. Леволап ухилився і спробував вибити її з рівноваги, вдаривши головою в плече, проте Попелюшколапка втрималася на рівних і, обхопивши його шию передніми лапами, притиснула до землі. Новак затарабанив у її живіт задніми лапами. За кілька митей Попелюшколапка відпустила хватку і відстрибнула від нього, чекаючи, поки він підведеться.

— Це було чудово! — засапано мовив Леволап. Він знав, що врешті-решт переміг би.

Попелюшколапка сяяла від гордощів за те, що вже почала повертатися в бойову форму.

— Спробуймо знову!

— Леволапе, знаєш, ти геть неправильно виконуєш той прийом, — перебив Бубколап. — Не треба дозволяти їй збити тебе на землю. Якби це була реальна битва, вона б тобі вже горло перекусила.

Леволап розвернувся до вояка. Гаряча лють наповнила його від вух до кінчика хвоста.

— А ти, мабуть, це дізнався, коли бився з Тіньовим Кланом? — під’юдив він.

Бубконіс зіскочив з каменя, прищулив вуха і здибив хутро на карку.

— Ти як із вояком говориш? — гаркнув кіт.

— А ти чому із себе такого мудрака корчиш? — відрубав Леволап. — Ти мені не виховник, так що відчепися.

Він був за два мишачі хвости від того, щоб кинутися на Бубконоса і роздерти кігтями його самовдоволену морду. Але новак знав, що потрапить у халепу, якщо нападе на побратима по-справжньому, а не на тренуванні. Тож, розвернувшись від вояка, він кинувся на інший край галявини і став там, важко надимаючи боки і намагаючись контролювати пориви люті.

— Чекай-чекай, я ще стану вояком, — присягнувся він про себе. — Тоді я тобі покажу, хто найкраще б’ється.

— Леволапе, не зважай, — почувся спокійний голос. Спершу Леволап подумав, що то Тигрозір, і роззирнувся в пошуках тінистої смугастої постаті. Проте він помітив Бурешуба, який вигрівався на тихому моріжку біля підніжжя дуба.

Леволап ніяково кивнув.

— Пробач, — нявкнув він. — Просто я не витримую, коли Бубконіс поводиться так, ніби він уже провідник Клану.

Бурешуб співчутливо муркнув.

— Я знаю, що не треба брати це так близько до серця, але я не можу, — зізнався Леволап. — Іноді це стосується ще інших новаків. Ну, не Падуболапки, але решти. Я почуваюся так, ніби маю весь час бути найкращим.

Раптом він злякався, що вибовкнув зайве. Чому б це Бурешуб, старший вояк, мав перейматися його проблемами?

— Чому? — запитав сірий кіт.

— Не знаю! — Леволап завагався. У його голові бурлили думки. — Ні, мабуть, знаю. Це через те, що я родич Вогнезора. Такого провідника, як він, ніколи ще не було, і всі ніби очікують, що я буду так само вправний, бо ми родичі.

— А Тигрозір? — мовив Бурешуб.

Леволап випустив кігті. Звідки Бурешуб міг знати про його зустрічі з Тигрозором і Шулікокригом?

— Т… Тигрозір? — глитнув він.

Бурешуб моргнув.

— Я знаю, які проблеми були в твого батька. Ожинокіготь завжди боявся, що Клан йому не довірятиме, бо всі ненавидять Тигрозора.

Леволап ніколи раніше про це не думав. Важко було уявити його тата молодим котом, непевним свого місця у Клані.

— А яким був мій тато?

Новак підійшов до Бурешуба і сів біля нього на сонячному моріжку. Хутро на його плечах вляглося; він уже практично забув про сварку з Бубконосом.

— Як там усе було, коли ви разом вирушили у подорож?

— Жахливо. — У бурштинових Бурешубових очах замерехтіли спогади: страх і відвага, радощі й дружба — усе водночас. — Я не знаю, що було важче — пробиратися незнайомими, небезпечними землями чи намагатися знайти спільну мову з котами інших Кланів. Ми всі повернулися іншими. — Він лизнув плече і продовжив: — Спочатку ми сперечалися майже весь час. Але зазвичай саме у твого батька були найкращі ідеї, і ми швидко зрозуміли, що він природжений лідер.

— Розкажи, що сталося, — нявкнув Леволап.

— Чотирьом котам, по одному з кожного Клану, приснився сон, у якому їм сказали йти до місця під назвою Сонцеспад, — почав Бурешуб. — Вони мали послухати, що їм скаже північ. Ніхто з нас гадки не мав, що Північ була борсучихою.

Леволап кивнув. Ані він, ані його брат і сестра ніколи не бачили борсучиху, яка допомогла Кланам знайти нову домівку, але їхня мама розповідала про неї історії.

— Мабуть, це було дуже важко, — нявкнув Леволап, намагаючись уявити, як вони пробували потоваришувати з котами інших Кланів. Так, він дружив із Вересолапкою, але співпрацювати з Бризолапом або з вояками Тіньового Клану — це зовсім інше.

— Не все було так погано, — відповів Бурешуб. Він весело закрутив хвоста. — Якось твоя мама застрягла в огорожі Двоногів. Вона аж плювалася від злості й геть не могла поворухнутися!

Леволап засміявся, уявляючи лиху Вивіркострибку, яка застрягла в паркані.

— Мій тато її врятував?

Бурешуб похитав головою.

— Ні. Ожинокіготь хотів підкопати стовпчик, а я думав, що ми зможемо перекусити блискучу сітку огорожі. А тим часом Вохрошубка і Перохвоста змастили хутро твоєї мами листочками щавлю і визволили її.

— Шкода, що мене там не було, — нявкнув Леволап.

— Я б нізащо не відмовився. Хоча всі більшість часу були налякані, чи втомлені, чи голодні, ми знали, що робимо це, аби допомогти нашим Кланам.

— І ви подружилися з моїм татом.

Бурешуб смикнув вусами.

— Спочатку ми були не надто дружні. Я заздрив Ожинокігтю.

— Чому? — здивовано запитав Леволап.

— Бо мені дуже подобалася твоя мама. Але навіть сліпому кролю було видно, що їй подобався Ожинокіготь, хоч більшість часу вони сварилися.

— Тобі подобалася Вивіркострибка? — спантеличено закліпав Леволап. Що, якби його татом був Бурешуб, а не Ожинокіготь? Я був би зовсім іншим котом…

— Я ніколи не зустрічав такої кішки, — визнав Бурешуб. — Кмітливої, хороброї, рішучої, хоч вона тоді ще була новачкою. Але коли ми жили в горах із Племенем і коли я зустрів Студню, то зрозумів, що це моя кішка.

Його бурштинові очі затьмарилися, і він замовк. Леволап не розумів, чому він так виглядав, якщо говорив про Студню.

— Що таке?

Бурешуб протяжно зітхнув.

— Моя сестра, Перохвоста, була з нами в поході, — пояснив він. — Вона була красива і добродушна. Вона загинула в горах.

Леволап наважився підняти хвоста і торкнутися плеча вояка.

— Що сталося?

— На Плем’я полював гірський лев. У них було пророцтво, що прийде сріблястий кіт і врятує їх. Спершу вони думали, що то маю бути я, але виявилося, що це Перохвоста. Вона загинула, рятуючи їх. — Його голос тремтів. — Я мусив залишити її там, поховану в горах.

— Співчуваю, — нявкнув Леволап, намагаючись уявити, як почувався б він, якби померла Падуболапка.

Бурешуб прилизав хутро на грудях і потрусив головою, ніби відмахувався від мухи.

— Повні минають, треба жити далі.

— Сподіваюся, ти не проти, що я запитав.

— Звісно, ні, — запевнив Бурешуб. — Ти можеш питати мене все, що хочеш. Якщо я зможу якось допомогти, буду радий.

— Дякую. — Леволапові стало спокійно й тепло, ніби він щойно з’їв пухкеньку здобич. — З тобою легше говорити, ніж з котами Громового Клану… Ой, вибач. — Він замовк, присоромлено переминаючись на лапах. — Я не це хотів…

— Усе гаразд, — нявкнув Бурешуб. — Я знаю, що ти мав на увазі. Це правда, я тут лише гість, яким би вірним я не був Вогнезорові, твоєму батькові та іншим котам Громового Клану.

— А де ти найбільше почуваєшся вдома? — зацікавлено нявкнув Леволап. — У Племені Стрімкої Води, у Річковому Клані чи у Громовому?

Бурешуб не відповів одразу. Він замислено лизнув лапу і кілька разів провів понад вухом.

— У серці я Річковий кіт, — врешті відповів Бурешуб. — Там я виріс і став вояком. Але це було ще в лісі, який уже ні для кого не є домом. Тепер я почуваюся вірним Громовому Клану, бо ви прийняли мене зі Студнею. І мені подобається жити в одному Клані зі Сіросмугом, бо я можу бути до нього ближче.

— Ви залишитесь тут назавжди?

— Не знаю. Для Студні тут не дім, і якщо вона не захоче лишатися, я не буду її змушувати.

— А чому тоді ви не повернетесь у гори?

В очах Бурешуба промайнув серйозний вираз.

— Це не так просто.

— Ви можете туди навідатися, — запропонував Леволап.

— Ні, це надто далеко, — різко нявкнув Бурешуб. Він підвівся й обтрусив хутро. — Ходімо, треба вже вертатися в табір.

Озирнувшись через плече, Леволап побачив, що тренування закінчилося. Золошуб з новаками рушали до кам’яної лощовини. Бубконоса ніде не було видно.

— Ти йди наперед, — нявкнув він Бурешубові. — Я дожену.

— Гаразд.

Вояк побіг за Золошубом та рештою котів.

— Дякую, Бурешубе! — гукнув йому вслід Леволап.

Кіт у відповідь помахав хвостом і зник у кущах.

Леволап розвернувся і подався в ліс у протилежному від табору напрямку. Він зупинився, щоб переконатися, чи Бурешуб таки пішов, а тоді прискорив крок, аж доки не перейшов на біг до Вітряного кордону. Новак засапано зупинився біля краю потоку і глянув на відкриту рівнину. Сонце сідало, омиваючи поверхню озера багряним світлом і відкидаючи на один бік довгі тіні. Леволап ніжився в теплих променях і лагідному вітерці, що куйовдив його хутро.

Але краєвид попереду здавався порожнім і непривітним. Там не було ні покрову, ні м’якого моху, ні чагарів, де могла б ховатися здобич. Леволап знав, що ніколи б не жив у Вітряному Клані. Він би сумував за деревами. Зараз він їх чув просто позаду — як вони легенько потріскують гіллям, як шурхотять листям. Він би ніколи від цього не відмовився, як би не любив Вересолапку.

А вона ніколи б не жила у Громовому Клані. Під деревами Вересолапка почуватиметься, мов у пастці. Їй подобалася рівнина, груба й пружна трава, дика погоня за кролями. Бурешуб, напевно, дуже кохав Студню, якщо зміг залишити свій дім і зостатися з нею в горах.

Леволап підвів голову і глянув вдалину. Він бачив темну, туманну стрічку на обрії — гори. Студня одного разу йому показувала їх під час прикордонного патруля. Новак замислився, чи відчувала вона, як лапи тягнуть її додому.

«Як виглядають гори?» — подумав він. Усе життя Леволап слухав про Велику Мандрівку і про території, якими проходили Клани в пошуках нової домівки біля озера.

Леволапові хотілося досліджувати. Він прагнув дізнатися, що лежить за кордонами Громового Клану, за кордонами усіх Кланів. Світ такий широкий, а він бачив так мало. Там було стільки всього — поза межами вояцького правильника, поза межами знань медикотів і старійшин.

Важко було відвернутися від кордону і рушити назад. Таке враження, ніби гори кличуть мене…

Але як він міг відповісти на цей поклик?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

— У мене є план, — оголосила Падуболапка.

Вони з Попелюшколапкою вичищали старі підстилки в кублі старійшин і збирали мох довкола коріння дуба. Між деревами висіли клапті туману, а сонце над головами намагалося пробитися крізь заслону хмари.

Попелюшколапка припинила дерти мох.

— Який план?

— Як стати воячкою. — Падуболапка залишила на землі клубочок моху і сіла на вигнутому корені біля подруги. — Це все так тяжко — вчитися полювати, битися, запам’ятовувати вояцький правильник. Я не можу думати про все одночасно, тож я буду зосереджуватися на всьому по черзі.

Попелюшколапка закліпала.

— Я не розумію.

Падуболапка зітхнула. Їй це здавалося досить очевидним.

— Я почну з полювання. Якщо Клан не нагодований, він не може захищати свої кордони і битися. Я буду практикуватися і практикуватися, поки не навчуся робити це дуже добре. Тоді перейду до чогось іншого.

Її подруга повернулася до видирання моху.

— Я думаю, що це звучить мишомізко, — нявкнула вона. — Ти ж не можеш припинити робити все інше, правда? Ти збираєшся залишити мене тут закінчувати з підстилками, а сама підеш шукати здобич?

Падуболапка махнула лапою, не випускаючи кігтів, прямо над вухом Попелюшколапки.

— Звісно, що ні. Я знаю, що мушу виконувати обов’язки, ходити на тренування і все таке. Але я буду зосереджуватися на полюванні.

Попелюшколапка ледь чутно пирхнула.

— Хотіла б я почути, що скаже Орлякошуб, коли з’ясує, що ти не зосереджуєшся на боротьбі.

Падуболапка втомлено підчепила клубочок моху і кинула в подругу. Вона очікувала, що Попелюшколапка кине його назад, але юна кішка зупинилась і глянула на подругу. Її блакитні очі посерйознішали.

— Падуболапко, чесно, я не думаю, що це хороша ідея. Бути воячкою означає, що тобі треба робити все це разом. Ти не можеш розкласти все по порядку. Я знаю, що не дуже добре це пояснюю, але…

— Ні, не дуже, — форкнула Падуболапка, але раптом перепинила себе. Попелюшколапка була її найкращою подругою, вона не хотіла з нею сваритися. — Пробач, Попелюшколапко, — мовила вона. — Я просто думаю, що для мене це може спрацювати. Тобі не треба робити так само, якщо ти не хочеш.

Попелюшколапка витягнула шию і торкнулася до носа Падуболапки своїм вухом.

— Усе гаразд. І ти знаєш, що я допоможу, якщо зможу.

* * *

Поки Падуболапка з Попелюшколапкою закінчили міняти підстилки для старійшин, Шипокіготь і Орлякошуб уже почали збирати новаків посеред галявини.

— Ми йдемо на лови? — захоплено спитала Падуболапка.

Відповів Шипокіготь:

— Ні, ми з Хмарохвостом ведемо наших новаків на імшану галявину для посиленого бойового тренування. Ви з Леволапом можете піти подивитися.

— І приєднатися, якщо хочете, — додав Орлякошуб.

Попелюшколапка від захвату аж підскочила на місці.

— Ходімо!

Її виховник Хмарохвіст підійшов іззаду і поплескав її по плечу хвостом.

— Будь обережна з лапою. Якщо тобі надто важко, то скажи.

Весь захват Попелюшколапки раптом згас.

— Хмарохвосте, з моєю лапою все добре. Вона не завадить мені стати воячкою, авжеж?

— Сподіваюся, що ні. Побачимо, — не надто підбадьорливо відповів Хмарохвіст.

Падуболапка притулилася мордочкою до Попелюшколапки.

— Не переживай. Ти будеш воячкою. Я знаю.

Від новацького кубла надійшли Золошуб і Леволап.

— Усі готові? — спитав сірий вояк. — Де Медолапка?

— Піскошторма взяла її в мисливський патруль, — відповів Орлякошуб. — Вона приєднається до нас пізніше.

Хмари вже розвіялися, сонце пропікало туман. Трава в затінку дерев досі бриніла росою. Падуболапка минула кущ папороті й смикнула вухами — краплини впали їй на голову. Підлісок повнився цікавими запахами і звуками. Їй хотілося застосувати свій план на практиці й піти на полювання замість бойового тренування, на якому більшість часу вона буде спостерігати.

Четверо новаків і їхні виховники розбрелися галявиною. Падуболапка сиділа на сонячному клаптику біля Орлякошуба. Леволап та Золошуб були за кілька хвостів. Новачка позіхнула, стежачи за тим, як Хмарохвіст і Шипокіготь демонстрували прийом двом старшим новачкам. Хмарохвіст підскочив у повітря і крутнувся так, щоб приземлитися Шипокігтеві на плечі.

— Тепер ти спробуй, — запросив він Попелюшколапку.

Новачка присіла перед своїм виховником, а тоді підстрибнула. Крутнулась вона правильно, але підскочила недостатньо високо, тож замість того, щоб приземлитися Хмарохвостові на плечі, Попелюшколапка незграбно втелющилась йому в бік, і він притиснув її до землі одною лапою.

— Непогано як на першу спробу, — прокоментував він, пустивши її підвестись, — але треба додати більше сили у стрибок. У тебе болить лапа?

Попелюшколапка кліпнула.

— Ні, все добре. Наступного разу вдасться.

— І не забувай, — додав Шипокіготь, — у реальному бою ворог не буде стояти і чекати, поки ти на нього впадеш. Ти мусиш передбачити його наступний рух.

— Дай я спробую, — нявкнула Маколапка.

Тренування тривало, а тим часом Падуболапка помітила, що Леволапові не сидиться на місці.

— Я можу це зробити, — сказав він Золошубові. — Можна мені спробувати?

Золошуб завагався.

— Це вищий рівень, — зауважив він. — Нема сенсу пробувати, поки ти не готовий.

— Я готовий, — не вгавав Леволап. Його хутро почало наїжуватися.

Золошуб знизав плечима.

— Тоді не кажи, що я тебе не попередив.

Падуболапка схвильовано дивилася, як Леволап зі своїм виховником іде на галявину, подалі від інших.

— Ну, покажи, — нявкнув Золошуб.

Леволап підскочив угору. В сонячному промінні його золотаве хутро спалахнуло вогнем. Відірвавши від землі всі чотири лапи, він крутнувся та ідеально приземлився на Золошубові плечі. Виховник здивовано крекнув. Падуболапка витріщилася на брата. Як Леволап навчився так бездоганно виконувати цей прийом?

— Бачиш? — виклично нявкнув Леволап до свого виховника, зіскочивши на землю. — Тепер ти будеш давати жорсткіші прийоми?

— Ти хочеш жорсткіше? — у голосі Золошуба почувся натяк на гарчання, його блакитні очі зблиснули. — Будь обережний з бажаннями, Леволапе.

Падуболапка відчула, як хутро на її плечах починає здиблюватися. Золошуб жартував чи ні?

— Я можу впоратися з будь-чим, — наполягав Леволап.

Золошуб стрибнув на Леволапа і сильно вдарив його у вухо. Новак перекотився, дряпнувши задніми лапами бік Золошуба. За мить він був уже на рівних, підскочив у повітря і приземлився виховникові на плечі точно так само, як перед цим показав Хмарохвіст. Золошуб став на задні лапи і скинув із себе Леволапа. Падуболапка скривилася — її брат глухо гупнув на землю. Вояк миттю заскочив на нього, і двоє котів почали боротися, перетворившись на верескливий клубок хутра, який котився до інших новаків.

Маколапці довелося відскочити вбік, аби вони в неї не врізалися. Шипокіготь обгорнув хвостом її плечі й підсунув новачку ближче до краю галявини. Хмарохвіст і Попелюшколапка приєдналися до них, забувши про своє тренування. Усі дивилися на люту бійку.

Золошуб боровся з Леволапом, як із вояком, але й Леволап не пас задніх! Падуболапка вражено дивилася, як він вкусив Золошуба за хвіст, а тоді сіпнув ним так сильно, що вибив виховника з рівноваги, і той упав набік. Вона бачила раніше, як Бубконіс практикував цей прийом зі своїми однолітками незадовго до того, як вони стали вояками; Падуболапка думала, що їй до нього чекати ще з добру повню.

Новачка здригнулася. На сірому хутрі Золошуба зблиснув багрянець. Леволап міг мати проблеми через те, що бився з кігтями! Тоді вона помітила, що в брата також ішла кров. Блакитні очі Золошуба блищали від люті, ніби він забув, що це була несправжня битва.

— Вони ранять один одного! — обернулася вона до Орлякошуба. — Ти можеш їх розборонити?

Та перш ніж Орлякошуб устиг щось зробити, Золошуб кинувся на Леволапа і притиснув його груди до землі обома лапами.

— Це було достатньо жорстко? — засапано спитав він.

Але Леволап не здавався. Він замолотив задніми лапами в живіт Золошубові й почав крутитися, намагаючись скинути із себе важкого кота. Золошуб підніс лапу, замірившись на вухо Леволапа.

— Досить уже! — До них підбіг Орлякошуб. Його голос від шоку став різкий. — Золошубе, відпусти його. Леволапе, сховай кігті. Цю бійку закінчено.

Золошуб повернув голову і зиркнув на Орлякошуба. Полум’я в його блакитних очах згасло, і він відступив. Леволап зіп’явся на рівні, а Орлякошуб тим часом став поміж котами, аби вони знову не побилися. Груди Леволапа надималися, він важко хапав повітря. Хутро на одному плечі було роздерте, з подряпин цебеніла кров. Падуболапка бачила на його боці порізи від Золошубових кігтів.

Та в Золошуба також ішла кров з вуха і задньої лапи. Трохи перевівши подих, він голосно нявкнув:

— Молодець, Леволапе. Ти бився як вояк. — Роззирнувшись, Золошуб додав: — Сподіваюся, ви всі дивилися. Усі повинні старатися бути такими ж вправними, як Леволап.

Попелюшколапка і Маколапка перезирнулися. Вони виглядали надто шокованими, аби що-небудь сказати. Навіть Падуболапка не могла змусити себе привітати брата. Це тренування стало надто жорстоким, і її це турбувало.

— Ходімо, — Золошуб підкликав Леволапа хвостом. — Це було прекрасно, на сьогодні більше тренувань не треба. Коли повернемося до табору, можеш першим обрати собі здобич із кагату.

— Дякую, Золошубе! — Леволап уже помітно відійшов від бійки. Його дихання відновилося, а хутро вляглося.

— Також я розповім Вогнезорові, — додав його виховник. — Коли ти вийдеш із новацтва, у Громового Клану буде чудовий вояк.

Бурштинові очі Леволапа засяяли. Він закрокував біля Золошуба, високо підвівши голову і піднявши хвоста. Ніхто не промовив ні слова, аж поки вони не зникли в чагарях у напрямку табору.

Тоді Хмарохвіст голосно видихнув, ніби весь цей час навіть не дихав.

— Так. Гаразд. Погляньмо, на що ви здатні.

— Ти будеш битися з нами так само? — схвильовано запитала Маколапка.

— Звісно, ні, — озвався Орлякошуб. Падуболапка бачила, що його хутро досі стояло дибки чи то від жорстокості бійки, чи то від того, як бився її брат. — Ми будемо просто практикувати прийоми. І ніхто не випускатиме кігті.

Падуболапка приєдналася до тренування, але зосередитися було важко. Вона досі думала про лють, яка палала в очах Золошуба, ніби він забув, що б’ється із власним новаком.

* * *

Коли тренування закінчилося, Падуболапка побігла до табору, не чекаючи на решту новачок. Вона хотіла пересвідчитися, чи з її братом усе гаразд.

Виявилося, що Леволап уже спить у їхньому кублі, занурившись у гніздо з моху й орляка. Він глибоко дихав і навіть не поворухнувся, коли Падуболапка підійшла й обнюхала рану на його плечі. Кровотеча вже спинилася. Довкола порізів і клаптів видертого хутра запеклася кров. Очевидно, він не ходив до Листоплесої перевірити рани.

— Мишомізкий, — з любов’ю промурмотіла Падуболапка.

Вона почала вилизувати його плече, доки не очистила рану. Леволап так і не поворухнувся. Не дивно, що він був такий виснажений. Падуболапка ніжно торкнулася носом до братового вуха і залишила його спати. Пробравшись крізь ожину, вона помітила біля кагату свіжини свого тата.

— Привіт, — нявкнув Ожинокіготь. — Я збираю мисливський патруль. Хочеш піти?

Ще вранці Падуболапка застрибала б на місці від радощів, але зараз у неї на гадці були важливіші справи.

— Я мушу тобі дещо сказати, — нявкнула вона і почала розповідати історію про те, як Леволап боровся із Золошубом. — Мені здається, що Золошубові не варто було так жорстко поводитися з Леволапом, — мовила вона на завершення. — Я вже думала, що вони один одного роздеруть!

Ожинокіготь заспокійливо муркнув.

— Не переживай. Я зустрічався із Золошубом у лісі, і він мені все розповів. Він дуже задоволений Леволапом. — Очі воєводи примружилися. — Золошуб сказав, що з Леволапа вийде такий вояк, як його батько. Гадаю, це був комплімент.

Падуболапка роздратовано переминала кігтями землю.

— Але ти цього не бачив, — заперечила вона. — Це було дійсно страшно.

Ожинокіготь смикнув кінчиком хвоста.

— Битва — це завжди страшно, — сказав він. — Якщо нам доведеться битися з іншим Кланом, вони не будуть ховати кігті.

— Але ж зараз ми не б’ємося з іншим Кланом.

— Рано чи пізно буде битва, і ми мусимо бути до неї готові. Одного дня Леволапові стануть у пригоді всі його навички. Я ним пишаюся. Я пишаюся всіма моїми кошенятами: Леволап — чудовий боєць, Листоплеса каже, що Сойколап уже знає всі трави…

— А я? — запитала Падуболапка, намагаючись не піддаватися уколу ревнощів. Хіба я не особлива так само?

Ожинокіготь нахилився і підбадьорливо лизнув її вухо.

— Ти — моя маленька мислителька, — муркнув він. — Я покладаюся на те, що ти будеш ухвалювати рішення і стримувати своїх братів!

Падуболапка проясніла. Це була риса, яка їй знадобиться, якщо вона колись стане провідницею Клану.

— Добре, — нявкнув Ожинокіготь. — То як щодо мисливського патруля?

— Але чому Бубконосу не можна піти? — скиглила Медолапка.

— Бо він — найбільш набридливий клубок хутра в усьому лісі, — буркнула Падуболапка крізь зціплені зуби досить тихо, аби подруга не почула.

Піскошторма і Медолапка приєдналися до мисливського патруля Ожинокігтя і Падуболапки. Медолапка прийшла на бойове тренування вже майже наприкінці і всім розказувала, наскільки краще б упорався з прийомами Бубконіс. Падуболапці важко було шукати здобич, бо її товаришка досі нявкотіла про кремового вояка.

— Бубконіс ходив у досвітній патруль, — терпляче пояснила Піскошторма. — Він заслужив на відпочинок.

— Але ми б наловили значно більше, якби він пішов з нами, — не вгавала Медолапка. — Він — геніальний мисливець.

— Ну, значить, нам доведеться дуже постаратися впоратися без нього, — нявкнула Піскошторма.

Падуболапка подумала, що Медолапка, мабуть, не почула саркастичної нотки в голосі рудої кішки. Новачка досі тараторила про Бубконоса, аж доки Падуболапці не захотілося заткнути її рот власним хвостом. Вона роздратовано відбігла трохи наперед, намагаючись втекти подалі від Медолапчиного голосу.

Щойно минув сонцепік. Золотаве проміння зігрівало хутро Падуболапки, поки вона ступала по прохолодній соковитій траві. У кронах гомоніли птахи, повітря повнилося свіжими запахами зелені. Новачка побігла вперед, аж доки голоси патруля позаду не затихли. На верхівці звору зупинилася. Попереду дерева росли густіше, а простір між ними займав орляк і терник. На якусь мить новачці здалося, що вона загубилася. Падуболапка давно минула вхід до тунелів, а тут не було жодних особливо знайомих позначок. Тоді вона вловила тихе дзюркотіння води і зрозуміла, що стоїть на самому краю Громових угідь, неподалік від Вітряного кордону.

Усе довкола було спокійно, але від чогось у Падуболапки пробігали мурашки. Лапи тягнули її побігти назад, знайти свій патруль. «Ти вже не кошеня! — висварила вона сама себе. — Це територія Громового Клану. Нема чого боятися».

Кішка вирішила, що повернеться, але спершу зловить якусь здобич, аби довести собі, що вона не якась там боягузка, яка тікає невідомо від чого. Новачка підвела голову, розтулила щелепи і глибоко вдихнула.

Запах котів! Падуболапка покуштувала його ретельніше, гадаючи, чи не перейшли знову Вітряні вояки кордон Громового Клану. Але це був не Вітряний Клан. Такого запаху Падуболапка раніше не чула. Невже на їхні землі вторгнулися бродячі коти?

— Усе гаразд?

Почувши голос батька, Падуболапка полегшено видихнула. Вона обернулася й побачила, що Ожинокіготь прямує до неї. Його могутні плечі терлися об папороть. Позаду йшли Піскошторма і Медолапка.

— Так, усе добре, — відповіла Падуболапка, намагаючись не показувати, наскільки її налякав незнайомий запах. — Я відчуваю запах котів, але він мені незнайомий.

Ожинокіготь покуштував повітря, а тоді різко глянув на Піскошторму, яка зробила так само. Руда кішка підійшла до воєводи і промурмотіла йому щось на вухо. Ожинокіготь кивнув. У його бурштинових очах був стурбований вираз.

— Біжіть до табору якнайшвидше, — нявкнув він до обох новачок. — Скажіть Вогнезору, щоб прислав ще вояків.

— Але не Бурешуба і Студню, — додала Піскошторма.

Падуболапка не розуміла, чому в їхніх голосах стільки нагальності. Вони були такі напружені, немов із них от-от почнуть бити блискавиці.

— Що сталося? — запитала Медолапка. — Що таке?

— Ми не можемо лишити вас тут, якщо є небезпека, — запротестувала Падуболапка.

— Просто робіть, що вам кажуть! — гаркнула Піскошторма.

— Нема ніякої небезпеки, — тихо додав Ожинокіготь. — Але нам потрібно більше вояків. Ідіть.

Падуболапка і Медолапка налякано перезирнулися і помчали назад через ліс до табору. Від страху в Падуболапки хутро стало дибки, а її серце калатало ще швидше, ніж гупали лапи об долівку.

— Вогнезоре! — закричала новачка, вискочивши крізь терновий тунель. — Вогнезоре, сюди, швидко!

Зупинившись під Високим Виступом, Падуболапка помітила, як Мишошубка стрепенулася зі сну на моріжку біля кубла старійшин і скочила на рівні, вимахуючи хвостом. Із вояцького кубла з’явився Хмарохвіст, наїживши хутро і випустивши кігті. Позаду нього вигулькнули голови Ясносердої та Карохвістки. Вони стривожено поширили очі. Маргаритка обгорнула хвостом своїх кошенят, які гралися на сонечку біля ясел, і повела їх досередини.

Зі свого кубла над Високим Виступом вийшов Вогнезір.

— Що сталося? — запитав він.

— Незнайомі коти… — засапано нявкнула Падуболапка, яка ще не встигла перевести подих.

— Біля Вітряного кордону, — додала Медолапка.

— Ожинокіготь сказав…

Раптом Падуболапку перебило гучне волання позаду. Із тернового тунелю до табору пробивалися коти: попереду Сіросмуг, а за ним Березопад і Білокрила.

Але не від їхнього виду її спина вигнулася, а кожна волосинка на шкірі стала дибки й забриніла. Разом із трьома Громовими котами йшли ще двоє, яких вона не впізнавала: кремезний темно-коричневий смугань і чорна кішка, дрібніша та худіша за котів Громового Клану. Сіросмуг із молодими вояками оточили їх, не пускаючи далі в табір. Як тільки кішка розтулила рота, щоб заговорити, Сіросмуг зацитькав її загрозливим шипінням.

Падуболапка витягнула кігті, кінчик хвоста засіпався. Запах, що долинав від цих двох незнайомців, був той самий, що вона почула біля Вітряного кордону. Запах чужинців!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Сойколап напружився, почувши вереск біля таборового входу. Він зупинився, зависнувши з одною лапою в повітрі та зі стеблом водяної м’яти в зубах.

— Це що? — нявкнув новак.

Листоплеса не відповіла. До неї прийшов Шипокіготь — у нього болів живіт, — тож Сойколап здогадався, що медикішка не помітить навіть ціле стадо борсуків у кам’яній лощовині, поки не долікує свого пацієнта.

— Сойколапе, де та водяна м’ята? — гукнула вона.

— Ось. — Сойколап вхопив ще кілька стебел і кинув їх виховниці, а сам шмигнув крізь ожинову завісу на галявину.

Він чув шелестіння листя і швидке тупотіння лап: вояки виходили зі свого кубла, новаки бігли подивитися, що відбувається. Із кожного кутка галявини долинало перелякане шепотіння, а з-під Високого Виступу чувся сильний запах страху Падуболапки і Медолапки.

Сіросмуг говорив. Його голос перетворився на гучне гарчання.

— Більше ні кроку, поки не скажете, що ви робите на нашій території.

Хутро Сойколапа стало дибки, коли він відчув запах двох незнайомих котів. Мабуть, патруль Сіросмуга спіймав пару волоцюг, які зайшли на територію Громового Клану. Сойколап ретельніше покуштував повітря. Запах був сильний, та якась нотка в ньому здавалася знайомою, хоча він і не міг згадати, де раніше її чув.

Зосередившись, Сойколап спробував втягнути в себе почуття чужинців — так, як втягував їхній запах. Він відчув страх, підозру і неймовірний відчай. Їм було дуже важко прийти сюди, але вони не мали вибору.

Їм щось треба від Громового Клану!

Перш ніж хтось устиг заговорити, з тунелю почулися кроки котів. То були Бурешуб і Студня, вони принесли здобич.

— Пазуре! Ноче! — вигукнула Студня, впустивши мишу. — Що ви тут робите?

Першим озвався Хмарохвіст. Його голос різонув підозрою:

— Тобто ти знаєш цих котів?

— Вогнезоре, це ті коти, яких ми завітрили біля Вітряного кордону, — встряла Падуболапка. — Ожинокіготь послав нас попередити про вторгнення.

— Вони не вторгалися, — спокійно мовила Листоплеса, виходячи зі свого кубла. Її хутро торкнулося Сойколапа. — Вони із Племені Стрімкої Води.

Вогнезір збіг по камінню, що вело до його кубла.

— Звичайно! Це Пазур-Стрімкого-Орла і Ніч-Без-Зірок, правильно?

— Так, — відповів тихий голос.

Сойколап відчув, як напруга на галявині почала згасати. Кілька старших Громових котів згідливо замурмотіли — ті, що ходили у Велику Мандрівку і жили в горах із Племенем Стрімкої Води.

— Я знав, що вже десь бачив цю чорну кішку, — пробурмотів Порохошуб.

— Цікаво, що вони хочуть? — спитала Карохвістка радше спантеличено, аніж вороже.

— Думаю, скоро дізнаємося, — відповів Орлякошуб. — Це, мабуть, щось важливе, якщо вони прийшли аж сюди.

— Бурешубе, Студне, — озвався Вогнезір. — Віднесіть вашу здобич до кагату. Ви, мабуть, хочете поговорити зі старими друзями.

— Щось не схоже на те, — прошепотіла Падуболапка на вухо Сойколапові. Вона підбігла до нього, поки новак був зосереджений на голосах. — Здається, Студня засмучена, а Бурешуб виглядає так, ніби йому під носа підсунули вороняче їдло.

— Він щойно підштовхнув Студню, — додав Леволап, підійшовши до них. — Вона до них не хоче йти.

Зі звуку кроків брата Сойколап зрозумів, що в нього досі боліли рани від бійки із Золошубом. І все ж він відчував від Леволапа гордощі, ніби той знав, що бився добре.

— Тепер вони носькаються, — тихо доповіла Падуболапка. — Але все одно якісь напружені, ніби…

Решту Сойколап не почув. Земля раптом вислизнула йому з-під ніг, кров зашуміла у вухах. Ніс забив запах крові. Його огорнуло багряне світло, і він усвідомив, що може бачити.

З усіх боків вирувала битва. Новак чув завивання котів, хльоскання кігтів об шкіру. На його хутро бризнула кров, гаряча й липка. Земля під лапами перетворилася на твердий камінь; кігті Сойколапа зашарпали об нього: новак намагався втримати рівновагу. Він повільно сповзав униз, розчепіривши лапи на похилому кругляку. Новак переліз через вузьку розколину, ледве не впавши, а тоді помітив, що під ним круте урвище, а над головою лише чисте небо, заплямоване криваво-червоним промінням призахідного сонця.

У голові запаморочилося від висоти і від люті битви. Лапи новака ніби примерзли до каменя. Де він? Це не сон, і все ж таки галявина біля озера зникла, ніби її ніколи й не існувало. Сойколап притлумив бажання заволати від страху, коли ява змінилася; повернулася пітьма, але це не була непроникна ніч його сліпоти. Він опинився в печері, де від каміння відлунював звук падіння води. Місячне сяйво пробивалося крізь мерехтливу водяну завісу, що закривала вхід.

Довкола нього сиділи коти і говорили тихими серйозними голосами. Сойколап вловив їхні запахи і впізнав тих чужинців, які щойно прийшли до його табору. Вони сиділи навпроти: кремезний смугастий кіт і дрібна чорна кішка. Раптом його увагу привернув якийсь рух на краю печери, і він помітив мускулястого сірого вояка, який саме підводився. Запах підказав, що то був Бурешуб. Отже, смугаста кішка біля нього — це Студня.

Бурешуб звернувся до сірого кота, який сидів на кругляку.

— Немає сенсу сподіватися, що ці коти підуть, — нявкнув він. — Вони хочуть тут оселитися, і їм байдуже, скільки проблем вони нам приносять. Ми повинні змусити їх поважати нашу територію.

— І як нам це зробити? — запитав інший кіт.

— Зачекай, ми не хочемо, щоб біля нас жив хтось іще, — озвався смугастий кіт. — Гори наші.

— Більше ні, Пазуре, — із жалем нявкнув Бурешуб.

— Доведеться просто із цим звикнутися, — додала Студня.

Бурешуб кивнув.

— Я пропоную… — почав був він.

Сірий кіт на кругляку смикнув хвостом.

— Плем’я Вічного Полювання нічого мені про це не показувало, — заперечив він.

— Тоді, можливо, предки цих нових котів ходять іншими небесами. — Бурешуб говорив з повагою, але Сойколап відчував його роздратування, гостре, мов шипи. — Плем’я звикло проганяти заблукалих самітників, — продовжив сірий вояк, — але цього разу все інакше. Нам потрібно знайти інший спосіб із ними взаємодіяти.

Ніч, чорна кішка, нахилилася вперед, витягнувши шию, і глянула на Бурешуба.

— Що ти пропонуєш?

— А нащо його питати? — пролунав голос худого й плямистого коричневого кота, який сидів біля мерехтливої водяної завіси. Його морда посивіла від старості, одного ока бракувало. — Він тільки-тільки оселився в горах. Що він знає про наші звичаї?

— Ось тому нам і треба послухати, — форкнув до нього Пазур. — Бурешуб жив там, де є багато інших котів. Він знає краще за нас, як впоратися із цими чужинцями.

— Це правда! — вигукнув якийсь кіт із тіней.

До нього долучилися інші коти, хтось заперечував, хтось підтримував Бурешуба, і врешті вся печера наповнилася воланням. Бурешуб щось тихо нявкнув до Студні, і вона торкнулася до його плеча носом.

Сойколап смикнув вухами.

— Та досить уже, — буркнув він. — Дайте йому сказати.

Урешті-решт сірий кіт на кругляку підніс хвоста, закликаючи до тиші.

— Ми вислухаємо Бурешуба, — оголосив він.

— Дякую, Скелевидцю, — кивнув Бурешуб. Повернувшись до решти Племені, він на мить завагався, а тоді почав: — Там, де я жив, у лісі, всі чотири Клани знали, що вони не повинні заходити на чужі території. Тих котів, які порушували кордони, проганяли.

— І як нам це зробити? — запитав худий старійшина. — Ці зайди ходять, де заманеться.

— Дощу, нам потрібно проявити силу, — пояснив Бурешуб. Його блакитні очі засяяли. — Однієї битви має вистачити. Після цього чужинці або підуть назовсім, або триматимуться від нас подалі.

На Сойколапів подив, Студня встала і підійшла до свого партнера. У лощовині біля озера вона завжди була тиха, але зараз її очі палахкотіли, і кішка високо піднесла хвоста, оглядаючи одноплемінників.

— Бурешуб навчить нас, що робити, — нявкнула вона. — Він знає такі бойові прийоми, які цим чужинцям і не снилися.

— Він нас усіх приведе до смерті, — пробурмотів старійшина на ім’я Дощ.

— Плем’я жило в цих горах стільки сезонів, — не вгавала Студня. — Невже ми так просто звідси підемо?

У печері пролунало кілька «ні». Майже кожен кіт і кішка Племені звелися на рівні, наїживши хутро і вищиривши зуби. Лише кілька, зокрема й сірий старійшина, залишилися на місці та просто дивилися на своїх одноплемінників. Поміж всього цього галасу Скелевидець непорушно сидів на кругляку. Сойколап не міг зрозуміти, що він відчуває.

Раптом місячне світло зблякло. Схвильовані вигуки Племені змінилися нажаханими й лютими вересками. Крижаний вітер куйовдив його хутро і збивав з лап. Якийсь кіт прошмигнув повз новака. Повітря повнилося запахом крові.

Прокліпавшись, Сойколап зрозумів, що знову опинився на голій скелі. Слабке сонячне сяйво просочувалося в небо; над вершинами низько висіли хмари. Він лежав на боці на самому краю потоку, зануривши хвоста у бурхливу воду. Новак розгнівано зашипів, зіп’явся на лапи й обтрусив із себе крижані краплини, намагаючись втриматися на слизькому вогкому камені.

Вузька долина довкола нього стрясалася від битви. Неподалік він помітив Пазура, який перекочувався у хватці могутнього сріблястого кота, тарабанячи задніми лапами по його животу. На мить чужинець відкрив горло, але Пазур був надто повільний і не встиг вчепитися в нього зубами.

«Навіть новак зміг би краще!» — подумав Сойколап.

За кілька лисячих хвостів нижче Бурешуб заскочив на кругляк.

— Застрибуйте їм на плечі! — заволав він. — Не давайте притиснути вас до землі!

Вояк кинувся назад у битву, розчахнув кігтями хутро смугастої кішки, а тоді крутнувся до м’язистого чорного кота, який теліпав дрібним котом Племені, ніби той був просто здобиччю.

Студня була неподалік, а прямо за нею — Ніч. Вони обходили кругляк, підкрадаючись до пари нападників, ніби переслідували здобич. Сойколап зціпив зуби. Ці стрункі кішки ніколи не тренувалися для бою. Вони хоробро заскочили на ворогів, але ті були майже вдвічі більші й відбивалися гострющими кігтями.

Сойколапа відкинула вбік іще одна пара котів, і він заточився на колючий кущ, який ріс у розколині між двома каменюками. Один кіт упав зверху на нього. Новак марно борюкався під вагою його хутра і м’язів, рот заповнив сморід крові, і Сойколапові спершу здалося, що він помер. Тоді кіт конвульсивно здригнувся, зіп’явся на лапи і поповз у тіні за каменем.

Сойколап підвівся і визволявся від куща, роздерши собі хутро. Повз нього проскочив кіт Племені, могутній чорно-сірий вояк. Його хутро стояло дибки, на плечі видніла кров. За ним біг чорно-білий кіт, який втелющився йому в бік і завалив на землю.

— Роздери йому живіт! — зашипів Сойколап.

Та кіт Племені його не почув. Він бився хоробро, не здавався навіть тоді, коли суперник розідрав йому бік, але в нього не було навиків, потрібних для того, щоб відбитися від нападника. Чужинець сильно вгризся йому в горло, а тоді відскочив, залишивши обм’якле тіло кота Племені лежати наполовину в потоці. Чорно-сіре хутро темніло від крові.

Сойколап знову помітив Бурешуба серед групи котів Племені. Там був і Пазур. Сірий вояк підбадьорливо гукав, намагаючись пробитися крізь натовп чужинців і відігнати їх, але нападники струменіли повз них, немов ріка.

— Збивайте їх з рівноваги! — закричав Бурешуб. — Не давайте їм…

Його настанова урвалася, бо двоє нападників застрибнули на нього з протилежних боків, і Бурешуб потонув у чорториї зубів і пазурів.

Коти Племені одне за одним пробивалися і тікали вгору, на крутіші схили. Якась кішка зупинилася біля тіла чорно-сірого кота і видала крик, сповнений горя та відчаю, а тоді помчала далі й зникла в тінях.

— Отак, тікайте! — Сріблястий смугань заскочив на кругляк і вищирився услід котам Племені. — Біжіть і не вертайтесь!

— Зайці! — додала коричнево-біла кішка, застрибнувши до нього. — Тепер це наша земля!

— Ні! Чекайте! — закричав Бурешуб, скинувши із себе нападників. Із нього бризнула кров. — Ми ще можемо їх прогнати!

Та його ніхто не слухав, окрім Студні, яка стояла поруч і благала своїх одноплемінників повернутися. Тоді вона озирнулася через плече, і хутро на її карку стало дибки. До них підіймалася свіжа хвиля нападників.

— Бурешубе! Нема сенсу! — заволала Студня. — Ми не зможемо відбити їх усіх.

— Ти йди, — різко гаркнув Бурешуб і торкнувся плеча Студні кінчиком хвоста.

— Без тебе — ні. — Очі Студні поширилися від страху, але вона вчепилася кігтями в тонкий ґрунт.

Бурешуб роздратовано зашипів.

— Іди! — Він важко штовхнув Студню плечем. — Іди, я дожену.

Востаннє загарчавши на ворогів, які були вже ледве не за хвіст від нього, кіт погнав угору за Студнею.

Нападники за ними навіть не гналися. Вони просто стояли і дивилися, переможно виблискуючи очима, аж доки останній кіт Племені не зник.

Сойколап заточився, а коли в очах знову прояснилося, він зрозумів, що повернувся до печери Племені. Його хутро досі було липке від крові, але шум битви стих. На стінах тріпотіло сріблясте сяйво: місяць пробивався крізь водяну заслону. Навколо чувся лише шелест ріки.

Скелевидець сидів на камені, його хутро було розкуйовджене, на одному вусі запеклася кров. Коти Племені збилися довкола нього. Сойколап не бачив серед них жодного кота, на якому не було б ран від битви. Посередині печери лежало кілька непорушних тіл; над одним із них схилився Бурешуб, і Сойколап упізнав темно-сірого кота, свідком загибелі котрого він став.

— Щербе, — промурмотів Бурешуб. — Ти був хорошим другом. Нехай твої стежки тепер пролягатимуть у горах Племені Вічного Полювання.

Він опустив голову і торкнувся носом брудного сірого хутра. Студня тихо підійшла до нього.

— Піди відпочинь, — нявкнула вона.

Та перш ніж вояк встиг поворухнутися, з протилежного краю печери пролунав голос Скелевидця:

— Бурешубе!

Кіт підвів погляд.

— Бурешубе, що ти можеш сказати?

Очі Бурешуба затьмарилися.

— А що ти хочеш, аби я сказав? Плем’я билося так, як могло. Я пишаюся, що стояв пліч-о-пліч з такими хоробрими вояками. Ми мусимо розробити інший план, щоб…

— Ні, — холодно мовив Скелевидець. — Більше жодних планів. Точно не від тебе. Ми дослухалися до твоєї поради і зазнали поразки. Багато хороших котів полягло. — Він махнув хвостом на тіла, що лежали на долівці печери.

— Я ж казав, що із цього буде, — крекнув Дощ, який сидів біля підніжжя Скелевидцевого каменя. — Але хто слухав?

— Мені шкода… — мовив Бурешуб.

— Тут не місце звичаям Кланів, — перебив його Скелевидець. — У горах не місце котам із Кланів. Ти принесеш лише більше смертей і невдач, якщо залишишся тут. Ти мусиш піти і ніколи більше не повертатися.

— Що? — витріщився на нього Бурешуб. — Ти звинувачуєш у цьому мене, коли я…

— Досить! — гаркнув Скелевидець. — Іди негайно.

Студня виступила наперед.

— Скелевидцю, це неправильно. Бурешуб намагався нам допомогти. Він ризикував так само, як і всі ми. Він міг лежати тут зараз поруч зі Щербом та іншими.

— Якби ми його не послухали, ці коти були б зараз живі. — Погляд Скелевидця був холодніший за кригу.

— Студне, він має рацію, — ніяково смикнув вухами Пазур, який стояв біля каменя Скелевидця. — Звичаї Кланів не для нас.

Студня поширила очі. Сойколап відчував страждання кішки, що струменіло її тілом, ніби своє власне.

— Але ж, Пазуре, ти мій брат. — Її голос здригнувся. — Хіба ти не розумієш?

Пазур зашкрябав передніми лапами по долівці печери.

— Так буде краще для Племені.

— Ноче? — повернулася Студня до чорної кішки. — Ми дружимо, ще відколи були першачками. Ми разом полювали. Ми разом билися. Невже ти не бачиш, що Бурешуб потрібен Племені?

Зелені очі Ночі примружилися.

— Я бачу, що Бурешуб потрібен тобі.

Студня прищулила вуха і розтулила рота, тихо загарчавши.

— Ти хочеш сказати, що я не вірна своєму Племені?

Ніч відвернула голову, нічого не сказавши.

— Досить цього, — нявкнув Скелевидець. — Бурешубе, тобі більше не місце у Племені. Ти мусиш піти негайно.

Студня розпушила хвоста.

— Якщо він піде, я теж піду! — засичала вона.

— Студне, будь обережна, — промурмотів Бурешуб.

Очі лагідної звіроловиці палали.

— Ти думаєш, що після цього всього я можу тут зостатись?

— Бурешуб має рацію, тобі треба добре думати, що ти говориш. — Скелевидець підвівся на камені, височіючи над рештою котів. — Ти справді хочеш покинути свою долю заради цього кота і його Клану? Ти можеш йому довіряти?

— Так. Власним життям, — нявкнула Студня.

Помахом хвоста Скелевидець виразив усе своє презирство.

— У тебе мізків не більше, ніж у кошеняти. Після того, що цей Кланівець зробив із нашим Племенем!

Бурешуб вигнув спину і зашипів:

— Здається, ти забув, що моя сестра загинула за Плем’я. Якби не коти Кланів, вас би всіх поїв Гострозуб.

Сойколап помітив, що дехто з котів Племені — зокрема і Пазур — завагалися, але ніхто не озвався.

— Ходімо, Студне! — Бурешуб легенько підштовхнув партнерку до виходу з печери, де мерехтів водоспад. — Ми знайдемо Клани.

— Студне, якщо ти підеш зараз, то дороги назад не буде, — застеріг Скелевидець.

Студня на нього навіть не глянула. Вони з Бурешубом вийшли геть.

— Що ж, гаразд, — гукнув їм услід Скелевидець. — Я передам Племені Вічного Полювання, що для котів, яких ви залишили позаду, ви обоє померли.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

— Сойколапе! Гей, Сойколапе!

Новак відчув поштовх у бік. На нього накотив запах Падуболапки, яка була чимось роздратована.

Сойколап стрепенувся, спантеличений раптовим поверненням до сліпоти і купою запахів та звуків у кам’яній лощовині. Кожна волосинка на його тілі досі тремтіла від злості, горя і зради, які він відчув у печері.

«Студня! — подумав він. — Я відчув те, що й вона! І це був не сон, я весь час стояв тут. Невже я потрапив у її спогади?»

Новак різко вдихнув, сповнившись захвату від думки про нову силу, проте зараз не було часу її досліджувати.

— Сойколапе, я не знаю, як ти можеш зараз ґав ловити, — нявкнув Леволап. — Нам треба послухати і дізнатися, чому ці незнайомці прийшли сюди.

Сойколап почувався так, ніби кілька днів провів у Племені, хоча тут, на галявині, минуло всього кілька секунд. Новоприбулі досі сиділи біля кагату свіжини поруч із Бурешубом, Студнею та Вогнезором.

— Здається, я вже знаю, — промурмотів він. — І думаю, що Бурешуб зі Студнею не надто раді їх бачити.

— Ти про що? — зацікавлено спитала Падуболапка. — Чому б вони не хотіли бачити своїх одноплемінників?

Та перш ніж Сойколап устиг пояснити — а переповідати всю історію про його видіння довелося б аж до місяцепіку, — він почув різкий голос Пазура:

— Вогнезоре, ми прийшли просити Бурешуба та Студню повернутися в гори. Плем’я Стрімкої Води їх потребує.

Хутро Сойколапа стало дибки від хвилювання. Сцена вигнання Студні та Бурешуба досі дзвеніла у його вухах. Але від Громових котів він не вловив нічого, крім обережного зацікавлення.

— Що? — обурено загарчав Бурешуб. — Як ви смієте приходити сюди і просити про таке? Мені здавалося, що для Племені ми зі Студнею померли!

Сойколап почув здивовані зойки котів Громового Клану.

— Я ж казав, — пробурмотів він до сестри і брата, знизавши плечима.

— Бурешубе, я думаю, ти мусиш пояснити. — Голос Вогнезора був спокійний, але Сойколап розумів, що провідник переймався за двох котів, які прийшли жити в Громовий Клан.

Бурешуб почав розповідати про чужинців, які захопили їхні землі, але Сойколап навіть не слухав. Він уже це все прожив, і його значно більше цікавило те, як йому вдалося це зробити. Я мусив бути всередині спогадів Студні. Новак спробував знову, але смугаста кішка вже зосередилася на тому, що каже її партнер, і на реакції решти котів. Спогади зникли.

Раптом Бурешуб замовк, почувши котів, які пробиралися крізь терновий тунель.

— Вогнезоре! — вигукнув Ожинокіготь. — Ми завітрили чужинців!

— Ці чужинці вже тут, — відповів провідник.

Сойколап відчув, що з Ожинокігтем прийшли Піскошторма і Вивіркострибка.

— Пазуре! Ноче! — нявкнула його мама. — Я ж то думала, що пізнала запах Племені.

— Дивно якось думати, що наші батьки стільки часу провели з Племенем, — промурмотів Леволап.

— Ну, ми ж не єдині, хто може мати пригоди, — муркнула Падуболапка.

— Рада вас знову бачити, — мовила Вивіркострибка. — Чому ви тут? — Вона спинилася, а тоді додала: — І чому всі тут виглядають так, ніби небо впало?

— Думаю, тобі краще послухати, що розкаже Бурешуб, — нявкнув Вогнезір.

Тоді сірий вояк знову заговорив. Оскільки Сойколап бачив його у спогадах Студні, то зараз міг змалювати собі образ Бурешуба — сильного кота з лискучим хутром і лютим полум’ям у блакитних очах.

— Невдовзі після того, як Клани залишили Плем’я під час Великої Мандрівки, — нявкнув Бурешуб, — до гір прийшла група незнайомих котів.

— Спершу ми думали, що вони просто переходять гори, — пояснила Студня. — Ми прийняли б їх на деякий час як гостей…

— Але вони ясно показали, що хочуть оселитися, — повів далі Бурешуб. — Вони забирали здобич у Племені, полювали навіть біля самої печери за водоспадом.

— Блохасті злодюги, — прогарчав Пазур.

— Нам ніколи раніше не доводилося ділити з кимось територію, — нявкнула Студня. — Час від часу ми проганяли самітників, але ми не знали, що робити з такою великою групою котів.

Бурешуб знову підхопив свою розповідь:

— Я вважав, що нам треба проявити силу й захистити свою територію. І я повів Плем’я у битву, аби тим чужинцям більше не хотілося доймати нас і красти нашу здобич.

— Вони роздерли нас на шмаття, — розлючено нявкнула Ніч.

— Коти Племені не тренуються битися так, як коти Кланів, — пояснив Бурешуб. — Ми програли битву, кілька котів загинули. — Він завагався, а коли знову заговорив, його голос був сповнений жалю. — Один із них Щерб.

— Щерб помер? — вигукнула Вивіркострибка. — О ні! Він допоміг нам, коли ми застрягли в снігу під час Великої Мандрівки.

— Нам усім його бракуватиме, — додав Ожинокіготь. — Усім, хто його знав.

— Скелевидець звинуватив мене в їхніх смертях. — У голосі Бурешуба було більше гіркоти, ніж у душогубницях. — Він прогнав мене з Племені. Студня захотіла піти зі мною.

— А що мені ще було робити? — промурмотіла кішка, немовби її слова були призначені лише для Бурешуба. Сойколап пригадав, як бачив їх разом у печері, як торкалися їхні шубки, коли вони сперечалися з провідником Племені.

— А як Скелевидець мав вчинити? — відрубав Пазур. — Коти загинули. Треба було щось робити.

— Він сказав нам, що ми померли! — голос Студні, такий ніжний ще мить тому, перетворився на розлючене шипіння.

— Не можу повірити, що цим котам Племені стало совісті прийти сюди, — прошепотіла Падуболапка на вухо Сойколапові. — Після того, що вони зробили!

— Бурешубе, мені шкода, — промурмотів Ожинокіготь. — Треба було сказати нам раніше.

— І що б від цього сталося? — запитав Бурешуб. — Ви нас прийняли. Тепер ми коти Громового Клану.

Сойколап почув мурмотіння Студні — надто тихе, аби він міг розібрати слова. «Вона не кішка Громового Клану, — подумав він. — Вона — кішка Племені й завжди нею буде. Громовий табір ніколи не стане для неї справжнім домом».

Сойколап спробував торкнутися до неї, але не зміг знову увійти в її спогади. Натомість він відчув, що в думках кішки усюди були скелі й вітер, вода, що спадала каскадами, крик птахів високо в небі та тінь від їхніх крил, настільки велика, що могла вкрити цілий патруль.

Голос Пазура знову повернув його на галявину:

— Ми прийшли просити вас про допомогу.

Бурешуб різко вдихнув, але не перебивав.

— Скелевидець не мав рації, — ніяково мовив Пазур. — Ті коти крадуть усю нашу здобич, Плем’я гине від голоду.

— І чому це має бути моя проблема? — холодно запитав Бурешуб.

— Я розумію, як ти почуваєшся, — нявкнув Пазур. — Мене теж прогнали, коли я не зміг убити Гострозуба. Але…

— І ти повернувся у Плем’я лише завдяки Бурешубові та решті котів Кланів, — нагадала йому Студня.

— Це правда. Але я знайшов у собі сили пробачити Плем’я, коли виявилося, що я можу йому якось допомогти. Зрештою, Студне, ти ж моя сестра, я за тобою сумую. Я хочу, щоб ти повернулася додому. Може, ти й живеш тут, в тіні дерев і з травою під лапами, але твоє серце у Племені.

Сойколап почув, як Студня протяжно зітхнула.

— Я повернуся з тобою. Я не можу дозволити, щоб мої одноплемінники страждали, якщо я можу щось для них зробити. Бурешубе… — вона затнулася. — Тобі не конче йти. Ти не кіт Племені.

— Якщо ти підеш, я теж піду, — мовив їй Бурешуб. — Так ти сказала, коли Скелевидець мене прогнав. Чи ти думала, що я не зроблю для тебе того самого? Я ніколи не пробачу Скелевидця за те, що він убив мене перед очима цілого Племені, але це не причина залишати твоїх родичів напризволяще.

— Я теж піду. — Сойколап вражено нагострив вуха, почувши голос Ожинокігтя. — Мої стежки вже перетиналися з Племенем. Я мушу віддати честь нашій дружбі.

Сойколап відчув подив Бурешуба.

— Ти не мусиш іти, — нявкнув сірий вояк.

— Мушу. Племені зараз потрібні сильні вояки. Як вони можуть захистити себе, коли всі виснажені голодом і постійними битвами?

— Я теж іду! — Вивіркострибка звучала так, ніби давно все вирішила. — Тобі не вдалося лишити мене вдома минулого разу, а я тоді ще навіть не була воячкою.

— Вогнезоре? — мовив Ожинокіготь. — Що ти думаєш? Можна нам піти?

Живіт Сойколапа стиснувся. Він чекав на Вогнезорову відповідь. Новак ще не встиг обміркувати, що це може означати для нього, але він уже знав, що для вояків Громового Клану дуже важливо піти в гори. Але Ожинокіготь був воєводою Клану. Невже Вогнезір дозволить йому залишити їх?

— Так, можна, — нявкнув Вогнезір. — Плем’я дало Кланам їжу і притулок під час Великої Мандрівки. Тепер наша черга їм допомогти. І це також заради Бурешуба і Студні, — додав він. — Ви були вірними котами Громового Клану. Ми в боргу перед вами за допомогу під час нападу борсуків.

— Дякуємо, — полегшено мовив Пазур. — Дякуємо від усього Племені Стрімкої Води.

Сойколап відчував, як від вояків струмують захват і почуття спільної мети. І його лапи аж свербіли від бажання її розділити. Але навіть якщо Громові вояки ідуть у гори, чи візьмуть вони із собою новака?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Кожна волосинка на Леволаповому тілі тремтіла від хвилювання. Той момент, якого він так довго чекав, нарешті настав — це його шанс піти в гори! Чотирьох Громових котів буде не досить, аби впоратися з чужинцями, тим паче якщо вони настільки сильні, як розповідав Пазур. Вочевидь, це все організував Зореклан, щоб він міг піти до Племені, дізнатися про них і показати їм, як живуть справжні вояки.

Леволапові кігті шкрябали землю в лощовині, а стіни нависали згори, ніби стискаючись довкола. Він ще ніколи раніше не почувався таким ув’язненим. Вага каміння ніби давила на його хутро. Новакові хотілося забігти на найближчу скелю і пробігти через ліс, через пагорби аж до гір, де в його хутрі буде гуляти вітер.

— Заспокойся, — нявкнув Сойколап. — Навряд чи вони візьмуть із собою новаків!

Леволап закотив очі.

— Сойколапе, припини читати мої думки.

— Тобто і ти хочеш піти в гори? — запитала Падуболапка.

— Їм потрібно більше котів, — зауважив Леволап, приготувавшись захищатися. — Чотирьох не вистачить. Але Сойколап, мабуть, має рацію, — додав він, і його захват згас. Леволап зрозумів, що Племені потрібна допомога досвідчених вояків. — Вони не візьмуть новаків.

— Падуболапка теж хоче піти, і я, — зненацька оголосив Сойколап. — Ожинокіготь і Вивіркострибка ідуть, то чому б нам не спробувати? Навіть якщо відмовлять, вони ж не роздеруть нас лише за те, що ми спитаємо.

— Ти справді хочеш піти? — нявкнув Леволап до Падуболапки.

Вона скочила на лапи, її хвіст розпушився, а вуса затремтіли.

— Я хочу дізнатися, як живуть коти Племені. Я ніколи не зустрічала котів, які відрізняються від нас. Ми можемо багато чого навчитися.

Сойколап згідливо замурмотів, але не сказав нічого про те, чому він хотів піти. «Але такий він є, — подумав Леволап. — Завжди ховає свої думки глибше, ніж здобич».

— Я теж хочу дізнатися, що ще існує, крім лісу, — зізнався він. — Я знаю, що це дім Громового Клану, але є ще купа інших територій. Цікаво, які вони?

— Ну, тоді нам треба… — почала була Падуболапка, але раптом підвівся Вогнезір.

— Ми маємо це обговорити, — нявкнув він, — але моє кубло надто мале для всіх вояків, які йдуть у гори. Ходімо до лісу. — Озирнувшись на решту котів, які стояли і слухали, провідник додав: — Сіросмуже, Піскоштормо, Листоплесо, ви теж ходіть.

Леволап дивився, як вони всі прямують до тернового тунелю. Решта Клану не дуже хотіла розходитися по кублах чи вертатися до своїх обов’язків. Вони збилися докупи, поблискуючи очима.

— Ми не повинні ризикувати власними вояками, щоб допомогти Племені, — поскаржився Косариконіг, та ще й достатньо гучно, щоб його почули коти, які виходили з табору. — Невже в нас не вистачає власних проблем?

Вогнезір смикнув вухами — вочевидь, він почув, що сказав молодий вояк, — але не зупинився і не відповів, а просто зник у тунелі.

— Зараз досить мирно, — зауважила Білокрила.

— Білокрила має рацію, — підвівся Золошуб, який сидів поміж Хмарохвостом і Ясносердою. — Ми можемо легко відпустити кількох вояків. Це правильно, що Ожинокіготь хоче допомогти Племені. Пам’ятаєте, що вони зробили для нас під час Великої Мандрівки? Якби вони нас не знайшли, ми б усі померли там у снігу.

— А я думаю, що це маячня! — підбрела до Золошуба Мишошубка, вимахуючи худющим коричневим хвостом. — Якщо коти Племені не можуть самі захистити свої кордони, то це їхні проблеми, а не наші.

Довгохвіст підійшов до кішки й торкнувся її плеча кінчиком хвоста.

— Я б хотів вернутися в гори, — з ностальгією мовив він. — Я не бачив, де жило Плем’я, але відчував широкі простори, вітер у хутрі та всі запахи, які він приносив з далеких країв.

— Я теж хотів би вернутися! — очі Березопада замерехтіли спогадами. — Велика Мандрівка була весела! У мене було троє друзів у Тіньовому Клані: Жабко, Яблунька і Грузько. Цікаво, як вони зараз.

— Кому яке діло? — смикнув хвостом Бубконіс. Леволапові здалося, що в очах кремового вояка він побачив заздрість. — Коти Тіньового Клану більше не можуть бути твоїми друзями. Чи ти забув, як тобі на кордоні мало хутро не повидирали?

«І хто був у цьому винен?» — подумки спитав Леволап. Березопад спохмурнів й опустив хвоста.

— Якщо чесно, — повів далі Бубконіс, — я не розумію, що такого класного в тих горах. Голе й холодне місце без жодної здобичі.

— Ти нічого про них не знаєш, — гаркнув Порохошуб, примруживши очі. — Ти там не був.

Коли Бубконіс грубо відвернувся від старшого вояка, Леволап підкликав брата і сестру хвостом подалі від групи.

— Оце воно! — вигукнув він. — Якщо Березопад зміг перейти через гори і вижити, коли був ще кошеням, то чому новаки не зможуть? Ти теж впораєшся, — додав він Сойколапові. — Довгохвіст же зміг.

Новак побачив, як хутро на карку Сойколапа почало здиблюватися, але був надто захоплений, аби переживати за образи брата. Якщо Сойколап хоче так заводитися щоразу, як хтось згадує про його сліпоту, то це його проблеми.

— Нам треба знайти Вогнезора і спитати його негайно, — нявкнув він. — До того, як Ожинокіготь і решта підуть.

Леволап озирнувся перевірити, чи ніхто не звернув на них увагу. Коти вже почали розходитися. Хмарохвіст покликав Карохвістку і Порохошуба на полювання, старійшини повернулися до свого кубла. Двоє чи троє вояків підійшли до кагату свіжини і взяли поїсти. Маргаритка і Міллі біля ясел розтягнулися на сонечку й почали ділитися язиками, а кошенята Маргаритки стрибали довкола них.

— Швидко, поки наші виховники не дивляться! — підганяла Падуболапка, скосивши вухами на Золошуба та Орлякошуба, які розмовляли посередині галявини.

Вона побігла через галявину і пірнула в терновий тунель. Леволап помчав за нею. Коли всі троє опинилися в лісі, новачка повернулася до Сойколапа:

— Ти найкраще ловиш запахи. Куди пішов Вогнезір?

Слід, що зостався від провідника та решти котів, уже почав вигасати, але Леволап міг досі відрізнити його з-поміж ароматів лісу, особливо завдяки незнайомим запахам котів Племені.

— Знаєш, — нявкнув він до Падуболапки, поки вони йшли за Сойколапом через ліс, — я щойно зрозумів, що Студня вже має запах Громової кішки. Як думаєш, їй вдасться зжитися з Племенем, коли вона вернеться?

Падуболапка кинула на нього короткий погляд.

— Це вже буде вирішувати Скелевидець. Здається, він говорить за все Плем’я.

— Здається, він говорить забагато, — нявкнув Сойколап. — Я радий, що Вогнезір не такий.

Він вів їх лісом, аж нарешті Леволап почув хлюпотіння хвиль на озері. Запахи котів тут були дуже сильні. Сойколап тихо підкрався на верхівку насипу й обережно розділив лапою кущ папороті. Нічого не кажучи, він махнув хвостом брату й сестрі, щоб вони приєдналися до нього.

За орляком був спуск, що вів до сонячної галявини, вкритої м’яким мохом і листям. На протилежному боці крізь дерева видніло озеро. У кронах шелестів вітер, який дув у напрямку новаків, тож вояки навряд чи почують їхні запахи.

Вогнезір сидів посередині галявини, підібгавши під себе лапи.

— Вивіркострибко, тобі треба знайти заміну для Лисолапа, — сказав він.

Вивіркострибка кивнула.

— Я б хотіла попросити Карохвістку, якщо ти не проти. Вона ще не мала новаків, тож для неї це теж буде хороший досвід.

— Карохвістка — чудовий варіант, — тепло додала Листоплеса.

— Добре, тоді я поговорю з нею, коли вернемось до табору. — Вогнезір повернувся до Ожинокігтя. — Я не впевнений, що четверо котів можуть сильно допомогти Племені. Але я не наважуся ослаблювати Громовий Клан, посилаючи з вами більше вояків.

Падуболапка штурхнула Леволапа.

— Може, це наш шанс, — прошепотіла вона.

— Я про це думав, — відповів Ожинокіготь Вогнезорові. — Я б хотів узяти з нами котів з усіх чотирьох Кланів. Тих, хто ходив у першу мандрівку на пошуки Півночі та Сонцеспаду.

Леволап підштовхнув Сойколапа і прикликав Падуболапку посмиком вух, щоб вони пролізли верхівкою насипу до куща гостролиста, де можна було заховатися і далі дивитися та слухати, що відбувається. Щойно вони вмостилися поміж сплетіння гілок, попритулявшись одне до одного, Вогнезір знову заговорив.

— Це розумно, — нявкнув він Ожинокігтеві. — Коти, які найдовше знайомі з Племенем, найшвидше захочуть піти.

— Я буду радий знову побачити Воронокрила і Вохрошубку, — промурмотів Пазур.

— Але це не є частиною вояцького правильника, — повів далі Вогнезір. — Я не можу просити когось піти, якщо вони самі цього не хочуть — і, звісно, не можу говорити за котів з інших Кланів. Але я вірю, що допомогти Племені буде правильно з нашого боку.

Леволапа це спантеличило.

— Якщо це правильно, то чому цього немає у вояцькому правильнику?

— Це є у правильнику, — відповіла Падуболапка. — Вояцький правильник каже, що нам можна допомагати іншим Кланам, коли в них біда. Вогнезір, вочевидь, сприймає Плем’я як ще один Клан.

— Тоді вирішено, — нявкнув Вогнезір. — Вивіркострибко, ти піди у Вітряний Клан поговорити з Воронокрилом, а ти, Ожинокігтю, піди в Тіньовий і спитай Вохрошубку.

— До Річкового Клану сенсу йти нема. — У Леволапа аж сироти пробігли від того жалю, що бринів в очах Бурешуба. — Обраною кішкою була Перохвоста, і вона загинула в горах. Я пішов з нею, тож тепер я представлятиму Річковий Клан.

Коти на галявині на мить змовкли. Вивіркострибка співчутливо торкнулася хвостом Бурешубового плеча.

— Плем’я завжди шануватиме пам’ять про Перохвосту, — тихо нявкнула Ніч.

Сойколап здригнувся.

— Це хороший план, — врешті порушив тишу Пазур. — Скелевидець знає вас п’ятьох краще, ніж будь-кого іншого з Кланів, тож він, імовірно, більше вам довірятиме.

— Що? — Прищуливши вуха, Студня повернулась і витріщилася на брата. — Скелевидець не посилав вас сюди?

Ніч і Пазур опустили очі. Кіт ніяково смикнув хвостом.

— Не зовсім, — промимрив він, а тоді додав: — Але я впевнений, що він зрадіє, коли дізнається, що ви прийшли допомогти.

— Чудово, — гірко мовив Бурешуб. — Мені знову скажуть, що я помер.

Студня притулилася мордою до свого партнера.

— Бурешубе, будь ласка, ми мусимо це зробити. Скелевидець не буде Цілителем вічно, а життя Племені не повинне залежати тільки від нього.

— Судячи з того, що розповіли Ніч із Пазурем, часу в нас небагато, — нявкнув Вогнезір. — Ожинокігтю, ти можеш вирушати прямо зараз.

— А ви троє вже виходьте, — мовила Вивіркострибка, підвелася і подивилася прямо на кущ гостролиста.

— От лайно лисяче, — пробурмотіла Падуболапка. — Тепер замість піти в гори ми будемо вискубувати кліщів у старійшин.

— Давайте, — повторила Вивіркострибка. — Леволапе, якщо не хочеш, щоб тебе побачили, не лишай на видноті хвоста.

Палаючи від сорому, Леволап вийшов з-за куща і спустився до своєї мами.

— Мишомізкий! — просичала Падуболапка, ідучи за ним разом із Сойколапом.

— Вам не слід було шпигувати за нами, — суворо нявкнула Вивіркострибка, коли всі троє стали перед нею. — Коти, яких не кликали на розмову, можуть почути речі, які їм не треба знати.

— Але ми мусили послухати! — спалахнув Леволап. — Ми хочемо піти з вами!

Зелені очі Вивіркострибки здивовано поширилися, а на карку Ожинокігтя загрозливо здибилося хутро. Проте, на Леволапове полегшення, Вогнезір поблажливо моргнув.

— Не злись на них, — сказав він Вивіркострибці. — Вони нагадують мені одну руду новачку, яка також пішла в мандрівку, в яку її не кликали.

Вивіркострибка форкнула і махнула хвостом.

— Чому ви хочете піти? — запитав Вогнезір.

Леволап уже розтулив рота, щоб відповісти, але Падуболапка його штурхнула.

— Ми теж хочемо допомогти котам Племені, — оголосила вона. — Ми з Леволапом добре б’ємося, а Сойколап… Сойколап може лікувати поранених котів.

— Ну дякую, — буркнув медикіт.

— Сойколап може не тільки це, — спокійно нявкнула Листоплеса. Новак аж підскочив, здивувавшись, що виховниця на його боці. — Якщо чесно, — мовила вона, — я думаю, що треба дозволити їм піти. Коли ми жили в лісі, усі новаки ходили до Устя Матері, щоб побувати біля Місячної Скелі, перш ніж стати вояками. Тепер ми залишили цю традицію позаду, але я думаю, що новакам таки варто здійснити довгу мандрівку і побачити, що лежить за межами їхніх територій.

Усім тілом Леволапа розлилося тепло, коли він почув, як Листоплеса висловила його власні думки.

— Будь ласка, можна нам піти? — заблагав він.

— Я погоджуюся з Листоплесою, — нявкнула Піскошторма. — Нема нічого поганого в тому, щоб зустрітися з іншими котами і побачити, як вони живуть.

Піскошторма з Вогнезором на мить зустрілися поглядами, ніби обмінялися спогадами.

— Ожинокігтю, як ти думаєш? — запитав Вогнезір. — Вони будуть зайвою відповідальністю, і для них це завдання може виявитися заважким. Довга, складна подорож, а в кінці — битва.

— Я впевнений, що мої кошенята із цим впораються. — Ожинокіготь схвально оглянув трьох новаків. — Для мене було б за честь познайомити їх із Племенем Стрімкої Води.

— Навіть якщо ми не впевнені, як нас приймуть? — стиха нагадав йому Бурешуб.

Йому ніхто не відповів. Натомість Ожинокіготь підвівся.

— Ви готові? — спитав він Леволапа.

— До чого? — нявкнув новак. Його лапи аж свербіли від захвату і хвилювання.

— Ми повинні піти до Тіньового Клану і спитати, чи Вохрошубка піде з нами, — відповів його батько.

— Чудово! — Леволап на радощах аж підстрибнув, а тоді раптом застиг, розізлившись на себе за те, що поводився, мов дурне кошеня. — Я дуже хочу побачити кошенят Вохрошубки. Вони ж мої родичі, — додав він, намагаючись бути серйозним.

Вивіркострибка кинула погляд на Листоплесу.

— Падуболапко, ти можеш піти зі мною до Вітряного Клану і спитати, чи хотів би Воронокрил піти теж, — нявкнула вона.

— А я? — спитав Сойколап.

— Вертайся зі мною до табору, — сказала йому Листоплеса. — Треба приготувати подорожні трави.

— Якщо інші коти погодяться піти, — нявкнув Вогнезір, — приведіть їх у лощовину. Можете вирушати вранці.

— Добре. Ходімо, Падуболапко, — махнула хвостом Вивіркострибка і рушила через ліс до Вітряного кордону. Падуболапка побігла за нею, мало не перечепившись сама через себе від поспіху.

— Леволапе, ходімо? — запитав Ожинокіготь.

Леволап кивнув. У грудях аж стиснуло від думки, що він перетне кордон іншого Клану.

— Щасти вам усім! — гукнув Вогнезір.

Леволап зачекав, поки чорне хутро Падуболапки зникне в заростях папороті, а тоді обернувся і пірнув у підлісок за татом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Вітер куйовдив хутро Леволапа. Новак біг до Тіньового кордону. Йому не хотілося бути зараз ніде, окрім як біля свого батька, попереду на нього чекали важлива місія і шанс довести свою вправність. Він пишався тим, як легко тримав темп Ожинокігтя, — новак не був настільки кремезний, але лапи мав такі ж довгі.

— Обережно, — попередив Ожинокіготь. — Попереду завал.

Леволап уже помітив колоду — бук із гладенькою сірою корою, повалений під час шторму в минулий гололист. На гілках досі висіло кілька сухих листочків, які шелестіли на вітрі. Ожинокіготь оббіг коріння, а Леволап підскочив угору, відштовхнувся задніми лапами, виліз на стовбур і пробрався крізь гілля, а тоді зістрибнув з іншого боку.

Новак хотів показати Ожинокігтеві, наскільки міг бути швидким і сильним, тож коли на їхній стежці з’явився невеликий струмок, він напружив м’язи і стрибонув. Леволап витягнув лапи, цілячись на гладкий плаский камінь, але перш ніж він приземлився, з ліщини попереду вискочив дрізд і пронизливо запищав.

Злякавшись, Леволап незграбно впав. Його задні лапи послизнулися і разом з хвостом опинилися в холодній воді.

— Лайно мишаче! — вилаявся кіт, дряпаючись на сушу по камінню.

Ожинокіготь чекав на нього на березі, весело поблискуючи бурштиновими очима.

— Спокійно, — муркнув він. — Ти ж не Річковий кіт, і в нас немає часу на рибалку.

— Вибач, — пробурмотів Леволап. Він обтрусився, розкидаючи довкола мерехтливі краплини води.

Коли вони наблизилися до Тіньової території, Ожинокіготь почав сповільняти ходу, аж доки геть не зупинився на кордоні неподалік від сухого дерева.

— Чого ми чекаємо? — нявкнув Леволап.

— Тіньового патруля, — відповів батько. — Вони проведуть нас до свого табору.

— Але ж ти знаєш, де їхній табір, — мовив Леволап, роздратовано витягнувши кігті. — Ми ж не збираємося на них нападати! Чому нам не можна просто туди піти?

— Бо Чорнозір сприйме це не так. — Ожинокіготь опустив на нього погляд і посерйознішав. — Ми хочемо взяти одну з його воячок у довгу та небезпечну подорож. Йому це не сподобається, і я його не можу звинувачувати. До того ж вояцький правильник забороняє нам порушувати кордон іншого Клану, незалежно від того, з якою метою ми прийшли. Почекаємо. — Він сів на Громовому боці межі й обгорнув лапи хвостом. — Якщо ти хочеш чимось зайнятися, можеш прилизати своє мокре хутро. Не треба, щоб Тіньовий Клан подумав, ніби Громові новаки нечупари.

Хутро Леволапа вже почало висихати, збиваючись у неохайні ковтуни. Він сів і почав ретельно вимиватися, витягуючи шию, щоб дотягтися до кожного клаптика. Коли новак закінчив, на обрії досі не було жодного Тіньового вояка.

— Вони взагалі патрулюють свої кордони? — пробурмотів він, збивши лапою жука, який ліз по травинці біля його носа.

Ожинокіготь за той час уже вмостився, підібгав під себе лапи і, примруживши очі, насолоджувався сонечком.

— Вони скоро прийдуть. Якщо хочеш, можеш пополювати, але не виходь за межу.

Леволап підскочив, але не встиг помітити жодної здобичі, як почув шелестіння хутра об орляк за кілька лисячих хвостів. З-поміж кущів з’явився патруль Тіньового Клану і попрямував до кордону. Леволап упізнав Бурошубку, Тіньову воєводу, а інших двох — юного темно-коричневого кота і плямисту кішку — він ще ніколи не бачив.

Тільки-но помітивши Ожинокігтя і Леволапа біля кордону, молодий кіт вигукнув:

— Порушники! Я знав, що почув їх.

Він побіг уперед, наїживши хутро.

— Жабоноже, чекай! — Бурошубка обігнала побратима і підійшла до Ожинокігтя. — Чого ви хочете?

— Вітаю, — вклонився Ожинокіготь, проігнорувавши ворожість у голосі воєводи. — Бурошубко, ми не вдираємося, ми просто чекаємо на супровід до вашого табору. Нам треба поговорити з Чорнозором.

Бурошубка підозріливо смикнула вусами.

— А що такого важливого сталося, що це не може почекати до Зборища?

— Це рішення Чорнозір має ухвалити негайно.

Тіньова воєвода махнула хвостом. Леволап здогадався, що вона розлютилася, бо Ожинокіготь не сказав їй, що за справа. Вона неохоче відступила і махнула головою, дозволяючи Ожинокігтеві та Леволапові перейти межу.

— Плющохвосто, біжи до табору і попередь Чорнозора, — наказала Бурошубка. — Жабоноже, поглядай за тилом. Ми повинні бути впевнені, що ніде більше не бродять Громові вояки.

Воєвода повернулася і пішла вперед. Ожинокіготь тихо крокував біля неї, а Жабоніг наблизився до Леволапа і не спускав із нього лютого погляду.

— Навіть не думай випускати кігті, — просичав він.

— Не бійся, не буду, — відрубав Леволап. Він пригадав, як у таборі Березопад розповідав про свою дружбу з Тіньовими кошенятами під час Великої Мандрівки. Серед інших імен він назвав Жабка. Мабуть, цей молодий кіт — той самий, про якого він говорив.

— Ти пам’ятаєш Березка? — запитав новак, намагаючись бути більш дружнім. — Він тепер Березопад.

— І що? — голос Жабонога звучав усе так само вороже.

— Він сьогодні саме про тебе розповідав. Казав, що ви були хорошими друзями.

На мить йому здалося, що в очах Жабонога промайнув сум, але він зник, перш ніж новак устиг роздивитися.

— Це було під час Великої Мандрівки, — нявкнув Жабоніг. — Тоді все було інакше. Тепер я вояк Тіньового Клану.

Леволап ледь чутно зітхнув. Чому не можна бути вірним своєму Клану і мати друзів у інших? Йому почало здаватися, що під час Великої Мандрівки все було краще, не існувало кордонів, тож не треба було ворогувати з іншими котами тільки через те, де вони жили.

Проте зараз у нього не було часу про це думати — Бурошубка вела їх углиб Тіньової території. Леволап смикнув вусами, коли вони обігнули порожню галявину, куди в зеленлист приходили Двоноги. Під час патрулювання кордонів він бачив пласкі зелені шубки, які вони там натягували, але ніколи близько не підходив. Новак відчув запах Двоногів, коли Бурошубка провела їх повз це місце, пригнувшись ближче до землі в тіні орляка, проте зараз від Двоногів не було ані звуку, ані сліду.

Коли галявина залишилася позаду, Леволап здивовано помітив, що ліс із цього боку виглядав точно так само, як і на Громовій території. Проте поступово знайомі дуби та буки поступилися місцем високим темним соснам. Пташиний спів від вузьких безлистих стовбурів відлунював якось дивно. Підлісок із папороті й ожини все рідшав, і зрештою вони опинилися на геть голій землі, вкритій лише товстим шаром соснових гілок.

Ледь здригнувшись, Леволап поспішив наздогнати Ожинокігтя. Батько співчутливо на нього глянув і погладив по плечу хвостом.

Згодом Леволап відчув змішані запахи багатьох котів. Бурошубка провела їх коротким схилом крізь живопліт, що ріс на верхівці.

— Чекайте тут, — наказала вона.

Кішка подалася пологішим схилом до широкої улоговини, а Жабоніг залишився пильнувати двох Громових котів, примружено поглядаючи на них здаля, за кілька хвостів.

— Це табір Тіньового Клану? — прошепотів Леволап до Ожинокігтя. — Він виглядає таким відкритим.

— Нам пощастило, що в нас є прихисток лощовини, — відповів Ожинокіготь.

Придивившись, Леволап побачив, що цей табір був дуже схожий на його власний, хоча на перший погляд він і відрізнявся. Бурошубка зникла в отворі за величезним кругляком, де, як здогадався новак, було кубло провідника. Неподалік від нього видніли заплутані зарості ожини — напевно, то новацьке кубло. Поруч лежала колода, густо зорана порізами: мабуть, тут новаки гострили свої кігті.

Раптом його налякав крик, що долинув із-за куща тису на схилі трохи нижче.

— Мох увесь мокрий! Я роздеру цього новака, коли до нього доберуся!

— Кубло старійшин, — пробурмотів Леволап до батька. — Мабуть, вони всюди однакові.

Від спостережень його відволікла поява Бурошубки. За нею із-за кругляка вийшов Чорнозір і заскочив на пень посеред лощовини. Воєвода махнула Жабоногові хвостом, і коричневий кіт провів Ожинокігтя та Леволапа вниз до Тіньового провідника. Леволап відчував, як зацікавлені погляди Тіньових вояків пропалюють його шубку, і чув тихе бурмотіння. Воно звучало не надто дружелюбно.

Новак раніше бачив Чорнозора на Зборищах, але ніколи ще не був настільки близько до нього. Нервово глитнувши, він усвідомив, що білий кіт — дуже могутній вояк. Одним помахом величезних чорних лап він міг роздерти комусь вухо. Леволап застановився про те, що робив би Ожинокіготь, якби Чорнозір на нього напав. Чи був він достатньо сильний і вправний, щоб відбитися і втекти з території ворожого Клану?

Проте на якусь мить йому здалося, що Чорнозір виглядав якщо не привітним, то принаймні спокійним.

— Ожинокігтю, — нявкнув він. — Що ви робите на нашій території?

— Я прийшов поговорити зі своєю сестрою Вохрошубкою.

— А якщо вона не захоче з тобою поговорити? — різко спитала Бурошубка.

Чорнозір підняв хвоста, наказуючи воєводі замовкнути.

— Чого тобі від неї треба?

У Леволапа в животі все стискалося, доки Ожинокіготь розповідав Тіньовим котам про прихід Пазура і Ночі та про проблеми, що спіткали Плем’я Стрімкої Води.

— Вогнезір погодився відпустити мене з Вивіркострибкою в гори на допомогу котам Племені, — мовив він на завершення. — Ми подумали, що треба покликати також Вохрошубку і Воронокрила. Вони добре знають Плем’я ще з нашої першої мандрівки.

— Що?! — вигукнула Бурошубка, перш ніж Чорнозір устиг відповісти. — І ви посміли прийти сюди і сподіватися, що одна з наших воячок піде з вами? Звісно, Вохрошубка нікуди не йде. У неї ж кошенята, заради Зореклану!

Чорнозір знову махнув їй хвостом.

— Ти змушуєш Громових котів думати, що ми не готові до співпраці, — сказав він. — Може, спитаємо Вохрошубку, чого вона захоче? Це її рішення.

Леволап глянув на батька, але Ожинокіготь проігнорував його погляд. Очевидно, Чорнозір очікував, що Вохрошубка вирішить залишитися зі своїм Кланом та кошенятами.

Чорнозір зіскочив із пенька і закрокував через табір до ожинового куща на протилежному боці.

— Це наші ясла, — нявкнув він. — Піди поговори з нею.

Ожинокіготь кивнув і, пригнувши голову, проліз крізь вузький прохід. Леволап подався за ним. На його полегшення, Чорнозір залишився надворі.

Ясла Тіньового Клану були більші, ніж їхні в кам’яній лощовині, але там так само лежала м’яка підстилка з моху і витав такий самий теплий молочний запах. Коли очі Леволапа призвичаїлися до сутіні, він розпізнав мерехтливу постать білої королеви з величезним черевом, яка згорнулася в імшаному гнізді. Її вуха стривожено смикнулися, коли увійшли Громові коти.

— Ожинокігтю! — почувся вигук з глибини ясел. Леволап помітив Вохрошубку — вона підвела голову і примружила очі. — Що ви тут робите?

— Ми прийшли побачитися з тобою, — відповів Ожинокіготь. — Я маю тебе дещо попросити.

Перш ніж він устиг іще щось сказати, кошенята Вохрошубки вилізли зі свого гнізда і застрибнули на Ожинокігтя і Леволапа.

— Ви хто? — нявкнув найбільший, смугастий котик, витягнувши шию, аж поки його вуса не залоскотали Леволапові носа.

Новак відсахнувся і ледь стримався, аби не пчихнути.

— Мене звати Леволап. Я новак із…

Батько застережливо його штурхнув.

— Ми з Громового Клану, — відповів він.

— А, ось чому від вас так смердить! — наморщив носа крихітний котик із темно-рудим хутром.

Хто б казав.

Третє кошеня — сіра кицька — підстрибнула до Леволапа і кинулася на нього. Це настільки захопило його зненацька, що він утратив рівновагу і повалився на бік на мох.

— Ми найкращі бійці! — заволала сіра кішечка. — Уперед, треба захищати табір!

Інші двоє швидко застрибнули на Леволапа. Він на мить задумався, чи Тіньові коти аж настільки ворожі, що навіть їхні кошенята намагаються прогнати чужинців, але тоді зрозумів, що це просто гра. Котики не випускали кігтів, а їхні очі поблискували грайливо, а не розлючено. Він відбився, скинувши із себе кошенят, і нарешті підвівся, випльовуючи мох.

— Не можна так до гостей, — насварила їх Вохрошубка. — Ожинокігтю, це мої кошенята. Смугастий — це Тигрик, рудий — Жарик, а оця, що аж просить прочухана, — Світка.

Вона зиркнула на кицьку, що підкрадалася до Леволапового хвоста, ніби до здобичі.

Тигрик! Леволап напружився. Вохрошубка сподівалася, що її син стане таким само величним вояком, як Тигрозір? І чи отримає цей котик такі самі тренування від його предка, як і Леволап?

— Кошенята! — застерегла Вохрошубка свій виводок, аби поводилися чемно. — Ожинокігтю, ходи сюди і розкажи, що сталося.

Зайнятий тим, аби його хвіст не потрапив у лапи Світки, яка проігнорувала мамине застереження, Леволап прослухав пояснення батька. Проте новак таки відволікся — і його тілом аж мороз пробіг, коли він почув нявкіт Вохрошубки:

— Я піду.

Очі плямистої кішки засяяли. Вона вилізла зі свого гнізда. Усі троє кошенят облишили Леволапа і витріщилися на маму.

— Ти про що? — запитав Тигрик.

— Ти хочеш нас лишити? — заскімлила Світка.

— Я мушу піти з Ожинокігтем на деякий час, — мовила Вохрошубка. — Пам’ятаєте історії, які я вам розповідала, про котів, що живуть у горах за стіною з гуркотливої води? Так ось, тепер цим котам потрібна моя допомога, тож я мушу піти.

— А можна нам піти з тобою? — запитав Жарик. — Будь ласка.

— Ми б дуже допомагали, — додав Тигрик.

— Ні, ви ще замаленькі. — Вохрошубка підійшла до трьох кошенят і по черзі торкнулася кожного носом. — Будьте чемні, їжте свою свіжину і чекайте мене тоді, коли місяць двічі вернеться до тої самої форми.

— Я за ними пригляну, — пообіцяла біла кішка.

— Дякую, Снігопташко. Ось, бачите, — додала Вохрошубка кошенятам, — Снігопташка про вас подбає, і вона мені все розкаже, якщо будете нечемні.

— Ми не будемо, — пообіцяв Тигрик.

— Навіть якщо доведеться дуже нудитися, — пробурмотіла Світка.

Вохрошубка лагідно поплескала доню хвостом по вусі.

— Тоді бувайте, — муркнула вона.

— Бувай, — хором пронявчали кошенята, широко розтуливши очі.

Вохрошубка подалася до виходу з ясел, за нею рушив Ожинокіготь. Леволап зупинився на мить, щоб озирнутися на кошенят. «Бувайте, родичі», — прошепотів він про себе і вийшов слідом за батьком на галявину.

Біля виходу з ясел уже сварилися Чорнозір із Вохрошубкою.

— Як це ти хочеш піти? — запитав провідник.

— Ти ж сказав, що це її рішення, — нагадав йому Ожинокіготь.

Чорнозір махнув хвостом, але нічого не відповів.

— Можна було здогадатися, — форкнула Бурошубка. — Це просто доводить, що вона не вірна Тіньовому Клану.

Вохрошубка вигнула спину.

— Не смій називати мене невірною!

— Вохрошубко!

Вояк на ім’я Горобинокіготь підійшов до кішки і притулив свою руду морду до її плеча. Вона нахилилася до нього, і її хутро вляглося. Леволап пригадав, що Горобинокіготь — її партнер, батько її кошенят.

— Нема підстав казати, що Вохрошубка не вірна Кланові, — нявкнув він до Бурошубки. — Якщо ти забула все, що коти Племені зробили для нас, то я — ні. Вони заслуговують на нашу допомогу. — Він нахилив голову до Вохрошубки і ніжно лизнув її між вухами. — Я пишаюся тим, що ти йдеш, — нявкнув вояк. — А про кошенят не хвилюйся. Я про них подбаю.

Вохрошубка тихо муркнула.

— Дякую, Горобинокігтю. — Повернувшись до Ожинокігтя, вона нявкнула вже різкіше: — То що, йдемо?

Леволапові здалося, що його батько досі виглядав приголомшеним, ніби не очікував так швидко отримати її згоду.

— Не можна гаяти час, — зауважила Вохрошубка. — Перед нами довга дорога в гори.

— Це правда, — промурмотів Ожинокіготь. — Дякую, Чорнозоре, — додав він, звернувшись до Тіньового провідника. — Я впевнений, що Зореклан схвалить те, що ти сьогодні зробив.

Чорнозір ніяково кивнув. Леволап знав, що Тіньовий провідник хотів, аби справи обернулися зовсім не так. Бурошубка просто роздратовано зашипіла і відвернулася, вимахуючи хвостом.

Усім тілом новака знову струмувала радість. Він біг через ліс разом з Ожинокігтем і Вохрошубкою. Леволап був певен, що Вивіркострибка і Падуболапка так само успішно сходили до Вітряного Клану. Тепер коти з усіх Кланів об’єднувалися, щоб допомогти Племені! Це було навіть краще, ніж просто піти в гори. Може, він стане частиною ще однієї неймовірної пригоди, і одного дня Клани розповідатимуть про неї своїм кошенятам, як тепер розповідали історії про Велику Мандрівку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Падуболапка стояла на березі потоку, що позначав межу з Вітряним Кланом, неподалік від скоків. Вітер із вересовища приплющував її хутро до боків, приносячи із собою запахи котів, кролів і жорстких рівнинних трав.

Біля неї чекала Вивіркострибка, посмикуючи хвостом. Падуболапка розуміла, чому її мама хвилюється. Вітряний кордон досі був вразливим місцем після всіх тих проблем, коли пропали кошенята.

Думки Падуболапки полинули назад у тунелі, до бурхливої підземної ріки. Того дня вони з іншими новаками та кошенятами ледве вибралися звідти живими. Падуболапка сподівалася, що тунелі залишаться заваленими ще надовго.

— Вони йдуть, — покуштувала повітря Вивіркострибка.

За мить із-за дуги пагорба з’явився Вітряний патруль і попростував до них: Клаптевух, Білохвістка і Бризолап. У животі в Падуболапки замлоїло, коли новак кинувся до неї, шугнувши повз старших вояків. Його хутро наїжилося. Він приготувався до прикордонної сутички, проте, упізнавши Падуболапку, сповільнив крок.

— А, це ти, — пробурмотів новак, зупинившись на протилежному березі потоку.

— Ага. — Падуболапка ще не забула, яким набридливим він був у тунелях зі своїми постійними скаргами. — Просто не можу без тебе.

Вона здригнулася: Вивіркострибка ляснула її хвостом поза вухо.

— Бризолапе! — гукнула Білохвістка, коли вони з Клаптевухом наздогнали новака. — Відійди звідти.

Бризолап вищирився і загарчав, а тоді похилив голову і відійшов, бурмочучи щось собі під ніс.

— Чому ви прийшли? — запитав Клаптевух. Його голос був холодний, але не ворожий.

— Нам треба поговорити з Воронокрилом, — відповіла Вивіркострибка.

Раптом і Клаптевух, і Білохвістка нагороїжилися і підозріливо перезирнулися.

— Це стосується нашої мандрівки до Сонцеспаду, — швидко додала Вивіркострибка.

— Це було давно, — прогарчав Клаптевух.

— У Воронокрила не настільки вже погана пам’ять, — ущипливо мовила Вивіркострибка. — Навряд чи він про неї забув.

Падуболапка ніяк не могла зрозуміти, чому Вітряні коти, які щойно були просто стримані, так швидко стали ворожі та чому їхня мама у відповідь була така уїдлива. Чому Вітряні вояки так напружувалися, коли хтось згадував Воронокрила?

— Я не можу просто піти й покликати Воронокрила, — нявкнула Білохвістка. — Тобі спершу треба поговорити з Однозором.

— Добре. Я розумію.

Вивіркострибка легко перебігла по скоках на Вітряну територію, кинувши на Клаптевуха різкий погляд, коли минала його. Падуболапка перейшла обережніше. Стрімка течія булькотіла всього за мишачий хвіст від її лап.

Тоді вони всі разом подалися вгору схилом. Бризолап затримався трохи позаду і пішов поруч із Падуболапкою.

— Що ви тут робите? — пробурмотів він їй на вухо. — Ви прийшли шпигувати за нашим табором?

— Не мели дурниць, — відповіла Падуболапка. — Нащо нам здався б ваш дурний табір? Нам просто потрібно поговорити з Воронокрилом.

— Про що? — запитав Бризолап.

— А це вже не твоє діло, мишомізкий!

Бризолап примружив очі.

— Але він мій батько, — почав був новак. — Він…

— Бризолапе! — Клаптевух озирнувся через плече і підкликав його хвостом. — Ходи сюди і будь біля мене.

Новак роздратовано засичав, але прискорив крок і наздогнав старших.

— Як твої тренування, Бризолапе? — спитала Вивіркострибка.

— Не дуже добре, — відповіла замість нього Білохвістка. — Він повів загін новаків подивитися, чи собаки не повернулися в дальній кут нашої території. Звісно, не питаючи ні в кого дозволу і навіть не взявши із собою нікого з вояків для підмоги.

— Ми просто хотіли…

— Повбиватися всі, — перебив його Клаптевух.

Падуболапка раніше чула історії про те, як собаки колись вбили Прудколапа, і бачила жахливі рани, які вони залишили Ясносердій. Бризолап, напевно, був іще мишомізкіший, ніж вона думала, якщо вважав, що кілька новаків можуть впоратися зі зграєю собак.

— А тоді ти ще спровокував бійку з Річковим патрулем, — роздратовано продовжив Клаптевух. — Вони не перейшли межу, вони не крали здобич, і Однозорові не дуже сподобалося просити пробачення у Мрячконіжки за ті проблеми, що ти спричинив. — Він протяжно зітхнув і мовив до Вивіркострибки: — Бризолапові доведеться засвоїти ще багато уроків, перш ніж він стане вояком.

Коли старші вояки відвернулися, Бризолап люто на них зиркнув і пробурмотів щось нерозбірливе.

Білохвістка і Клаптевух вели їх угору довгим схилом до загорожі з ялівцю. Падуболапка пройшла за ними, відчуваючи, як колючки чіпляються їй до хутра. Опинившись із протилежного боку, вона зрозуміла, що вже бачить табір Вітряного Клану.

Стрімкий схил вів у природну заглибину, де-не-де вкриту ялівцем та ожиною. Прокліпавшись, Падуболапка спробувала відгадати, що де є. Табір був більш відкритий, ніж вона звикла, хоча ближче до дна улоговини видніли заглибини, де коти могли зробити собі притулки. Вона покуштувала повітря, намагаючись із запахів здогадатися, де живе яка група котів. Із глибокої ями, схожої на закинуту борсучу нору, йшов їдкий сморід мишачої жовчі. Це, мабуть, кубло старійшин. Їм завжди потрібна мишача жовч, аби діставати кліщів. Із розколини у величезній каменюці вона вловила приємний аромат трав і зрозуміла, що там було кубло Короморда. А з ялівцевих заростей долинав теплий молочний запах — отже, там ясла.

— Піди віднеси старійшинам здобичі, — наказала Бризолапові Білохвістка, перебивши думки Падуболапки. Махнувши хвостом Вивіркострибці, вона додала: — Ходи за мною. Подивимось, чи Однозір у своєму кублі.

Падуболапка пострибала вниз за мамою та Білохвісткою. Та перш ніж Громові кішки встигли добігти до дна улоговини, із кущів на іншому боці з’явився Воронокрил із кролем у зубах. Він помітив гостей і на мить застиг, а тоді легко збіг униз і поклав свою здобич до кагату.

Вивіркострибка підійшла до нього, і кіт повернувся, наїживши хутро.

— Що ви тут робите? — запитав він. — Щось сталося?

— Ні, — відповіла Вивіркострибка. — Принаймні не з Кланами.

Падуболапку зацікавило, що могло так схвилювати Воронокрила. У нього що, мурахи в хутрі завелися?

Вивіркострибка наче заплуталася, тож Падуболапка підійшла ближче.

— Плем’я Стрімкої Води потребує нашої допомоги, — пояснила вона. — Ті коти, що ходили до Сонцеспаду, мусять піти в гори.

Воронокрил явно здивувався, і Падуболапка подумала, чи не сказала вона це занадто відверто.

— І вони хочуть, щоб новаки також пішли? — прогарчав він.

Вивіркострибка по-товариськи поплескала його хвостом по плечу.

— Воронокриле, думаю, не нам з тобою кректати на те, що новаки теж ідуть. — Вояк не відповів, тож вона продовжила. — Пазур і Ніч — пам’ятаєш їх? — прийшли до нашого табору, щоб покликати Бурешуба і Студню. Племені загрожує банда чужинців, які намагаються захопити їхні мисливські угіддя. Ми — тобто Ожинокіготь і я — подумали, що нам теж треба піти на допомогу.

Воронокрил трохи помовчав, перш ніж відповісти:

— А як це стосується нас?

— Вони допомогли нам під час Великої Мандрівки, — нявкнула Вивіркострибка.

— А Перохвоста за них померла! — гаркнув Воронокрил, і його блакитні очі спалахнули. — Ми їм нічого не винні.

Перохвоста була Річковою кішкою, сестрою Бурешуба, яка загинула під час першої мандрівки. Чому Воронокрил сприймав це так близько до серця? Перохвоста ж навіть не була його посестрою.

— Перохвоста сама хотіла допомогти Племені, — спокійно відповіла Вивіркострибка. — І вона допомогла б їм знову. Плем’я не винне в тому, що вона померла. Це вина Гострозуба.

Усім тілом новачки пробіг мороз, і вона вчепилася кігтями у тверду землю. Вивіркострибка так буденно говорила про речі, які Падуболапка чула ще з ясел! Це ж виходило, що її батьки були частиною легенди. І Воронокрил теж, хоча їй було важко уявити, що підозріливий, гарячковий і худий кіт, який стояв зараз перед нею, — це саме той хоробрий вояк, обраний Зорекланом. Не дивно, що Бризолап такий буркотливий. Це в нього від батька!

— Вивіркострибко, вітаю.

Падуболапка обернулася й побачила, що Білохвістка повернулася з Однозором та Золоніжкою, Вітряною воєводою. Голос належав Однозорові. Він підійшов до Вивіркострибки, високо піднявши голову та хвоста.

— Вітаю тебе, Однозоре, — вклонилася Вивіркострибка.

— Раді бачити вас у своєму таборі. — Вітряний провідник звучав привітно, хоч у його бурштинових очах виднів подив. — Чим можемо допомогти?

Вивіркострибка докладно розповіла про те, як коти Племені прийшли до Громового Клану, шукаючи допомоги. Воронокрил слухав з невдоволеним виразом, а тим часом інші коти Вітряного Клану збиралися довкола них. Падуболапка помітила Вересолапку і кивнула їй. Бризолап також уже з’явився і став біля своєї подруги.

— Тож ми з Ожинокігтем подумали, що варто скликати на допомогу Племені всіх котів, які ходили в першу мандрівку, — мовила Вивіркострибка. — Ожинокіготь пішов до Тіньового Клану поговорити з Вохрошубкою, а я прийшла сюди розповісти Воронокрилові.

Однозір примружив очі.

— Його не буде досить довго, з повню, а може, й більше.

— І в мене є новачка, — нагадав йому Воронокрил.

— Це правда. І все ж я вважаю, що тобі слід піти, — нявкнув Однозір. — Плем’я Стрімкої Води дало нам їжу і притулок під час Великої Мандрівки. Без їхньої допомоги багато котів загинуло б, а ми ніколи б не знайшли наш новий дім біля озера. До того ж, — повів далі провідник, ігноруючи спроби Воронокрила його перебити, — гірські коти шанували Високозорого, коли він проживав останнє життя. А ми вшануємо його тим, що допоможемо їм зараз.

Воронокрила це явно збентежило.

— А як же тренування Вересолапки?

— Її виховницею може побути Білохвістка, — вирішив Однозір. — Вона все одно буде без новака, бо я думаю, що вам також варто взяти із собою Бризолапа.

«О ні! — подумала Падуболапка. — Я розумію, що він вам усім тут уже набрид, але й нам його не дуже треба, дякую».

— Що? — вигукнув Бризолап. Його очі обурено поширилися.

— Тобі так пощастило! — нявкнула Вересолапка трохи заздрісно. — Я б увесь свій хвіст віддала, щоб теж піти.

— А я не хочу!

— Не хвилюйся, ти вернешся, — форкнула Падуболапка.

— Звідки ти знаєш? — Бризолап прищулив вуха й опустив хвоста. — Я думаю, що мій Клан просто хоче мене позбутися.

Він звучав настільки нещасно, що Падуболапці аж стало його жаль, але цей жаль тривав недовго. Бризолап за останню повню двічі порушив вояцький правильник, час йому спуститися на кілька гілок.

Воронокрил підійшов на кілька кроків і став біля Вивіркострибки.

— Якщо я піду, це буде моє рішення, — нявкнув він, глянувши на Однозора. Падуболапка задумалася, чи не зневажає він так свого провідника, проте Однозір нічого не заперечив. — А я піду. Я хочу знову ступити на землю, де лежить Перохвоста.

— А що з Бризолапом? — запитала Вивіркострибка.

Воронокрил зітхнув.

— Мабуть, він теж мусить піти, якщо так наказує Однозір.

Бризолап кинув на батька ображений погляд і почав кігтями теребити траву. Падуболапка подумала про власних батьків. Вона була рада, що вони підтримували її в бажанні спробувати щось нове. А от Воронокрил із Бризолапом ніби взагалі не ладнали. «Ну, я можу це зрозуміти, — подумала новачка, — відколи вже кілька разів побачила Воронокрила. Він якийсь… дивний».

— Ти хочеш, щоб Воронокрил і Бризолап вирушили зараз? — запитав Однозір.

— Так, якщо можна, — тихо відповіла Вивіркострибка. — Ми переночуємо всі разом у Громовому таборі, а вранці вирушимо. Листоплеса готує подорожні трави.

— Я хочу спершу попрощатися з друзями, — заперечив Бризолап.

— Нема часу! — гаркнув Воронокрил.

— Я попрощаюся за тебе! — До Бризолапа підбігла Вересолапка і торкнулася носом його плеча. — Не хвилюйся. Коли вернешся, в тебе буде повно цікавих історій для нас.

Бризолапа ця думка нітрохи не підбадьорила.

Із групи Вітряних котів вийшла чорна кішка. Падуболапка впізнала в ній Ночехмару, партнерку Воронокрила. Вона потерлася об нього хутром.

— Будь обережний, — нявкнула воячка.

Воронокрил лизнув її вухо, та Падуболапка помітила, що його очі дивилися кудись у простір.

Вивіркострибка вклонилася Однозорові й подякувала. Тоді Воронокрил повів їх угору схилом, за межі Вітряного табору. Його понурий настрій так і не поліпшився, а Бризолап досі дувся, відмовляючись говорити з Падуболапкою навіть попри те, що вона намагалася з ним заприятелювати.

«Щось мені здається, що цей похід буде невеселий», — сумно подумала Падуболапка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Сойколап здригнувся від досвітнього морозцю. Довкола нього витав різкий аромат подорожніх трав, майже перебиваючи запах Листоплесої, яка працювала біля нього в медичному кублі. Тамуючи бажання позіхати, він повернувся до своїх видінь попереднього вечора, повних незнайомих запахів, щербатих скель, нових котів і їхніх бойових криків. Новак уже й забув, скільки разів стріпувався зі сну, відчуваючи, як шалено калатає серце, і розумів, що насправді лежить у своєму гнізді. Усі ці сни ні про що йому не говорили. Він нетерпляче смикнув хвостом. Який сенс у снах, якщо я нічого не дізнаюся?

Крізь ожинову заслону долинали тихі звуки — коти на галявині вже почали прокидатися. Сойколап не пам’ятав, коли востаннє бачив так багато котів у лощовині: цієї ночі в них спали гості з Вітряного, Тіньового Кланів і з Племені. Ніч була достатньо тепла, щоб вони могли заночувати надворі. Вітряні коти були до цього особливо звичні. Сойколап випустив кігті, пригадавши своє обурення, коли він дізнався, що Бризолап прийшов разом зі своїм батьком.

Я не можу терпіти цього нахабного коростявого недокота!

Він знов пригадав, наскільки зайвим та некорисним виявився Бризолап, коли вони застрягли під землею. Недивно, що тунелі засипало так, що Сойколап більше не міг поговорити зі Скелею та Опалим Листям. А чого ще очікувати після того, як Бризолап не проявив ні сліду поваги?

— Сойколапе, не спи, — перервав його думки голос Листоплесої. — Можеш уже відносити ці трави котам, які йдуть у дорогу.

— А ти не хочеш це зробити? — здивовано спитав новак. Він вважав, що котам Племені не завадить пояснення медикішки про те, що вони їдять.

— Ні, — схвильовано відповіла Листоплеса. — Мені треба знову перевірити ці трави.

«Дурниці! — подумав Сойколап. — Подорожні трави не потребують стільки метушні». Проте вголос новак нічого не сказав, лише підібрав перший згорток і вийшов на галявину.

Через запах трав у роті було важче знайти котів, але невдовзі він помітив кількох біля вояцького кубла: Воронокрила, Бризолапа, Вивіркострибку та Вохрошубку.

Сойколап підійшов до них і поклав свою ношу біля лап Воронокрила.

— Подорожні трави, — нявкнув він.

— Дякую.

Від Воронокрила відчувалася якась напруга, якої Сойколап не міг зрозуміти. Це було не просто природне хвилювання перед мандрівкою. Хтозна, що в голові в цих дивних Вітряних котів?

Новак повернувся до свого кубла. На якусь мить йому захотілося підкласти щось у згорток Бризолапа. Може, кілька листочків деревію. На початку їхня дорога пролягатиме попри озеро через Вітряну територію. Якщо Бризолапові стане зле, їм доведеться залишити його вдома.

А може, він просто нас усіх затримає. Сойколап подумав про покарання, яке на нього чекає, якщо хто-небудь про це дізнається. Його точно змусять лишитися в таборі. Воно не було того варте.

Новак продовжив розділяти трави. Невдовзі з Бурешубом і Студнею з’явилися коти Племені та приєдналися до тих, що сиділи біля вояцького кубла.

— Що це? — запитав Пазур, коли Сойколап поклав перед ним його частку.

— Подорожні трави, — відповів новак. — Вони додадуть сили і притлумлять голод.

— Ти впевнений? — Сойколап уявив, як вартовий печери підозріливо тицяє трави лапою. — Я ніколи раніше про подібне не чув.

— Скелевидець теж про таке ніколи не чув, — погодилася Ніч. Сойколап почув, як вона обнюхує купку листя.

— Заради Зореклану! — форкнув він. — Просто з’їжте. Ми не намагаємося вас отруїти.

— Вони нормальні, — нявкнув Бурешуб. Сойколап відчув, як сірий вояк легенько поплескав його по морді. — Вони нам дуже полегшать дорогу.

— Ну, якщо ти впевнений… — у голосі Пазура досі чувся сумнів, але він злизав трави. — Вони гіркі, — поскаржився кіт.

Стримавшись, щоб не зітхнути, Сойколап пішов назад і поприносив трави усім, крім батька.

— А де Ожинокіготь? — запитав він Вивіркострибку з повним ротом листя.

— Думаю, пішов поговорити з Вогнезором, — відповіла кішка. — Я йому віднесу, якщо хочеш.

— Ні, я сам.

Сойколап наїжив хутро і побіг через табір. Я зможу піднятися на Високий Виступ! Він виліз по кам’яному насипу, намагаючись увесь час торкатися скелі хутром. Дійшовши до Високого Виступу, новак почув з кубла голос Вогнезора:

— Ожинокігтю, тебе не буде принаймні повню. Нам треба вирішити, хто в цей час виконуватиме обов’язки воєводи.

Сойколап зупинився надворі та притулився ближче до стіни, щоб коти всередині його не помітили.

— Сіросмуг — очевидний вибір, — відповів Ожинокіготь. — Зрештою, він уже знає обов’язки воєводи.

Сойколап стривожено смикнув вусами. Його батько став воєводою Клану лише тому, що всі думали, ніби Сіросмуг загинув. Після неочікуваного повернення сірого вояка дехто вважав, що Ожинокіготь повинен передати йому свої обов’язки. Сіросмуг цього не захотів — він сказав, що недостатньо добре знайомий із новою домівкою Клану і дуже виснажився в дорозі. Проте від цього вже минуло багато часу. Якщо Сіросмуг зараз стане воєводою, то що буде, коли Ожинокіготь повернеться? Сойколап зціпив зуби. Невже батько не розумів, що просто так відмовляється від свого місця в Клані?

— Добре, якщо ти із цим погоджуєшся. — У голосі Вогнезора чулося полегшення. — Я йому скажу.

У кублі почулося шурхотіння, ніби коти підводилися. Сойколап швидко знайшов камінець і копнув його лапою, аби вони подумали, що він щойно прибіг. Увійшовши всередину, новак нявкнув:

— Вогнезоре?

— Заходь, — відповів провідник.

— Це мої подорожні трави? — спитав Ожинокіготь. — Дякую, Сойколапе. Усі вже готові?

— Майже, — нявкнув Сойколап. — Я побіжу до Листоплесої, спитаю, чи треба ще щось зробити.

Новак коротко кивнув і вийшов із кубла. Збігаючи по камінню, він спробував завітрити Леволапа і Падуболапку. Поки вони ще могли поговорити наодинці, Сойколап хотів розповісти їм про те, що воєводою стане Сіросмуг. Та щойно він дістався галявини, його брат і сестра пройшли повз нього зі свіжиною в зубах, прямуючи до кубла старійшин. Падуболапка привіталася зі Сойколапом, але вони з Леволапом були надто зайняті, щоб зупинитися.

Роздратований медикіт вернувся до свого кубла. Листоплеса досі була там, возилася з якимись листочками, хоч усі подорожні трави були вже розподілені, лишилися тільки Сойколапові.

— Що ти робиш? — запитав він. — Ти хочеш, щоб я взяв якісь трави із собою?

— Що? — здивовано озвалася Листоплеса, ніби вона навіть не почула, як він вернувся. — А, ні… нема сенсу. Їх буде важко нести, і ти ж не знаєш, що тобі знадобиться.

— Але я навіть не уявляю, які трави ростуть у горах, — заперечив Сойколап.

Листоплеса зашкрябала лапою по землі. Вона намагалася це приховати, але Сойколап відчував, що кішка нервувалася.

— Ви не будете в самих горах більшість часу, — сказала вона. — А коли дістанетесь до Племені, Скелевидець тобі зможе показати гірські трави. Ти від нього багато дізнаєшся.

Сподіваюся, що не лише про трави.

— Ну ж бо, Сойколапе, не стій. Їж свої трави. — Новак відчув дотик лап виховниці, коли вона підсунула до нього останній згорток. — Ожинокіготь буде скоро вирушати.

Кіт злизав свою порцію.

— Фе, — буркнув він.

— Ти ще подякуєш, коли будеш у дорозі, — різко нявкнула Листоплеса. — Тобі пощастило, що тебе взагалі взяли в цей похід.

«Пощастило, бо я сліпий, і мені не мали б дозволити піти?» — обурено подумав Сойколап, але нічого не сказав, намагаючись проковтнути решту гіркого листя.

— Тобі сподобається в горах, — вже спокійніше повела далі Листоплеса. — Скористайся нагодою дізнатися про них якомога більше.

«Я це і планую», — мовив про себе Сойколап, хоча він підозрював, що виховниця мала на увазі не зовсім те, що він. О так, він вивчить нові трави та нові життєві устрої, але насправді йому хотілося дізнатися, як Плем’я поселилося в горах і як воно було пов’язане зі Скелею та древніми котами, які залишили свої відбитки довкола Місячного Ставу. Проте Листоплесій він про це завбачливо не розповідав.

— Сойколапе? — почувся з галявини голос Ожинокігтя. — Ти готовий?

— Іду! — гукнув у відповідь новак. Він вже підбіг до ожинової заслони, а тоді раптом обернувся до Листоплесої. — Ти не йдеш попрощатися?

Медикішка протяжно зітхнула. Вона вся іскрилася напругою, немов буря в зеленлист.

— Я вже попрощалася, — промурмотіла вона.

— Гаразд. Тоді бувай.

Сойколап знав, що вже мусить іти, але щось його не відпускало. Він дратувався, коли Листоплеса метушилася й нервувалася, але моменти, коли вона почувалася нещасною, новак ігнорувати не міг, навіть якщо нічого не розумів. Він кинувся до виховниці й зарився носом у хутро на її плечі.

— Бувай. Я тобі розкажу купу всього, коли вернуся.

— Бувай, Сойколапе. — Голос Листоплесої здригнувся. Новак відчув, як вона лизнула його вухо. — Будь обережний.

— Сойколапе! — знову долинув голос Ожинокігтя.

— Мушу йти, — нявкнув Сойколап і, вийшовши з кубла, полегшено зітхнув, опинившись подалі від дивної напруги Листоплесої. Він зачув запах Вивіркострибки. Мама потерлася об нього хутром і зайшла до медичного кубла поговорити із сестрою.

«Сподіваюся, хоч вона знає, що відбувається», — подумав Сойколап.

Коти, що рушали в дорогу, вже зібралися посеред кам’яної лощовини. Сойколап знайшов Падуболапку та Леволапа і підбіг до них.

— Чого ти так довго? — спитала Падуболапка. — Ми всі вже чекаємо.

— Ну, я вже тут, — відрубав Сойколап. — І я маю щось вам двом сказати.

Холодне досвітнє повітря нагрілося від сонця. Сойколап відчував, як проміння пронизує ліс і падає на його хутро. Це був ідеальний ранок для мандрівки: прохолодний і свіжий, а потім теплий та сонячний.

Новак почув шелестіння біля вояцького кубла: кілька котів вийшли попрощатися з мандрівниками. З боку новацького кубла затарабанили лапи і долинув нявкіт Криголапки:

— Це нечесно! Я теж хочу піти.

— Може, твоя черга буде наступного разу, — лагідно відповіла Білокрила.

Біля Сойколапового вуха хтось смачно позіхнув, і на новака накотив запах Хмарохвоста.

— Може, ви вже підете? — пробурмотів вояк. — Щоб ми могли ще трохи поспати.

— Навіть не мрій, — різко нявкнув Порохошуб неподалік. — Ти йдеш зі мною та Піскоштормою в досвітній патруль.

— От лайно мишаче! — буркнув Хмарохвіст.

Сойколап уловив запах Вогнезора і почув його кроки. Провідник підійшов до подорожніх. Одразу за ним був Сіросмуг. Сойколап уявив собі сірого вояка, який стоїть біля провідника із блиском в очах.

Так, ніби він уже воєвода!

— Щасливої дороги! — нявкнув Вогнезір. — Нехай Зореклан освітить вам шлях. Повертайтеся здорові додому.

Раптом у загоні спалахнула напруга, ніби коти Кланів перезирнулися з котами Племені, збираючи докупи всю свою відвагу для першого кроку. Вивіркострибка вже вернулася і стала біля Ожинокігтя.

— Готові? — спитав вояк.

— Так, готові, — відповів Бурешуб.

Сойколап на мить застиг, даючи просочитися в його хутро запахам та звукам лощовини: ароматам трав із медичного кубла, яке він щойно залишив, молочним ноткам ясел і порохнявій долівці, голосам його побратимів та посестер, шелестінню вітру в гіллі…

Що, як я ніколи не вернуся? Але ж Зореклан попередив би мене, правда? Хіба це не їхня робота — попереджати котів, коли вони мають померти?

— Сойколапе! — почувся з тернового тунелю голос Падуболапки. — Не спи! Усі вже йдуть.

Сойколап підскочив. Перебігши через галявину, він подався за сестрою в тунель і вийшов у ліс.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Сойколап відчував хутром промені сонця та плями тіні, коли вони проходили попід деревами. Леволап ішов поруч, а Падуболапка спершу підбігла на кілька кроків уперед, а потім повернулася до братів. Повітря повнилося пташиним співом і шелестом листя, у чагарях витав запах здобичі.

Троє новаків ішли останніми в загоні мандрівних котів. Перед вів Ожинокіготь разом із Бурешубом та Студнею, за ними крокували Пазур і Ніч. Прямо попереду Сойколап відчував запахи Вивіркострибки і Вохрошубки.

— А Тигрик уже вивчив мисливську стійку, — нявкнула Тіньова кішка. — Та я думаю, що найкраще битися буде Світка, якщо, звісно, вона слухатиме хоч трохи свого майбутнього виховника. Зараз вона не слухає взагалі нікого.

— Усі кошенята стають глухі, коли їм хочеться, — сказала Вивіркострибка. — Вони виростуть чудовими вояками, от побачиш.

«Кошенята! — подумав Сойколап. — Нудота!»

Він нашорошив вуха, намагаючись вловити якусь цікавішу розмову, але чув лише те, як Воронокрил розповідав Бризолапові про найкращі способи ловити здобич у горах. Двоє Вітряних котів ішли пліч-о-пліч віддалік від решти. Сойколап відчував, що Бризолап досі дувся за те, що його змусили піти в мандрівку. «Щось мені здається, що вони з батьком один одного не дуже люблять», — вирішив новак.

— Агов, дивись! — вигукнув Леволап. — Закладаємося, що я піймаю цього метелика!

— Я кажу, що не піймаєш, — відповіла Падуболапка.

— Побачимо!

Леволап зробив височенний стрибок і приземлився на лісову долівку.

— Не попав! — засміялася Падуболапка. — Я ж казала!

Сойколап почув важчі кроки в орляку, і до нього долинув запах Вивіркострибки.

— І що це ви тут робите? — насварила вона їх. — Ви що, кошенята, яких уперше випустили з табору? Це серйозний похід, треба берегти сили. Пізніше вони вам знадобляться.

— Пробач, — буркнув Леволап.

Сойколап вищирив зуби, вже уявляючи собі зарозумілий вираз Бризолапа, — він знав, що Вітряний новак слухав.

Якщо він скаже хоч слово, я йому вухо роздеру!

Проте Бризолапові стало кебети промовчати.

Невдовзі Сойколап уловив чистий запах води. Сонце пекло вже сильніше, тож він здогадався, що вони вийшли з лісу до озера. На мить йому захотілося пошукати палицю з помітками Скелі. Проте як він мав тарабанити ту палицю аж у гори?

Я мушу залишити її тут. Але тебе, Скеле, не залишаю. Я знаю, що знайду тебе в горах.

— Ми біля Вітряного кордону, — прошепотіла йому на вухо Падуболапка. — Треба перейти потік.

Сойколап на мить застиг, пригадавши бурхливі води в тунелях. Він ненавидів мочити лапи!

Леволап лагідно поплескав його по плечу.

— Усе буде добре. Там дуже мілко.

Сойколап ледве стримався від різкої відповіді, проте насправді він злився на себе. Невже йому все життя доведеться боротися зі страхом потонути?

Почувся плюскіт — коти почали перебрідати струмок. Падуболапка підвела Сойколапа до берега, обвивши плечі хвостом. Новак напружився, відчувши, як течія огорнула його лапи. Русло спускалося, і зрештою вода вже сягала хутра на його животі. Він відчував з обох боків Падуболапку та Леволапа. Брат промурмотів: «Трохи сюди, отут буде глибше». Тоді потік знову почав міліти, і нарешті Сойколап виліз на протилежний берег. Відійшовши на хвіст від брата та сестри, він зупинився й обтрусився, аби приховати, що насправді тремтить від полегшення.

— Можна обережніше? — почувся ззаду непривітний голос Бризолапа. — Ти мене намочив.

— Проба-а-ач, — буркнув Сойколап.

Коти пішли узбережжям озера через Вітряну територію, а далі — повз конярку. Сойколап вловив запах котів з конярки, але ані Димок, ані Пушинка не вийшли з ними привітатися. Він нагострив вуха, почувши віддалений гавкіт, а тоді вирішив, що той пес був надто далеко, аби через нього перейматися.

Минувши конярку, Ожинокіготь повів їх угору. Лапами новака пробіг мороз, коли він усвідомив, що тепер ступає на незнайомі землі. Це був початок справжньої пригоди! Запахи дому позаду згасали, а сильний вітер приносив нові, дикі й незнані. Він на мить заточився. «Дурний ти кіт! — вилаяв Сойколап сам себе. — Ти ж цього хотів, хіба ні?» З обох боків до нього торкалися брат і сестра, і він відчув, що вони теж боялися невідомих стежок, на які ступили їхні лапи.

Земля ставала все вологіша й менш рівна. Сойколап зачепив кущ рогози і почув плюскіт і сильний запах жаби. За мить він послизнувся на вологій купині, і його задні лапи поглинула вода.

— Лайно лисяче! — плюнув новак, вилізаючи назад.

— Усе гаразд? — спитав Леволап.

— Нормально, — відповів крізь зціплені зуби Сойколап.

Він почув, як прямо за його братом Пазур промурмотів до Ночі:

— Це божевілля. Взяти сліпого першака у гори!

— Я знаю, — відповіла Ніч. — Він не зможе тримати темп.

Усередині Сойколапа вже закипала відповідь, але він не встиг нічого сказати, бо Вивіркострибка міцно затулила йому рота хвостом.

— Сойколап чудово впорається, — нявкнула вона. — Він знайомиться з новою територією так само, як і кожен кіт. Чи ти, Пазуре, ніколи ніде не зашпортався в житті?

Кремезний кіт Племені нічого не відповів, і вона прибрала хвоста з Сойколапового рота.

— Ходи сюди. Тут сухіше.

Сойколап подався за мамою, радіючи, що знову відчуває під лапами твердий ґрунт. Його здивувало, що Бризолап не сказав нічого уїдливого про його промах. Проте Бризолап був котом Клану; може, він відчував потребу підтримувати таких самих, як він, супроти котів Племені.

«Не те щоб він за мене заступився, — гірко подумав Сойколап. — Такого, мабуть, не варто від нього очікувати».

* * *

Різкі пориви вітру сповістили Сойколапові, що коти дійшли до верхівки звору. Довкола було стільки нових запахів, що він не встигав їх усі розпізнавати.

— Це так круто! — вигукнула Падуболапка. — Я бачу звідси озеро і всі території. — Вона підстрибнула до Сойколапа і підштовхнула його головою. — Он там унизу струмок і дерева довкола нього, там табір Річкового Клану. А за ним — темний сосновий ліс — то Тіньова територія. Я навіть бачу острів для Зборищ і переправу… Вона звідси здається такою крихітною!

— А он там — ліс, де ми живемо, — приєднався до них Леволап. — Думаю, якби зараз був гололист, ми побачили б лощовину. А там, де відкрита рівнина, живе Вітряний Клан. Звідси видно все!

— Вітряний Клан це бачить завжди, — нявкнув Бризолап, підійшовши до Громових новаків. — З нашої території багато гарних краєвидів відкривається.

«Дурний клубок хутра», — подумав Сойколап.

— А пам’ятаєте, як ми вперше тут стояли?

Сойколап відчув неподалік запахи Ожинокігтя, Вивіркострибки, Воронокрила та Вохрошубки.

— Я цього ніколи не забуду, — відповіла Вивіркострибка. — Це було вночі, і всі коти Зореклану відбивалися в озері.

— Не вкладається в голові, наскільки ви були відважні, — встряла Ніч. — Ви пройшли так далеко в пошуках нового дому, хоча навіть не знали, куди йдете.

— Нам допоміг Зореклан, — промурмотіла Вивіркострибка.

— І Плем’я Вічного Полювання зробило б те саме для вас, — зауважила Вохрошубка, — якби Племені Стрімкої Води коли-небудь довелося залишити гори.

— Залишити? — схвильовано перепитала Ніч. — Ми б ніколи не змогли звідти піти, так само як і духи наших предків. Наше місце — в горах.

Сойколап не був певен, чи вона має рацію. Якщо котам Кланів не вдасться прогнати вдирників, то і Племені, і духам їхніх предків доведеться вирушити у власну мандрівку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Леволап стояв біля сестри й дивився на озеро та знайомі угіддя Кланів. У ньому пульсував захват: він уперше повернувся спиною до свого дому і побачив широку смугу незвіданих земель.

— Чого ми чекаємо? — пожалівся він Падуболапці. — Чому не йдемо далі?

— Ти не чув Ожинокігтя? — нявкнула новачка. — Він сказав нам перепочити і дозволив пополювати, якщо ми голодні.

Леволап був такий зосереджений на мандрівці, що й не помітив, як батько віддав наказ. Його передні лапи дерли куцу траву на пагорбі.

— Не хочу засиджуватись. Ми щойно рушили.

— Це в тебе стільки енергії через трави, — серйозно нявкнула Падуболапка. — Гори не втечуть.

Вона повернулася, змахнувши хвостиком, і побрела до куща ялівцю, нашорошивши вуха в пошуках здобичі.

Леволапові подушечки нили від крутого підйому на схил, але він ще ніколи не почувався настільки живим, ніколи не мав такого бажання мандрувати далі. Просто перед ним темний ліс укривав схил, що спускався вниз, а далі виднілися пласкі зелені пасмуги, схожі на траву біля конярки. Земля була покраяна Громошляхами і поцяткована гніздами Двоногів — деякі стояли тісно при купі, утворюючи цілі згромадження кубелець із червоного каміння.

Леволап побіг по низенькій молодій траві до кам’яного виступу — найвищої частини схилу. Там, на кам’яній верхівці, вітер приплющив йому хутро до боків. Новак почувався могутнім, наче вояк Левиного Клану! Варто йому простягти лапу — і він може стерти із землі ці гнізда Двоногів. Найбільший Громошлях здавався не ширшим за віттячко ожини чи галузку, яку він легко міг перекусити.

Я можу бігти швидше від зайця! Я можу побити найлютішого лиса. Я можу вилізти на найвищу гору швидше, ніж туди залетить орел.

Леволап замислився, чи й інші коти почуваються так само. Глянувши вниз, на своїх супутників, які мирно куняли, він запідозрив, що ні.

Новак нагострив вуха, наслухаючи голосу Тигрозора в зітханні вітру, і виглядав темну смугасту постать у тінях, які відкидали каміння й кущі. Саме так, за словами Тигрозора, він і мав почуватися, ніби його вороги не більші за жуків. Але ніде не було й сліду темного вояка. Усі ці буремні почуття, здається, йшли зсередини самого Леволапа.

— Леволапе! Ми тебе чекаємо.

Від батькового голосу він аж підстрибнув. Коти вже навідпочивались і саме зводилися на лапи.

— Уже біжу! — відгукнувся новак.

Леволап зістрибнув з виступу й приєднався до гурту, коли всі вже рушили в ліс. Його батьки вели перед разом із Вохрошубкою і Воронокрилом.

— Пам’ятаєте, як ми вперше сюди піднімалися? — нявкнула Вохрошубка.

— Я пам’ятаю, як понатирала лапи, — відповіла Вивіркострибка, махнувши хвостом.

Ожинокіготь обійшов великий кущ орляка.

— Отут упало кошеня Маківки. Папоротехмарка його підняла і понесла далі. Тоді ми всі одне одному допомагали.

— Але більше так бути не може. — Леволапові здалося, що в голосі Воронокрила чувся сум, у ньому не було звичної різкості. — Для Кланів природно ворогувати.

Леволап подумав про Вересолапку; він здогадався, що четверо старших вояків сумують за дружбою, яка об’єднала їх під час мандрів. Новак відчував полегшення від того, що всі вони начебто знали дорогу. Тепер, коли дому вже не було видно, його бентежили обшири незнаних територій. Під шубкою він паленів від сорому, пригадуючи свої марення про могутність на вершині пагорба, і був вдячний, що ніхто більше не знав його думок.

Хіба що Сойколап знає. І Леволапові раптом стало ще жаркіше від усвідомлення того, що брат може підслуховувати його думки.

— Агов, натисніть на лапи, — погукав Ожинокіготь. — Я хочу вийти із цього лісу ще до смерку.

Леволап притлумив зітхання. Його лапи вже спотикалися, а живіт нив від голоду. Енергія від подорожніх трав, здається, вивітрилася. Тепер він шкодував, що не скористався нагодою відпочити і поїсти.

— Ось, — голос Вивіркострибки був приглушений; Леволап озирнувся і побачив, що вона підійшла до нього з мишкою в зубах. — Їж, але швидко, — додала вона, кинувши здобич йому до лап.

— Дякую! — Леволап торкнувся носом маминого плеча.

— Я вже втомилася слухати, як у тебе в животі бурчить, — нявкнула Вивіркострибка, крутнувши хвостом. — Думаю, це чути аж у Громовому Клані.

Вона побігла вперед, до Ожинокігтя, а Леволап присів над мишкою і розправився з нею за кілька зголоднілих укусів.

Поки новак закінчив, його супутники вже зникли з поля зору, але він чув їхні голоси попереду і йшов на запах, аж поки не наздогнав. Лапи знову наливалися силою. Проминувши решту гурту, Леволап підійшов до батька.

— А що відомо про цих чужинців? — випитував у Пазура Ожинокіготь. — Скільки їх?

— Надто багато, — відповів Пазур.

Ожинокіготь смикнув вухами. Леволап зміркував, що відповідь кота Племені аж ніяк не допомогла вояку планувати їхні дії в горах.

— Ну, то що ви наразі зробили? — далі допитувався Ожинокіготь. — Ви вивчали, як вони полюють і воюють? А регулярні патрулі…

— Знаєш, ми не коти Кланів, — наїжачився Пазур. — Нам потрібна допомога, але це не означає, що до нас треба ставитись як до купки першаків.

— Заспокойся, Пазуре. — Ніч торкнулася свого одноплемінника кінчиком хвоста. — Ожинокіготь лише намагається з’ясувати, як найліпше нам допомогти.

На мить Леволапові здалося, що смугастий вартовий печери і на неї визвіриться, але той навпаки розслабився і незграбно кивнув Ожинокігтеві, ніби перепрошуючи.

— Нам ніколи раніше не доводилося встановлювати межі, — пояснив він. — Ми просто обираємо скелі навколо печери і виставляємо там вартових, аби ті пильнували зайд. Скелевидець сказав…

Знудившись від бесіди про стратегію, Леволап пропустив батька з рештою наперед і зачекав, поки підтягнуться його брат і сестра.

— Ці коти з Племені якісь дуже напружені, — нявкнув він, порівнявшись із Падуболапкою. — Я думав, Пазур Ожинокігтеві вухо відгризе.

Падуболапка замислено кліпнула.

— Я думаю, це тому, що вони не розповіли Скелевидцеві про свої плани. Може, він розізлиться, що купа інших котів припреться на його землю.

— Розізлиться? — Леволапові знову стало спечно від люті. — Та він же має нам дякувати!

Його сестра пирхнула.

— Може, це зачепить його гордість. Провідники мають давати раду проблемам, не просячи допомоги ззовні. А як, по-твоєму, почувався б Вогнезір, якби в нас були проблеми, а ти пішов по допомогу до Вітряного Клану?

— Мабуть, він би вистелив собі гніздо моїм хутром, — визнав Леволап.

— А що б ти зробила на місці Скелевидця? — поцікавився Сойколап, поплескавши сестру по плечу кінчиком хвоста.

Падуболапка на мить завагалася, перш ніж відповісти.

— Я б організувала прикордонні патрулі…

— У них нема кордонів, — нагадав їй Леволап.

— То я позначила б кордони, — смикнула вухами Падуболапка, — і переконалася б, що їх регулярно патрулюють, і навчила б котів битися. Це б віднадило чужинців.

Сойколап похитав головою.

— Ти мислиш як кішка з Клану. Плем’я живе інакше. Не думаю, що нам варто намагатися їх змінити.

— Варто, якщо їх виганяють із рідної землі на голодну смерть, — наполіг Леволап. — Племені потрібен вояцький правильник, і ми їх його навчимо!

* * *

Призахідне сонце відкидало наперед довгі тіні. Коти вийшли на узлісся. Леволап розпушив шубку проти леготу, що шепотів у підліску. Попереду він уже бачив смугу запилюженої трави, що спускалась у вузьку долину. Дальній кінець також був лісистий, а за ним нависала сіра пляма гір. З одного боку Леволап розібрав червоняві кам’яні гнізда Двоногів, які ледь видніли з-поза дерев.

— Тут станемо на ніч, — оголосив Ожинокіготь. — Місце захищене, і здобичі має бути багато.

Не встиг він договорити, як Воронокрил уже відбився від гурту і чкурнув по відкритому, черкаючи траву животом. Бризолап кинувся за ним. Леволап не помічав кроля, за котрим вони гнались, аж поки той не кинувся до прихистку. Двоє Вітряних котів розділилися, і кріль, ухилившись від Воронокрила, практично сам плигнув у зуби Бризолапові. Вітряний новак розправився з ним швидким укусом в шию.

— Чудовий улов! — нявкнув Леволап, поки той волочив здобич до гурту.

Бризолап його проігнорував, а ось Воронокрил кивнув, і Вітряні коти повсідалися їсти.

Леволап подався в лісок, щоб і собі щось уполювати. Покуштувавши повітря, він зачув мишку, що шурхотіла в хащі біля ожини. Новак стрибнув, простягнувши лапи, але, впиваючись кігтями у тваринку, відчув, що вусик ожини обкрутився йому навколо плечей. Він шарпнув назад, залишивши на колючках клапоть рудого хутра. Його шубка аж затерпла від сорому за таке незграбне полювання, і він рушив назад на узлісся зі здобиччю, сподіваючись, що Бризолап не дивився.

Падуболапка і Сойколап уже сиділи в прихистку орляка зі своєю здобиччю; Падуболапка розправлялася з тлустою водяною мишею, а Сойколап поїдав горобця.

— Шкода, що не можна залишитися тут на довше, — пробубоніла Падуболапка з повним ротом. — Тут аж кишить здобиччю!

— Ну, ми не можемо, — без тіні співчуття нявкнув Сойколап. — І не думаю, що дехто був би радий лишитися.

Він махнув хвостом на Пазура і Ніч, котрі саме доїли і намагалися вмоститися на ніч поміж покорченого коріння. Вони неспокійно вертілися, ніби ніяк не могли вмоститися.

Ніч аж заціпеніла, коли десь неподалік ухнула сова.

— Що це було?

— Просто сова. — Студня підійшла до одноплемінниці та носиком торкнулася її плеча. — Усе добре. Спершу повартує Вивіркострибка, тоді Бурешуб.

— Ну, мені тут не подобається, — буркнув Пазур, крутячи головою на скрип якогось дерева. — Я б ліпше ночував на відкритому, де видно, як хтось підкрадається.

— Скоро так і буде, — пообіцяла Студня. — А той звук — то просто гілочка, — вона тихенько нявкнула, водночас співчутливо і поблажливо. — Дерева до тебе не підкрадаються.

Леволап роззявив щелепи, широко позіхнувши, а тоді згорнувся клубочком у гніздечку серед високих трав. Йому було тепло і затишно, живіт був повний. Очі заплющились, і різкі голоси котів Племені почали зливатися з ухканням сов, ніби звуки дощу.

Тоді його вуха нашорошилися: він почув голос Бризолапа, що долинав із виїмки поза навислою ширмою гілок.

— Я не розумію, чого ми взагалі маємо йти. Чим ми можемо допомогти цим дивним котам і яка нам взагалі різниця? Що Плем’я зробило для нас?

— Перохвістка віддала життя, рятуючи їх від Гострозуба. Якщо вони вартували нашої допомоги тоді, то вартують її зараз також. Інакше вона загинула ні за що, — промурмотів Воронокрил.

Леволап підвів голову і побачив, що худорлявий Вітряний вояк сидить спиною до лісу, його постать чітко вирізнялася на тлі темного неба. Бризолап нагадував радше безформну купку в траві.

— Ну, виходить, що ми їм уже достатньо допомогли, — заперечив Бризолап.

Воронокрил зітхнув. Леволап подумав, що ніколи ще не чув настільки виснаженого кота.

— Ти ніколи не збагнеш, що таке відданість, — нявкнув сіро-чорний вояк.

Леволап збентежився. Перохвістка була Річковою кішкою, то чому ж Воронокрил має бути їй відданим?

Кіт згорнувся, затуливши носа хвостом. Цих вояків пов’язувало стільки спогадів, і їх так важко було збагнути. Він притиснувся до сестри, і лісові звуки довкола зблякли — новак провалився в сон.

* * *

Його розбудила лапа, що торсала за плече. Леволап притьмом підірвався, випустив пазурі та виліз із трав’яного гнізда.

Над ним стояв Ожинокіготь. Він затулив Леволапові рота своїм хвостом — мовляв, мовчи. Біля нього до землі припали Сойколап і Падуболапка, хутро в обох було наїжачене. Падуболапка зиркала з-під прихистку дерев, помахуючи хвостом, а Сойколап нагострив вуха.

— Тут недалеко якийсь кіт, — промурмотів Ожинокіготь.

Леволап покуштував повітря. Спершу не відчув нічого, лише змішані запахи котів з інших Кланів. Пазур уже встав, готовий до бою, Вивіркострибка підбігла до Ожинокігтя. Ліс та пригірки за ним видавалися мирними. Досвітнє сонечко пробивалося поміж дерев, підпалюючи Леволапову шубку. На траві мерехтіла роса, до сусіднього кущика ожини протягнулася павутинка.

Леволап уже трохи розслабився, коли це здійнявся легіт і приніс із собою новий запах.

— Це кицюня! — вигукнув він. — Я кицюнь не боюся!

— Цить! — прошипів Ожинокіготь. — Можливо, ми зайшли в угіддя кицюнь, але битися з ними без необхідності ніхто не хоче.

— Нам і не треба битися з кицюнями, — докірливо нявкнула Падуболапка. — Закладаюся, що нам досить буде показати зуби, як вони заплачуть і втечуть до своїх Двоногів.

— А може, й ні, — Вивіркострибка говорила тихо, але серйозно. — Я знаю кицюнь, які вміють битися, а тут навіть одна рана стане великою проблемою для всіх. Тепер роби те, що каже Ожинокіготь, і замовкни.

Леволап заціпенів, почувши шелест у підліску. Вайї найближчого куща орляка захилиталися і розступилися. На відкрите виступив угодований смугань. Його хутро було розкошлачене, вкрите реп’яхами, а мордочка посивіла. Він зупинився, щойно вийшов з орляка, і витріщився на подорожніх котів.

Ожинокіготь шоковано витріщився на нього у відповідь. Позаду нього Вивіркострибка підскочила на місці й привітно гукнула:

— Мурку!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Падуболапка обернулася й витріщилася на Вивіркострибку.

— Ви знаєте цього кицюню?

Очі Вивіркострибки проясніли.

— Ми зустрілися під час першого походу, — пояснила вона. — Він допоміг нам знайти дорогу до Сонцеспаду.

Вохрошубка вискочила зі свого сховку в ожині.

— Привіт, Мурку! — вигукнула кішка й підбігла поноськатися зі старим смуганем. — Як справи?

За нею підійшов Бурешуб.

— Вітаю, Мурку. Я радий, що Зореклан знову з’єднав наші стежки.

— Мені тут один друг сказав, шо в лісі якісь коти ходять, тож я подумав, шо це, певно, ви, — нявкнув старий. — Але де решта? Де той кістлявий новак, шо завжди нарікає?

— Тут, — приєднався до них Воронокрил.

— Ти що, дозволиш йому так про тебе говорити? — запитав Бризолап, вороже зиркнувши на смугастого кота. — Я б йому одною лапою все хутро видер.

Воронокрил примружив очі.

— Бризолапе, ти не розумієш. Мурко був частиною нашої мандрівки. Це важливо.

Бризолап презирливо пирхнув.

— Воронокрил тепер вояк, — поспішно нявкнув Ожинокіготь. Падуболапка здогадалася, що він намагався відволікти Мурка від Бризолапової нахабності.

— І я теж, — додала Вивіркострибка. — Моє вояцьке ім’я — Вивіркострибка.

— Оце так! — Очі Мурка засяяли. — Але ж вас було шестеро, — додав він, роззирнувшись. — Де та срібляста кицька, Перохвоста?

— Вона загинула, — крекнув Воронокрил, перш ніж хтось устиг відповісти.

— Шкода це чути. — Мурко опустив хвоста, але за мить його очі знову проясніли. — Я вже думав, шо ніколи не побачу котів Кланів, але от ви тут!

— Ми не всі з Кланів, — зауважив Бурешуб. Він махнув хвостом, запрошуючи Студню та інших котів Племені підійти ближче. — Це Студня, а це Ніч і Пазур. Вони всі з гір.

— Що? — хутро на шиї Мурка наїжилося. — То в горах дійсно живуть коти? — Він оглянув усіх трьох котів Племені примруженими очима. — Я думав, шо це просто казочки, які королеви розказують своїм малим, шоб не забрідали далеко.

— Ні, ми всі цілком справжні, — нявкнув Пазур.

— Та вже бачу.

Мурко кілька разів прилизав хутро на грудях, скоса поглядаючи на гірських котів, ніби очікував, що вони от-от вистрибнуть на нього з кігтями й оголеними зубами.

— А це мої кошенята, — Вивіркострибка показала хвостом на Падуболапку, Леволапа та Сойколапа і підкликала їх ближче. — Наші з Ожинокігтем.

— Кошенята! — здивовано повів вусами Мурко. — Та ви ж самі ще як ті кошенята. Ану йдіть сюди, малеча, подивлюся на вас.

— Це мій син Бризолап, — додав Воронокрил і підштовхнув його до решти.

Троє Громових новаків підійшли до Мурка. Ґречно вклонившись, Падуболапка вловила неприємний кислий подих Мурка і ледве змусила себе не відсахнутися.

— Він такий старий! — буркнув Бризолап їй на вухо. — Старший за будь-кого з наших старійшин. Чому він ще не вмер?

— Замовкни, дурний ти ковтюху, — прошепотіла Падуболапка. — Про кицюнь дбають їхні Двоноги. Вони не мусять самі ловити собі їжу.

Мурко нічого не сказав, але смикнув одним пощербленим вухом, і Падуболапка зрозуміла, що він почув коментар Бризолапа.

— Закладаюся, що цей лишайний старий не міг би зловити мишу, навіть якби в нього часу було до гололисту, — форкнув Бризолап.

Мурко глянув на нього.

— Твоя правда, я більше не ловлю здобич. Я дістаю їжу в Прямоходців. Але, гадаю, цього разу можу спробувати нечемних кошенят.

— А не… — обурено завівся Бризолап, але заткнув рота, отримавши прочухана від батька, хоч і без кігтів, але досить сильного.

— Не слухайте Бризолапа, — нявкнув Сойколап до старого кота. — Усі знають, що він мишомізкий.

Кіт муркнув.

— Не переживай, малеча. Я зустрічав більше нахабних юнаків, ніж ти можеш уявити.

Він нахилив голову, щоб оглянути трьох Громових новаків. Зблизька він виглядав так, ніби вже багато сезонів не вмивався. Падуболапка помітила на його шиї кліща, кілька бліх на хутрі та пару заплутаних реп’яхів.

Фу, блохи! Не хочу, щоб вони перестрибнули на мене.

У Кланах новаки мили старійшинам хутро і вибирали кліщів та бліх. Мабуть, за Мурком усе ж доглядали не так добре, як за котами Кланів.

— То що ви тут робите? — запитав Мурко після того, як ретельно обнюхав Падуболапку та її братів. — Знову йдете до Сонцеспаду?

— Цього разу ні, — відповів Ожинокіготь. — Ми йдемо в гори. Племені потрібна наша допомога.

Мурко перелякано розширив очі.

— Там не місце для котів! — запротестував він. — Ви хочете сказати, що не знайшли кращого місця для життя?

— Ми знайшли чудове місце, — заспокоїла його Вивіркострибка.

— Воно біля озера, — додала Вохрошубка. — Там досить місця для всіх чотирьох Кланів і не дуже доймають Двоноги.

— То чого вам там не сидиться? — запитав Мурко.

— Ми вернемося, але зараз нас потребують коти Племені, — нявкнув Ожинокіготь.

Падуболапка прослухала відповідь Мурка, бо до неї якраз нахилився Леволап і просичав:

— Може, нам вже треба йти? Цей кицюня нас лише затримує.

— Мабуть, він їхній старий друг, — нявкнула Падуболапка, хоча сама насправді погоджувалася з Леволапом. У горах коти могли вже помирати, поки їхній рятівний загін стояв тут і балакав про старі деньки.

До її полегшення, Ожинокіготь кивнув старому коту.

— Пора нам уже йти, Мурку. Ми були дуже раді тебе бачити.

— Ще не прощаємось, — нявкнув Мурко. — Мабуть, я піду з вами.

Падуболапка побачила на мордах котів Племені відображення власного невдоволення. Ніч щось швидко замурмотіла Пазуреві на вухо.

— Ожинокігтю… — мовив той.

— Я не думаю, що це хороша ідея, — сказав Муркові Ожинокіготь. Падуболапка не розуміла, чому в очах її батька був жаль. — Це нелегка мандрівка, наприкінці якої на нас чекає битва.

Мурко наїжив хутро.

— Ти хочеш сказати, що я не можу битися? Надто старий і жирний? — Перш ніж хто-небудь устиг відповісти, він скреготливо розсміявся. — Може й так, але я пройдуся з вами до лісу. — Він махнув хвостом на дерева, що росли на протилежному боці долини. — Я знаю пару речей, які вам можуть стати у нагоді.

— Лайно мишаче! — пробурмотів Бризолап достатньо голосно, аби Мурко його почув. — Тепер ми загрузли із цим дурним реп’яхом.

Та Мурко просто смикнув хвостом і, відвернувшись від Вітряного новака, подався поруч із Ожинокігтем униз до краю лісу. Вивіркострибка підбігла до них і приєдналася з другого боку.

Падуболапці не подобалася грубість Бризолапа, але вона з ним погоджувалася. Цей старий кіт сповільнював їх, а зараз кожна мить важила.

— Ожинокіготь та інші вже тут були, — промурмотіла вона до Леволапа. — Що їм Мурко може розказати такого, що вони ще не знають?

Леволап знизав плечима.

— Як сказав Бризолап, ми загрузли.

Поки вони прямували в долину, Падуболапка чула, як Мурко розповідає про угіддя Двоногів, що видніло вдалині.

— Пам’ятаєте тих щурів? — спитав він.

— Хіба можна таке забути? — прогарчала Вохрошубка. — Я думала, що помру від того укусу. — Вона облизнулася і вдоволено додала: — Той щур, що мене вкусив, недовго носив цю провину в собі.

Старий замуркотів.

— Ну, їх там більше нема. Туди прийшли Прямоходці, поставили там гніздо і витравили всіх щурів.

— Це добре! — махнула хвостом Вохрошубка.

— А те відкрите місце, де спали потвори…

Падуболапка перестала слухати. Вони не йшли до тих угідь Двоногів, тож навіщо Мурко їм про це розповідав? Її лапи аж свербіли збігти в долину, але вона мусила повільно тягнутися в темп із Мурком.

— Чому Ожинокіготь це робить? — пробурмотіла вона. — Плем’я Стрімкої Води можуть перебити, поки ми тут гуляємо.

— Коти Племені почуваються так само, — нявкнув Сойколап. — Пазур уже закипає.

Та Падуболапці не потрібна була проникливість брата, щоб це помітити. Студня виглядала просто сумною, а от Ніч та Пазур люто про щось перешіптувалися, здибивши хутро на карку. Якщо Ожинокіготь не пришвидшить крок, скоро буде сварка.

Сонце вже піднімалося над деревами, і Падуболапка вдячно відчувала, як об її боки треться прохолодна трава. Над конюшиною гуділи бджоли, а пташки літали й гомоніли в чистому блакитному небі. Трохи попереду на траві розсипався гурт сіро-білих тварин.

— Дивіться, вівці. — Бризолап вказав на них хвостом. — Це означає, що неподалік має бути ферма Двоногів.

— Ми знаємо, — відрубала Падуболапка. Вона не збиралася дружити з Бризолапом, хоч і погоджувалася з ним щодо Мурка. — Ми бачили овець раніше, дякую.

— У Вітряному Клані… — почав діловито Бризолап.

— Там є щось іще, — перебив його Леволап. — Ще один тваринний запах, але я такого раніше не чув.

Падуболапка зупинилась і покуштувала повітря. Леволап мав рацію: окрім котів довкола неї, овець та віддаленого сліду собаки, вона вловила щось іще. Новачка нічого не бачила, та її лапами пробіг мороз від побоювання.

Ожинокіготь вів їх пагорбом, і під ними відкривалася долина. Унизу стояла купка гнізд Двоногів, оточена парканом. Незнайомий запах усе сильнішав. Хутро Падуболапки наїжилося, коли вона помітила, звідки він долинав. Поміж гніздами та подорожніми котами паслася група великих чорно-білих тварин. Їхні ноги були схожі на загострене каміння, а довгі хвости гойдалися в повітрі з пронизливим свистом.

— Хто це? — запитав Леволап, і в Бризолапа нарешті не знайшлося відповіді.

— Вони велетенські, — нявкнула Падуболапка, намагаючись не виказувати страху. — І дивляться на нас. Як думаєш, вони нападуть?

Новачка вже наготувалася тікати, коли це почула деренчливий сміх Мурка.

— Не бійтеся, — крекнув він. — Це корови.

— Усе гаразд, — озирнулася на них Вивіркострибка. — Ми раніше бачили корів. Вони вам нічого не зроблять, якщо будете триматися подалі від їхніх величезних ніг.

Незважаючи на це заспокоєння, Падуболапка зраділа, що Ожинокіготь повів їх віддалік від корів, і відчула невимовне полегшення, коли незнайомі тварини залишилися позаду.

— Відчуваю мишей, — мовив Леволап, коли вони наблизилися до гнізд Двоногів. Він підбіг до Ожинокігтя і запитав: — Можемо зупинитися пополювати? Я дуже голодний.

Рот Падуболапки наповнився слиною, коли вона відчула спокусливий запах. Здається, він долинав від двох більших гнізд, що стояли трохи далі від інших. Новачка побігла до Леволапа.

— Будь ласка, Ожинокігтю! Я теж голодна.

Ожинокіготь завагався, і відповів Мурко:

— Ліпше туди не потикатися, малеча. Там небезпечно. Ви що, не чуєте, крім мишей, ще й собак?

Ожинокіготь кивнув.

— Я чую. Дякую, Мурку. Підемо далі, поки не знайдемо безпечніше місце.

Леволап роздратовано засичав.

— Я не боюся собак, — пробурмотів він.

— Я теж, — додав Бризолап. — Ми їх весь час бачимо на Вітряній території. Вони не загрожують, якщо знати, як із ними поводитися.

— Та й, мабуть, Двоноги тримають цих тупаків закритими, — нявкнув Леволап. — Мурко просто робить проблему з нічого.

— Ага, — погодився Бризолап. — Він же просто кицюня, логічно, що він боїться.

«От котяри!» — подумала Падуболапка й похитала головою, слухаючи свого брата й Вітряного новака, які один одному все підтакували. Так вони бубоніли між собою, аж поки Ожинокіготь не привів їх у затінок огорожі.

Падуболапка нагострила вуха, наслухаючи здобич. Їй здалося, що вона помітила рух, проте коли повернулася придивитися ближче, зачепилася за гілку шипшини, і дрібна тваринка, хто б вона не була, втекла. Роздратована новачка зупинилася прилизати хутро і побачила, що Леволап із Бризолапом попритискалися животами до землі й повзли в бік ферми.

— Гей! — гукнула вона. — Куди це ви зібралися?

Леволап махнув їй хвостом.

— Тихо, заради Зореклану!

Падуболапка глянула на решту. Вони вже відійшли на кілька лисячих хвостів і нічого не почули. Сойколап крокував між Бурешубом та Студнею й не помітив, як новаки відстали.

Падуболапка підбігла до новаків.

— Куди ви йдете?

— Та не вистрибуй з хутра, — прошипів Леволап. — Ми просто вертаємося на ферму. Вони йдуть так повільно, що ми встигнемо зловити кілька мишей і наздогнати, перш ніж вони помітять нашу відсутність.

— Ходи, — шепнув Бризолап, підштовхнувши Леволапа у плече. — Я вже відчуваю смак тих мишей.

— Ви що, мишомізкі? — запитала Падуболапка. — Що, як ви відстанете? Ми мусимо триматися разом.

— Ми не відстанемо, — нявкнув Леволап.

— Це ж просто кицюня, та ще й старійшина, — додав Бризолап. — Він, мабуть, за життя жодної миші не зловив. Чому це він має нам казати, що робити?

— Нам Ожинокіготь сказав, що робити, — відповіла Падуболапка. — Він вам хвости повідчімхує, якщо спіймає.

— Ми подбаємо, щоб не спіймав.

Бурштинові очі Леволапа зблиснули дивним вогнем. Падуболапка відчула, як її тілом пробіг мороз. Вона не хотіла відпускати брата в такому настрої, особливо з Бризолапом, який уже довів, що йому не можна довіряти в критичній ситуації. Проте новачка розуміла, що не зможе зупинити його сама, не розказавши про все старшим воякам.

— Гаразд, — нявкнула вона. — Тоді я йду з вами.

Бризолап зиркнув на неї.

— Тебе ніхто не запрошував.

— Нехай піде. — Леволап поклав кінчик хвоста Падуболапці на плече. — Троє легше знайдуть здобич, ніж двоє. А Падуболапка — одна з найкращих мисливиць у Клані. Вона вже майже як Піскошторма!

— Тоді гаразд, — буркнув Бризолап.

Падуболапка ще раз озирнулася. Інші коти вже зникли, хоча, судячи із запаху, відійшли недалеко.

— Ходімо, — прошепотів Леволап.

Він розвернувся і побіг відкритою ділянкою до паркана Двоногів. Падуболапка і Бризолап кинулися за ним. Трава шурхотіла об їхнє хутро, хвости струменіли позаду. Новачка нагострила вуха, чи не гукають їх розгнівані вояки, але всюди було тихо.

Огорожа була зроблена з такого самого блискучого матеріалу, що й довкола конярки. Леволап припав до землі й проповз попід найнижчим дротом, скочивши на лапи з іншого боку.

— Швидше! — підганяв він.

Падуболапка теж почала протискатися, відчуваючи, як їй дере спину блискуча штука, і згадала історію про те, як її мама застрягла у подібному паркані під час першої мандрівки. Новачка злякалася, що теж застрягне.

Та вона успішно вилізла з іншого боку, і за нею подався Бризолап. Леволап тим часом уже біг вузькою доріжкою поміж двома гніздами Двоногів. Рот Падуболапки знову наповнився слиною від міцного запаху мишей. Вона побігла за братом, але на мить затрималася на краю ще одного прогону, вкритого камінням.

Навпроти новаків стояло одне з великих Двоножачих гнізд. З іншого боку від входу була прочинена дерев’яна загорода; всередині гнізда було темно. Леволап роззирнувся. Хоча Падуболапка відчувала запах і собак, і Двоногів, їх ніде не було видно.

— Ну що, вперед! — буркнув Бризолап.

Леволап махнув хвостом, і троє новаків перебігли через відкритий простір та прослизнули у гніздо крізь шпарину.

Опинившись усередині, Падуболапка стала, засапавшись від напруження й страху, і почекала, поки очі пристосуються до напівтемряви. Стіни гнізда були зроблені з грубого каменю. Зі входу та кількох вузьких отворів високо в стінах пробивалося світло. Золотаві пилинки танцювали в зеленому промінні, але в більшій частині гнізда панували тіні. До Падуболапки й досі долинав сильний запах миші, та вона була надто знервована, щоб полювати. Новачка обернулася і глянула на вхід.

Позаду затарабанили лапи, і пролунав різкий писк, що швидко урвався.

— Перша здобич! — радісно оголосив Бризолап. Падуболапка озирнулась і побачила, що він схилився над тілом товстої мишки.

Леволап став у мисливську стійку, його стегна заходили з боку в бік, очі зосередилися на чомусь у тінях. Падуболапка притлумила зойк, запримітивши обриси велетенського пацюка. Він був завбільшки майже як сам Леволап.

Новак стрибонув. За мить пацюк запищав і швидко затих, коли Леволап сильно вкусив його в шию. Кіт стояв над своєю здобиччю, і його очі сяяли від гордощів.

— Чудово! — вигукнула Падуболапка.

— Незле, — пробурмотів Бризолап із мишею в роті.

Леволап заходився відтягувати пацюка за хвоста на середину гнізда.

— Ходи, пригощайся, — запросив він Падуболапку. — Я це нізащо сам не з’їм.

— Дякую, я… — Падуболапка замовкла, почувши рух надворі й різкий запах.

Заціпенівши, вона вдивлялася в прогалину, що вела надвір. Нічого не бачила, проте чула сопіння біля дерев’яної загороди, гупання важких лап і низьке гарчання.

Бризолапові очі широко розплющилися.

— Собаки!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

— Треба тікати!

Вітряний новак облишив рештки миші й побіг до входу, але за кілька лисячих хвостів різко пригальмував. У прогалині з’явилися три худі чорно-білі постаті. Їхні щелепи були розтулені, а очі блищали.

— По одному на кожного. — Леволап аж охрип від страху. — Прекрасно.

Падуболапка роззирнулася. У гнізді більше немає виходів, а отвори у стінах — це надто високо для котів.

Собаки вже почали підкрадатися ближче, схиливши голови й зігнувши лапи, готові будь-якої миті кинутися за котами. «Тепер я знаю, як почувається здобич», — подумала Падуболапка. Новаки перелякано позадкували.

— Спробуй їх обійти, — стиха нявкнув Леволап. — Якщо вдасться вибратися, то, може, переженемо.

Перший собака скочив уперед. Падуболапка розвернулася й кинулася навтьоки, відчуваючи його гаряче дихання задніми лапами. Вона напружила м’язи і спробувала бігти швидше, але була надто втомлена від мандрівки й послизнулася на запилюженій кам’яній долівці. Попереду, в дальньому кінці гнізда, лежала величезна купа сухої трави. Падуболапка у відчаї подумала, чи не змогли б вони там заховатися, але знала, що собаки легко туди заскочать і витягнуть їх. Позаду купи була гола стіна.

Чому ми дали загнати себе в пастку? Не можу повірити, що ми такі дурні!

— Зореклане, поможи! — засапано видихнула вона, водночас сподіваючись, що предки-вояки насправді не дивляться на них і не знають, які вони нечемні.

— Сюди! — почувся згори крик.

Підвівши погляд, новачка помітила в одному з вузьких прорізів у стіні голову й плечі кота. Вона здивовано роззявила рота. Це був Мурко!

— Лізь по сіну! — гукнув старий кіт. — Ти хочеш, щоб тебе там з’їли?

Леволап кинувся на купу сухої трави і почав дертися вгору. Падуболапка стрибнула за ним — усього за мить до того, як за мишачий хвіст від її задніх лап почулося клац. Позаду пролунав крик. Озирнувшись, вона побачила, що Бризолап спробував залізти на купу, але його відтягнув пес, вхопивши зубами за хвіст.

Падуболапка напружилася. Вона мусила вернутися й допомогти. Хоч Бризолап їй і не подобався, але він був котом Клану, і вона не могла залишити його самого на поталу собакам. Та перш ніж новачка встигла злізти, Бризолап панічно кинувся вперед, вирвав свій хвіст зі щелепи псиська і почав дертися вгору, подалі від гострих зубів.

Собаки спробували погнатися за ним, але вони були надто великі, і трава не витримувала їхньої ваги. Вони борсалися в ній, винюхували й крапали слиною над кривавими слідами Бризолапа.

Падуболапка знову спробувала вилізти на стіну. Вся її шубка була в траві, у ніс потрапили насінинки, і вона чхнула. Леволап попереду вже досягнув прорізу, в якому чекав Мурко. Старий смугань схопив його за карк і потягнув, а тоді кудись викинув.

Кіт сягнув за Падуболапкою, вхопив її та підняв у повітря. Від страху новачка подумала, що зараз упаде на землю. Вона вже приготувалася до удару, але впала на похилий червоний дах за кілька хвостів під прорізом. Утративши рівновагу, Падуболапка почала сповзати до краю, але Леволап кинувся наперед і зупинив її собою.

— Дякую! — видихнула кішка.

Озирнувшись, вона побачила, як Мурко витягає крізь отвір Бризолапа.

— Ой, мій хвіст! — заскиглив Вітряний кіт, коли Мурко кинув його до решти. — З нього йде кров!

— Замовкни та йди за мною, — нявкнув Мурко і з глухим стуком приземлився біля новаків. — Інакше будеш жаліти не лише за хвостом. Сюди, — додав він, крадучись краєм даху.

Кіт зістрибнув на обідок бака з водою, а звідти — на землю, і швидко махнув, щоб вони спускалися за ним. Першим легко зіскочив Леволап. Падуболапка рушила за братом уже обережніше, уявляючи, як це жахливо — опинитися у воді. Бризолап приземлився поруч із нею й одразу махнув хвостом наперед, щоб оглянути покусаний і закривавлений кінчик.

— Досить вже, — просичав Мурко. — Треба бігти!

Із гнізда почувся гавкіт, а тоді загупали кроки. Мурко кинувся навтьоки, біжучи не гірше за будь-якого вояка. Новаки погнали за ним. Серце Падуболапки закалатало ще сильніше, коли вони добігли до загорожі. Чи вдасться їм протиснутися крізь неї, перш ніж собаки їх спіймають?

Проте Мурко повів новаків до іншої частини паркана і грубо проштовхнув Леволапа в дірку. Падуболапка пролізла за ним; це було легше і швидше, ніж пробиратися попід низом. Далі поліз Бризолап, і нарешті — Мурко. Тієї ж миті до паркану підбігли собаки, гавкаючи так голосно, що розбудили б і Зореклан.

— Вертайтесь до своїх Прямоходців, — під’юдив їх Мурко. — Хай вони вас годують. Котятини сьогодні не буде.

Падуболапка не думала, що собаки його зрозуміли. Вони кидалися на паркан, але той не піддавався, а дірка була для них надто вузька. За мить із-за найближчого гнізда з’явився Двоніг і почав на них кричати. Гавкання змінилося скавулінням, і собаки подалися геть, раз у раз люто озираючись на котів.

— Гаразд, пішли, — нявкнув Мурко.

Старий кіт повів їх назад до живоплоту, де троє новаків попадали у високу траву. Падуболапка заплющила очі. Коли вона знову їх розплющила, Мурка вже не було. Над нею стояли Ожинокіготь і Воронокрил.

— Ви троє взагалі мишомізкі? — крижаним голосом запитав Ожинокіготь. — Вам же сказали, що на фермі є собаки. І ви все одно пішли і наразили себе на небезпеку. І заради чого? Заради кількох мишей?

— Пробач, — промимрила Падуболапка, не в змозі глянути батькові в очі.

— Ми не подумали, — зізнався Леволап.

— Так воно і є, — відрубав Ожинокіготь.

— Але винні не тільки ми, — підвів погляд Бризолап, який до цього вилизував свій хвіст. — Якби ви не змушували нас ходити голодними…

— Ніхто з вас не знає, що таке насправді голод, — гаркнув Воронокрил.

— І я сподіваюся, що ви троє подякували Муркові, — продовжив Ожинокіготь. — Вам пощастило, що він здогадався, куди ви пішли. Якби він не…

— Ми б самі здогадалися піднятися по сіну, — перебив його Бризолап. — Ми нічого не винні тому старому божевільному коту.

Падуболапка витріщилася на Вітряного новака. Гаразд, може, вони б і знайшли вихід, якби не були настільки налякані, а ще якби знали, що з того прорізу можна легко дістатися землі. Проте вона була впевнена, що якби не Мурко, вони би усі вже лежали в гнізді Двоногів, роздерті собаками.

Воронокрил роздратовано зашипів і відвернувся. Падуболапка відчула несподіваний приплив співчуття до Бризолапа. Вона не змогла б терпіти таке презирливе ставлення Воронокрила, краще вже бути висвареною Ожинокігтем. Цікаво, він до Бризолапа відчуває хоч щось? Воронокрил же був його батьком, заради Зореклану!

«Добре, що він не мій батько», — подумала Падуболапка.

Раптом живопліт зашурхотів, і новачка аж підскочила з переляку, та це був Сойколап зі жмутком трав.

— Кервель, — мовив він, поклавши листочки біля Бризолапа. — Я б краще взяв хвощ, але не зміг знайти. Розжуй його і приклади кашку до хвоста, — сказав медикіт новакові. Тоді повернувся до Падуболапки та Леволапа. — Ви не поранені?

— Ні, все нормально, — запевнив його Леволап.

— Я краще перевірю.

Сойколап ретельно обнюхав брата з голови до кінчика хвоста, а тоді приступив до Падуболапки.

— Справді, все добре, — нявкнула вона, помітивши, що її брат тремтить від напруження. — Пробач, що не змогли принести тобі мишку.

— Ви маєте просити пробачення не за це. — Падуболапка була шокована тим, скільки страху і злості бриніло в голосі Сойколапа. — Просіть пробачення, що втекли і зробили щось настільки мишомізке. Ви про мене не подумали взагалі, правда? Що я робитиму, якщо ви помрете?

Падуболапка справді не подумала про Сойколапа — вони втекли, навіть не попередивши його. Вона геть забула, наскільки Сойколап потребував їх із Леволапом і наскільки важче йому було б провадити нормальне життя без їхньої допомоги.

— Пробач, — нявкнула Падуболапка, притулившись носом до братового плеча. — Ми…

— Пробаченням уже нічого не зміниш. — Сойколап відійшов від неї, швидко обнюхав кервелеву кашку на хвості Бризолапа і подався геть уздовж живоплоту. — Вони всі цілі, можемо йти далі, — кинув він Ожинокігтеві через плече.

— Ходімо, — нявкнув Ожинокіготь. — Ми й так уже змарнували купу часу.

Вояк повернувся до решти котів, що чекали в затінку огорожі. Мурко дрімав, згорнувшись клубочком. Вивіркострибка і Вохрошубка стояли на варті, Бурешуб і Студня ділилися язиками, а коти Племені сиділи поруч і про щось перебуркувалися.

— Ну нарешті, — прокректала Вохрошубка, підводячись на рівні.

— Ви всі цілі? — запитала Вивіркострибка. Голос кішки звучав суворо, але Падуболапка відчувала її тривогу.

— Так, усе добре, — тихо відповів Леволап. — Це більше не повториться.

— Сподіваюся, — похмуро нявкнув Ожинокіготь.

Бурешуб розбудив Мурка, і коти вирушили далі в дорогу. Подушечки Падуболапки пекли: вона подерла їх об кам’яну долівку гнізда. Хутро пекло і незручно лежало від усіх тих насінин і сухих травинок, що там заплуталися. Невдовзі їм довелося вийти із затінку живоплоту на відкрите поле. Сонце пекло немилосердно. У горлі пересохло від спраги, у животі бурчало від голоду. Доки вони дійшли до лісу на протилежному боці долини, лапи новачки вже підкошувалися від утоми.

Ожинокіготь зупинився під деревами.

— Тут заночуємо, — оголосив він.

— Але ж іще день, — заперечив Пазур. — До темряви можемо ще йти.

— Сподіваюся, ти зупиняєшся не через цих новаків, — додав Воронокрил, суворо глянувши на свого сина. — Якщо вони втомилися, то це їхня провина.

— Ні, не через них, — стиха мовив Ожинокіготь. — Хоча ніхто з нас не дійде дуже далеко, якщо вони попадають з лап. Проте якщо ми зараз тут відпочинемо, то зможемо завтра раніше вийти і дійти до гір ще до смерку.

Вояки подалися на лови в зарості папороті й ожини на краю лісу. Леволап і Бризолап поруч попадали на мох поміж корінням дерева і миттю заснули.

Падуболапці хотілося приєднатися до них, але спершу вона мала ще дещо зробити. Ледве перебираючи лапами, новачка змусила себе зайти далі в ліс, аж доки не помітила мишу, що шкряботіла на моріжку між двома кущами. Коли Падуболапка плигнула, миша кинулася під купу сухого листя; кішка підкралася до неї й зловила кігтями.

«Це було дуже незграбно», — подумала вона, хоч сил перейматися через це вже не було.

Підхопивши обм’якле тільце, новачка вернулася на узлісся, де сидів Мурко, підібгавши під себе лапи і примружено дивлячись на протилежний край долини.

Коли Падуболапка підійшла, кіт розплющив одне бурштинове око.

— Чого тобі? — спитав він. Новачка чекала ворожості, проте його голос був лагідний, навіть дружній.

— Я принесла вам оце, — сказала вона й поклала перед ним мишу. — Їжу і ще дещо. — Падуболапка зашкрябала лапою по траві, раптом засоромившись. — Я… ем… я помітила, що у вас багато кліщів, — нявкнула новачка. — Якщо хочете, я їх повибираю.

Мурко підняв задню лапу і почухав за вухом.

— Не відмовлюся.

Падуболапка обережно дістала мишачу жовч, намагаючись не вдавитися від жахливого смороду. Взявши шматочок моху, вона його промочила і пояснила Муркові:

— Так медикоти роблять у Кланах. Я трохи була новачкою медикішки, тож навчилася це робити.

— Ну й запашок, — нявкнув Мурко й відвернувся, коли Падуболапка почала прикладати жовч до кліщів, що розбухли під його скуйовдженим хутром. Старий сидів сумирно і полегшено зітхнув, коли паразити почали відпадати.

— Хіба ваші Двоноги не вибирають вам кліщів? — запитала Падуболапка, продовжуючи процедуру.

Мурко похитав головою.

— Мій Прямоходець помер. Я знайшов кількох інших, які мене час від часу підгодовують, але до мого хутра вони не дивляться. А мене це теж не турбує, — непереконливо нявкнув він.

У Падуболапки від жалю звело шлунок. То він уже навіть не кицюня! Просто старий самітник.

— Ось, готово, — сказала вона.

Кіт деренчливо замуркотів.

— Дякую, так набагато краще. То цього вчаться медикішки? Ну принаймні щось у Кланах є розумне.

— Пробачте нам за сьогодні, — тихо мовила Падуболапка. — Ми дуже вдячні за те, що ви нас урятували.

— Та то нічого, — відповів старий. — Поганяти від собак — то ж миле діло. Знову відчув себе молодим.

— Я думаю, ми б могли багато чого від вас навчитися, — сказала новачка.

Кіт лише поблажливо форкнув і нахилився, щоб з’їсти мишу. Падуболапка згорнулася біля нього у високій траві, заколисана його вдоволеним муркотінням.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Сойколап спробував вчепитися кігтями в голий камінь. Вітер збивав його з лап, погрожуючи скинути з вузької кам’яної гряди. Над головою сяяли зорі, холодні й блискучі; довкола його лап не було нічого, крім тіней, які вкривали чорнотою все, крім кількох хвостів скелі, гострої, мов хребет кота.

Десь попереду тіні розділилися, і до нього закрокував кіт. Сойколап упізнав вайлувате, лисе тіло та невидющі очі Скелі. Древній кіт підійшов ближче, балансуючи на тонюсінькому краю скелі так легко, ніби довкола нього простягався ліс.

— Я тут, як ти і сказав. — Сойколап намагався не дати своєму голосу задрижати. — Ти казав мені піти в гори, пам’ятаєш?

Скеля похитав головою.

— Вас мусить бути троє.

— Нас і є троє, — відповів Сойколап, озирнувшись через плече перевірити, чи побачить Леволапа і Падуболапку. — Мабуть, я залишив їх позаду на підйомі. Вони не можуть…

Його останні слова переросли в нажаханий крик, коли лапи послизнулися на кам’янистому хребті. Він щосили намагався вчепитися кігтями, але не міг затриматися на гладкому камені. Новак відчув, як падає в тіні, все нижче і нижче…

— Прокинься! — Чиясь лапа тицяла Сойколапові попід ребра. Це був Леволап. — Заради Зореклану, ти тріпаєшся, як та рибина.

На нього накотило полегшення. Він був у безпеці, в тимчасовому гнізді на краю лісу, і Леволап лежав біля нього. Покуштувавши повітря, новак уловив неподалік запах Падуболапки і розслабився ще більше, обтрусивши із себе останні павутинки сну. Він зіп’явся на лапи і вигнув спину. Прохолода ранку прокралася в хутро. Сойколап чув, як довкола ворушаться інші коти.

— Ожинокіготь сказав, що ми можемо пополювати, — нявкнув Леволап, — але треба швидко. Сьогодні в нас довга дорога, якщо хочемо дійти до гір перед смерком.

Сойколап сидів на росяній траві та снідав полівкою, коли раптом почув кроки Вохрошубки.

— Пора вирушати, — мовила вона.

Новак дожував останні шматки і пішов до решти котів.

— Мурку, я був дуже радий знову з тобою мандрувати, — нявкнув Ожинокіготь. — І ми особливо вдячні тобі за порятунок цих мишомізких новаків. Але ми не можемо просити тебе відходити ще далі від дому.

Попрощавшись із Мурком, коти рушили через ліс. Леволап і Падуболапка крокували обабіч Сойколапа, торкаючись до нього хутром. На відміну від попередніх днів, тепер вони йшли в тиші. Сонце тим часом уже піднялося над деревами.

Раптом Падуболапка поклала Сойколапові хвоста на плече, і він зупинився. Новак відчував шубкою сонячне проміння і легенький бриз на вусах. Мабуть, вони вже дійшли до іншого краю лісу.

— Це неймовірно! — прошепотіла Падуболапка.

— Що?

Сойколап роздратувався, бо не міг бачити того, про що говорила сестра.

— Гори, — вражено відповів за неї Леволап. — Вони безмежні!

— Це така здоровенна стіна з каменю, — пояснила Падуболапка. — Уся сіра, стрімка і гола, лише в кількох розколинах росте трава. Сойколапе, так шкода, що ти не бачиш. Вона тягнеться без краю!

— Я навіть не бачу верхівки, — додав Леволап. — Вона ховається у хмарах.

— Дім, — прошепотіла попереду Студня. Сойколап відчув у її голосі суміш ностальгії та страху. Така сама напруга йшла і від інших котів Племені. Мабуть, вони боялися того, що чекало попереду, — боялися зустрітися із чужинцями в місці, яке звикли вважати тільки своїм власним.

— Плем’я Вічного Полювання, — стиха промурмотіла Ніч. — Дивись за нами і скеровуй наші кроки.

Сойколап здригнувся. Цікаво, Зореклан може нас тут бачити? Хоч він і знав, що одного дня матиме силу, більшу, ніж у Зореклану, та все ж почувався незахищеним і вразливим під цим байдужим небом.

— Ми добре встигли, — нявкнув Пазур. — До темряви ще зможемо піднятися до нашої печери.

— Ти впевнений? — у голосі Вивіркострибки чувся сумнів. — Не забувай, що новаки не мають досвіду скелелазіння. Ми не хочемо застрягнути вночі на горі.

— То ми знову затримаємося через новаків? — відрубав Пазур.

Сойколап наїжився від злості в його інтонації, особливо через те, що вона була виправдана. Про що думали Леволап із Падуболапкою, коли лізли в те гніздо, ризикуючи всім?

— З новаками все буде гаразд, — спокійно мовив Бурешуб. — Ми їм допоможемо. Ожинокігтю, що думаєш?

Ожинокіготь задумався, а тоді відповів:

— Гаразд, ходімо.

Сойколап побіг разом із братом та сестрою через відкриту рівнину. Згодом земля стала підійматися, трава рідшала, і де-не-де вже траплялися клаптики відкритого ґрунту, перемішаного з піском, що забивався поміж кігтів. Невдовзі схил став настільки крутий, що його лапи вже почали послизатися.

— Лайно мишаче! — пробурмотів він, хапаючись за землю.

— Ось. — Сойколапа огорнув запах Вивіркострибки, і він відчув, як вона скеровує його вбік хвостом. Його лапи наштовхнулися на твердий камінь. — Тут є стежка, — нявкнула кішка. — Із цього краю обрив, тож слідкуй, щоб твоє хутро торкалося скелі з іншого боку.

Сойколап крокував позаду Вохрошубки, прямо за ним ішла Вивіркострибка. Він відчував трохи попереду брата і сестру. Новакові вже додалося трохи впевненості; це було схоже на підйом до Високого Виступу або мандрівку до Місячного Ставу.

Я із цим впораюся без проблем. Я все зможу.

Проте що вище звивалася стежка, то більше згасала його впевненість. Сойколап уявляв собі високий обрив, про який застерегла мама, і знав, що один неправильний крок — і він полетить у безодню. Холодний вітер жбухав у нього, прогрожуючи збити з лап. Скеля була жорстка, а гострого каміння, що ранило подушечки, він не бачив і ніяк не міг уникнути.

Згори долинув різкий вереск. Сойколап злякався й заточився, і тільки плече Вивіркострибки, яке притислося до його боку, втримало його на рівних.

— Що це було? — зойкнув він.

— Орел, — відповіла мама. — Вони можуть бути небезпечні, але цей далеко. Він нас не потурбує.

— А шкода, — гукнув ззаду Бурешуб. — Ми б тоді всі добре повечеряли.

Вивіркострибка легенько підштовхнула Сойколапа вперед, проте не встиг він пройти кілька кроків, як десь нагорі почувся голос Ночі.

— Чекайте! Зупиніться всі!

Сойколап пригальмував, врізавшись у хвіст Вохрошубки.

— Що таке? — спитав він.

— Тут розколина, — гукнув Ожинокіготь, і його голос відлунив від скелі. — Доведеться стрибати.

Лапами новака від страху пробіг мороз, але він високо підніс голову, відмовляючись показувати котам Племені, що боїться. Вивіркострибка притулилася до його боку, і новак був вдячний за її мовчазну підтримку.

— Уперед, Леволапе, — знову почувся голос Ожинокігтя, теплий і підбадьорливий. — Ти ж перескочив струмок на Вітряному кордоні. Це не далі. — Запала коротка пауза, а тоді він нявкнув: — Молодець! Бризолап наступний.

Сойколап випустив кігті й зашкрябав ними по кам’яній стежці, чекаючи своєї черги. Він уже зненавидів це місце і не міг згадати жодної причини, чому хотів сюди піти. Новак очікував відкрити землі своїх мрій, натомість вітер приносив йому незнайомі запахи, і він не відчував присутності ані Скелі, ані предків-вояків. А ще його злила власна безпомічність.

Сойколап почав боятися ще більше, коли почув, як Вохрошубка заохочувала Падуболапку стрибнути.

— Не дивися вниз, — нявкнула Тіньова кішка. — Зосередься на Ожинокігтеві.

— Я впораюсь, — напружено відповіла Падуболапка.

За мить Сойколап почув привітальний вигук Леволапа і так зрозумів, що його сестра перескочила успішно. Запах Вохрошубки раптом зник: вона також перестрибнула розколину. Тепер між ним і роззявленою прірвою, яку він уявляв перед своїми лапами, не залишилося нікого. Хутро на його плечах стало дибки.

— Тепер слухай. — Вивіркострибка стояла прямо позаду. — Ця щілина кілька лисячих хвостів завдовжки і десь три хвости завширшки. Ти вже таку відстань перестрибував. Відійди на три кроки, щоб розбігтися, і стрибай.

— Сойколапе, я тут, — гукнув Ожинокіготь. — Я тебе перехоплю, як тільки ти перестрибнеш.

— Гаразд, — крикнув у відповідь Сойколап, пишаючись тим, що його голос не здригнувся. Усі його м’язи напружилися. — Я йду.

Не давши собі часу завагатися, він кинувся вперед, подушечки ковзнули по каменю, задні лапи здійнялися в повітря. Серце закалатало в дикій паніці. Тоді його лапи гупнули об скелю. Він заточився і відчув, що Леволап підставив плече.

— Чудовий стрибок! — нявкнув брат. — Трохи попрактикуєшся і станеш летючим котом.

— Ні, дякую, — буркнув Сойколап. Він став рівно, щоб перевести подих і пригладити хутро.

Поки решта котів поперестрибувала розколину, він був уже готовий іти далі і навіть почувався задоволеним собою. Тепер коти Племені побачили, що сліпий новак теж може витримати мандрівку!

Сойколап відчув, що стежка повела їх поміж навислими кам’яними стінами. Повітря довкола було спокійне, хоч угорі шугав вітер. Голоси відлунювали, а торохтіння камінців, що вилітали з-під лап, було неприродно гучне.

— Йдіть якомога тихіше, — нявкнув Пазур. — Ми наближаємося, неподалік уже можуть бути чужинці.

Стежка ніби повернула й окрутилася довкола себе. Сойколап почув дзюркіт води, і його лапи заплюскотіли через мілкий струмок. У животі забурчало від запахів здобичі. Вони були слабкі, і новак застановився, чому хтось узагалі хотів оселитися в такому непривітному місці, не кажучи вже про те, щоб за нього битися.

Він почув, як Бризолап попросив дозволу зупинитися й пополювати, але Воронокрил гаркнув йому, що нема часу.

— Може, ти хочеш тут ночувати? Бо я ні!

— Коли дійдемо до печери, там буде свіжина, — нявкнула Студня.

Сойколап сумнівався в цьому. Хіба одною з проблем Племені не було те, що вдирники забирали всю їхню здобич? Він спробував зрозуміти, скільки минуло часу. Чи сонце вже заходило, залишаючи їхню розколину в тіні? Удома, у лісі, у нього було безліч речей, які підказували наближення вечора: зміни вітру і запахів, згасання пташиного співу, прохолодні дотики травинок, над якими западали сутінки. Тут жодних натяків не було.

Кам’яниста стежка почала підійматися, і знову здійнявся вітер, ніби вони вийшли з долини. Раптом Сойколап почув згори вигук:

— Леволапе, ходи сюди! Я бачу безмежність! — голос Падуболапки був сповнений захвату.

Ніч розлючено зашипіла. Пазур прогарчав:

— Я сказав тихо.

— Падуболапко, ану злізай звідти, — наказала Вивіркострибка.

Коти зупинилися. За мить почулися кроки і знову голос Падуболапки:

— Пробачте, я забула. — Утім, Сойколап не думав, що їй справді було шкода. Тілом сестри досі струмувало захоплення, ніби повноводна річка. — Але це неймовірно. Звідти видно цілий світ!

— Якщо тебе почули чужинці… — почав був Пазур, але замовк.

Сойколап відчув чиєсь наближення. Звука жодного не було, тільки коливання в повітрі, що свідчило про швидкий рух.

— Хтось іде, — прошепотів він.

— Це вони, — скупо нявкнув Пазур.

— Тоді краще звідси забиратися, — мовив Ожинокіготь.

— Пізно, — перебила його Ніч. — Тримайтеся купи. Пустіть новаків усередину.

Сойколап мало не впав, коли Воронокрил штовхнув його до інших.

— Ми можемо битися! — наполягав Леволап.

— Так, ви не мусите нас захищати, — додала Падуболапка.

Бризолап нічого не сказав, лише обурено зашипів.

Ніхто зі старших вояків не звернув уваги. Сойколап втелющився в Падуболапку з одного боку і в Бризолапа — з іншого, а досвідчені бійці їх оточили. Падуболапка вилаялася собі під ніс.

Тепер Сойколап уже чув тупотіння лап по камінню і вловив незнайомий котячий запах: троє або четверо. Вояки довкола агресивно засичали.

Раптом озвався голос:

— І що це тут у нас?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Падуболапка випустила кігті, м’язи напружилися, готові до битви. Якби вона ото не загорлала, вони б, можливо, і прослизнули повз чужинців. Принаймні проти них було тільки четверо котів. Якщо таки дійде до бою, ці зайди нізащо не переможуть. Може, з Племенем їм і вдавалося розібратися завиграшки, але з вояками Кланів такі жарти не пройдуть!

До них заговорив великий кіт; темні смуги мережали його сріблясте хутро, а зверхній погляд бурштинових очей мандрував від кота до кота. Троє його супутників стояли впритул за ним: худорлявий кіт із великими гострими вухами, які сторожко пряли туди-сюди, коричнево-біла кішка із зеленими очима та плямиста юначка з білими смугами, що блискавкою перетинали її мордочку.

— Тебе я вже бачив, — піддражнив Пазура сріблястий кіт. — Що ти робиш так далеко від водоспаду? Не думав, що ви тут досі полюєте.

Худий брунатний кіт штурхнув його в плече.

— Смуганю, як думаєш, вони бояться?

Смугань поволі кліпнув.

— Знаєш, Смику, може, й твоя правда. Думаю, вони зрозуміли, що тутешня здобич належить нам. — Він смачно облизнувся. — Сьогодні вранці я зловив прекрасного кроля. Хороший, жирний — ледве доїв.

— Вам би мати більше поваги до здобичі! — гаркнув Воронокрил.

— А ти хто такий, що будеш нами командувати? — кинув Смик.

Воронокрил закопилив губу і вищирив зуби.

— Хочеш дізнатися?

Ожинокіготь торкнувся плеча Вітряного вояка своїм хвостом.

— Ми не шукаємо бійки, — застеріг він.

Воронокрил люто зиркнув на нього, але нічого не сказав, хоч його кігті все так само впивалися в землю, а хвіст смикався.

— То що ти з ними зробиш, Смуганю? — запитав худий кіт.

Перш ніж сріблястий устиг відповісти, наперед виступила Ніч. Її лапи напружилися від люті, хутро стояло дибки.

— Ви не маєте права нічого нам зробити! — прошипіла вона. — Ви не маєте права ходити сюди і красти нашу здобич.

— Права? — вперше озвалася коричнево-біла кішка. — А хто дав право вам?

— Гарно сказано, Флоро, — усміхнувся худий кіт.

Питання коричнево-білої кішки притлумило Падуболапчину лють. Вона була готова битися за Плем’я. Це їхні угіддя, за ними наглядали їхні предки-вояки! Але відповіді на питання Флори не було. Можливо, коти Племені справді не мали права виганяти чужинців.

— Ми не шукаємо проблем, — тихо нявкнув Ожинокіготь, обгортаючи хвостом наїжачені плечі Ночі. — Ми просто подорожуємо до водоспаду. Ви маєте пропустити нас у мирі.

Смугань і Смик перезирнулися, тоді перший відступив на крок назад, хвостом показуючи на верх долини.

— Ми й не намагалися вас зупинити.

«Та ну?» — подумала Падуболапка. Вони йшли агресивно, перестрибували з каменя на камінь, вимахували хвостами, приндились, аж поки не зрозуміли, що зустріли надто багато котів, аби мати шанс на перемогу. Ці чужинці могли прикидатися скільки завгодно, але вона знала, що, якби коти Племені були самі, вони б на них напали.

Ожинокіготь схилив голову з холодною ввічливістю та повів свій гурт угору долиною. В очах чужинців мигтів насміх. На мить Падуболапка зустрілася поглядом із молодою плямистою кицькою, котра стояла трішки позаду решти. Якби вона жила в Клані, то зараз була б якраз у новацтві. Вона б могла бути мені подругою.

Бризолап явно бачив у них лише ворогів. Проминаючи зайд, він хльоснув хвостом і люто сплюнув.

Батько негайно штурхнув його помежи плечі, підганяючи вперед.

— Ти що, мишомізкий? Хочеш нарватися на бійку?

— Вони самі просяться, — пробурмотів Бризолап.

Падуболапка помітила, що Леволап так і не заховав кігті, ніби був за мишачий хвіст від того, аби кинутися на вдирників, але приховував свою ворожість ліпше, ніж Бризолап.

Підіймаючись із долини, Падуболапка відчувала, як погляди чужинців пропалюють їй спину. Вона полегшено видихнула, коли зайшла за скельний виступ і четверо зайд нарешті лишилися позаду. Коти навколо неї теж почали розслаблятися.

— Це жахливо! — вигукнула Студня. — Ці чужинці вирішили, що можуть вказувати, куди нам ходити? І коти Племені тепер в’язні у власній печері?

— Усе не настільки погано, — відповіла Ніч.

— Але вони вирішили, що можуть нами командувати! Хоч на полювання ще можна виходити?

Пазур підійшов до Студні.

— Це правда, зайди нахабніють усе більше й більше. Тепер вони ходять на полювання просто до водоспаду.

— Вони знають, що ми не можемо їх зупинити, — гірко додала Ніч.

— А що думає Скелевидець? — запитала Студня.

— Каже, що не можна з ними битися заради нашої ж безпеки, — знизав плечима Пазур.

«А сенсу із цього? — подумала Падуболапка. — Скелевидець — провідник Племені. Він має щось зробити!»

Студня похитала головою й затрималася на кілька кроків, щоб притулитися до Бурешуба, котрий мовчав під час зустрічі із чужинцями. Очі його були повні скорботи. Падуболапка здогадалася, що вояк пригадував битву, в яку повів Плем’я, і котів, що втратили свої життя.

Сонце сідало, небо було посмуговане шарлатними променями. Зубаті вершини гір відкидали густі тіні, каміння на відкритому просторі здавалося скупаним у крові. Падуболапка здригнулася, уявляючи верески загиблих у бою котів.

Вхід у долину перегороджувала смуга щербатого каміння. Новачка видряпалася нагору і затрималась там, роззираючись стягами голих скель і крутих виступів, які тягнулися в усіх напрямках, куди сягало око. Бриз куйовдив хутро, і Падуболапка намагалася вчепитися в камінь кігтями, щоб не втратити рівновагу. Вона не могла уявити, як коти живуть у цій кам’яній пустелі.

Пазур підійшов до краю стяги, за яким починалася ніби пласка кам’яна полиця.

— Сюди, — покликав він.

Усі рушили за ним, тільки Бризолап прибився до іншого краю.

— Сюди ніби швидше!

Падуболапка закотила очі. Ти ж не знаєш, куди йдеш, мишомізкий!

І тієї миті Вітряний новак видав нажаханий скрик. Він сковзав униз, відчайдушно намагаючись зачепитися за що-небудь. Падуболапка побачила, що там стягу розтинало провалля, заховане від неозброєного ока тінями.

Вона кинулася на допомогу Бризолапові, але Воронокрил пробіг повз неї швидше. Він ухопив зубами хвіст Бризолапа і потягнув його назад, аж доки новак не опинився в безпеці на пласкому краю.

Бризолап зболено зойкнув:

— Мій хвіст!

— Сумно, — форкнув Воронокрил. — Наступного разу думай, перш ніж викобелюватися, і роби так, як кажуть коти Племені.

Бризолап зиркнув на батька, а тоді подався слідом за рештою, опустивши голову і хвоста.

— Шкода, — прокоментував Леволап, коли Вітряний новак наздогнав його. — Я вже думав, що побачу, як ти летиш на самісіньке дно.

— Заткнись, дурний клубок хутра!

— Так, досить уже, — встряла між новаками Вохрошубка. — Заради Зореклану, припиніть гризтися.

Леволап пробуркотів вибачення і кілька разів присоромлено лизнув хутро на грудях, а Бризолап просто проігнорував воячку. Падуболапка подумала, що всі вже втомлені й голодні, і якщо вони скоро не дійдуть до Племені, то на них чекає ще більше сварок.

Пазур повів котів дальнім краєм звору, де спускалася стежинка — настільки вузька, що їм довелося йти по одному. Чекаючи своєї черги, Падуболапка почула над головою тріпотіння крил. Над нею промайнула чорна тінь. Перелякано скрикнувши, новачка притиснулася до скелі. Вона побачила, як її мама накрила собою Сойколапа.

Наважившись підвести голову, Падуболапка побачила велетенського коричневого птаха, що розпростер крила і ковзав повітрям над підйомом, прямуючи до прискалків унизу. Жорстокі вигнуті пазурі витягнулися, аби вхопити тіло миші, що лежало на кілька хвостів нижче. У животі Падуболапки забуркотіло. Загалом коти Кланів не їли падло, але зараз вона зголодніла настільки, що не відмовилася б від тієї миші.

Як тільки пазурі орла зімкнулися на безвольному тільці, з тіней за скелями вискочили четверо котів. Падуболапка роззявила рота і поширила очі від здивування, коли вони схопили величезного птаха. Той різко скрикнув і дико затріпав крилами, намагаючись злетіти. Йому вдалося піднятися на хвіст від землі, але вага котів, що тягнули його вниз, була завелика. Птах стріпнувся і повалився на скелю. Худі коричнево-сірі коти ринули на нього. Один із них підскочив до шиї жертви й перекусив її. Орел востаннє судомно здригнувся й обм’як.

— Чудовий улов! — загорлав Пазур.

Усі четверо котів застигли й підвели очі. Хтось вигукнув: «Пазуре!» Вони були явно спантеличені, витріщаючись то одне на одного, то на групу котів на стежці.

Бурешуб підійшов до Падуболапки.

— Вітаю в Племені Стрімкої Води, — нявкнув він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Леволап подався за Пазурем, котрий почав спускатися до нижчих скель. Коти, які спіймали орла, чекали на них, сторожко поглядаючи і смикаючи хвостами.

Світло-сірий кіт виступив наперед і поноськався з Пазурем.

— Радий тебе знову бачити, — нявкнув він. У його голосі чулася тепла нотка. — І тебе, Ноче, — додав він, коли до них підійшла чорна кішка.

— Дякую, Сірий, — відповів Пазур.

Леволап із сумнівом оглядав котів Племені. Вони були менші й худіші за більшість котів Кланів, а їхні коричнево-сірі шубки, вимащені багном, майже зливалися зі скелями. Їхні очі дивно мигтіли, відбиваючи червоне світло призахідного сонця. Один із котів повернувся та глянув на нього, і новак підійшов на крок ближче до Вивіркострибки. Кішка лизнула його вухо, і на мить йому стало соромно.

Я більше не кошеня. До того ж ми прийшли сюди допомогти цим котам.

Кіт, якого Пазур назвав Сірим, дивився на інших мандрівників, що спускалися стежкою за Ніччю.

— Бурешубе! — вигукнув він, поширивши очі. — Студне! Що ви тут робите? Ви ж… ви хіба не померли?

Коти Племені збилися докупи, наїживши хутро. Леволап відчув хвилю роздратування. Тільки те, що Скелевидець оголосив Бурешуба і Студню мертвими для Племені, не означало, що вони справді померли. Невже ці коти вірили в усе, що їм казав провідник?

Бурешуб глянув на Студню. В його очах була втома.

— Ні, ми не померли, — нявкнув він, повернувшись до котів Племені. — Ми просто деякий час були вигнанцями.

Коти підступили ближче і, повитягувавши шиї, почали обнюхувати Бурешуба. Спершу вони ставили питання повільно, але згодом з них наче посипалося зливою.

— З вами все гаразд?

— Куди ви пішли?

— Чому ви вернулися?

— За нами прийшли Пазур і Ніч, — озвалась нарешті Студня. — Вони сказали, що ми вам потрібні.

Коти Племені непевно перезирнулися. Леволап чекав, що вони скажуть: «Так, дякуємо, ми сподівалися, що ви прийдете на допомогу». Але цього не сталося. Натомість вони перевели увагу на котів Кланів.

Сірий підійшов і ретельно обнюхав Ожинокігтя.

— Я тебе раніше зустрічав. Ти один із тих котів, які тут мандрували кілька сезонів тому.

— Так, — кивнув Ожинокіготь. — А я пам’ятаю тебе. Ти Сіре-Небо-Перед-Світанком, правильно?

— Так! — Сірий наче здивувався, що Ожинокіготь запам’ятав його ім’я. — А ви… Ви знайшли той дім, який шукали?

— Знайшли, дякую, — відповів вояк. — Хороше місце, біля озера.

Сірий схилив голову набік.

— То чому ви зараз тут? І що ви зробили з усіма іншими?

— Ми прийшли, бо… — почала Вохрошубка, але замовкла, коли Студня кинула на неї застережливий погляд. Кінчик хвоста кішки нервово засмикався.

— Вони тут проходом, — пояснила Студня.

Леволап наїжився. Падуболапка прихилилася до нього і промурмотіла:

— Вона не хоче образити котів Племені, кажучи, що їм потрібна допомога від чужинців. Здається, для них досить того, що вони з Бурешубом воскресли з мертвих.

Але їм потрібна наша допомога! Ці коти були такі худі, що він міг порахувати на них кожне ребро. Вони точно не могли зрівнятися з тими зайдами. Леволапові аж гаряче стало від злості, коли він згадав глузливі вирази морд Смуганя і Смика та їхній зухвалий тон.

Вони думають, ніби можуть робити що заманеться, і ніхто їх не зупинить!

Тим часом багряне призахідне світло вже почало згасати, залишаючи гори в сутінках. Пазур махнув подорожнім котам хвостом, аби рушати далі.

— Побачимось пізніше в печері, Сірий, — нявкнув кіт. Його голос звучав рішуче і ясно свідчив про те, що він зараз більше не відповідатиме на жодні запитання.

Коти Племені вернулися до своєї здобичі й потягнули її по скелі. Орлине пір’я м’яко шелестіло об камінь. Леволап, минаючи їх, обійшов птаха з безпечної відстані. Хоч той був мертвий, новаку все одно не подобався вигляд гострих закручених пазурів та яскравого ока, що ніби витріщалося прямо на нього.

Леволап крокував біля брата і сестри кам’янистим плато, коли раптом почув гуркотіння. Він підвів погляд, але небо було чисте, і над вершинами вже загоралися зорі. Гуркіт усе гучнішав, а повітря ставало вологіше, аж доки на Леволаповому хутрі не почали нависати краплини води.

Вони наблизилися до кінця плато. Падуболапка побігла наперед і зазирнула через край.

— Ходи подивися! — гукнула вона.

Леволап підбіг до неї, але раптом різко загальмував і озирнувся перевірити, чи не був Сойколап надто близько до краю. Прямо перед ним скеля западала у вузьку круту долину. Біля підніжжя пінився потік, розкидаючи бризки там, де вдарявся об каміння, і звиваючись поміж корінням недорослих кущів, які чіплялися за береги. Гуркотіння долинало знизу — звідти, де зникав потік.

— Це водоспад, — голосно нявкнула Вивіркострибка і махнула хвостом. — Ми майже прийшли.

Пазур досі вів перед, обережно спускаючись по камінню до потоку. Біля самої води була крихітна стежинка, тонка, мов галузка ожини.

— Дивіться, куди ступаєте, — гукнув він.

— Пам’ятаєш, як ми вперше сюди прийшли? — спитала Вивіркострибка Ожинокігтя.

Смугастий кіт смикнув вусами.

— Хіба таке можна забути?

— Це було дорогою назад від Сонцеспаду, — пояснила Вивіркострибка новакам. — Був сильний дощ, і повінь знесла нас до потоку. Ми гупнулися прямо з водоспаду й опинилися в озері внизу.

— Я думав, що вже приєднався до Зореклану, — додав Бурешуб, зупинившись, аби глянути на струмок, а тоді обережно рушив далі кам’яним схилом.

Вивіркострибка подалась за ним, але раптом озирнулась і додала:

— Подивимось, чи вдасться цього разу дійти, не намочивши лапи. Сойколапе, тримайся за мій хвіст і йди точно за мною.

Мовчки, єдиною вервечкою коти почали дертися краєм потоку аж до верхівки водоспаду. Навіть Бризолап зважав на вказівки досвідчених котів Племені, що йшли попереду.

Дійшовши до краю долини, Леволап зупинився і глянув униз, туди, де вода зі стугоном падала в озеро. У повітрі висіла мряка, каміння було слизьке.

— Як Сойколап спуститься? — промурмотів він до Падуболапки.

Сестра схвильовано похитала головою.

— Він в житті не зможе.

Раптом Леволап почув обурені крики. Ожинокіготь вхопив Сойколапа за карк і почав спускатися, тримаючи новака в зубах, немов кошеня.

— Я можу сам! — розлючено зашипів Сойколап.

Вивіркострибка, яка вже безпечно спустилася, стежила за цим усім, посмикуючи кінчиком хвоста.

— Не смикайся, бо кину тебе в озеро, — попередила вона.

Леволап прихилився до Падуболапки і прошепотів їй на вухо:

— Із Сойколапом про це ні слова. Він нас розірве на вороняче їдло.

Його сестра швидко кивнула і почала сама спускатися вниз. Леволап рушив за нею. Останньою залишилася Вохрошубка. Серце новака билося надто швидко, він намагався знайти тверду опору на вогкому камінні. Раптом він послизнувся, і задні лапи безпомічно дриґалися в повітрі над бурхливою водою, доки він намагався підтягнутися вгору. Вохрошубка вхопила його зубами за плече і потягнула.

— Дякую, — видихнув юнак.

Вохрошубка повела вухами, але нічого не сказала.

Леволап ще ніколи не почувався настільки вдячним, як тоді, коли опинився на рівній землі біля озера. Його лапи тремтіли, а хутро було мокре від бризок, але всередині новак почувався гордим і сильним. Ніщо не могло зупинити котів Кланів, навіть спуск по водоспаду. Скоро вони розберуться із цими вражими стервоїдними чужинцями і покажуть їм, хто заслуговує полювати в горах. Не дивно, що коти Племені не могли з ними впоратися: вони були надто дрібні й худі, аби мати справжню бойову силу. Пазур і Ніч зробили правильно, коли прийшли по допомогу до Кланів. Це був єдиний шанс для Племені Стрімкої Води.

Кілька котів Племені ховалися за камінням довкола озера і перелякано визирали на новоприбулих. Леволап намагався вдавати, що не помічає їх. Йому не подобалося, що його вивчають, немов якогось цікавого жука, із підозрою та цікавістю. Ці коти мали б поводитися більш вдячно за те, що Кланівці прийшли аж сюди їм допомогти!

Воронокрил відійшов від решти загону і сів, схиливши голову, на дальньому краю озера під покрученим деревом.

— Що Воронокрил робить? — запитав Леволап.

— Там похована Перохвоста, — пояснила Вохрошубка.

Леволап витріщився на худорлявого чорно-сірого кота, який зігнувся біля купи каміння.

— А чому він такий сумний? Вони ж навіть не були з одного Клану…

— Воронокрил її кохав, — лагідно відповіла Вохрошубка. — Перохвоста загинула, рятуючи його від Гострозуба, і вона врятувала все Плем’я.

Уередині Леволапа заворушилося розуміння, немов миша в купі листя. Мабуть, саме через втрату Перохвостої Вітряний кіт став таким похмурим і злим. Новак помітив, що Бризолап стежить за батьком із ревнивим вогником у примружених очах. Оце вперше Леволап відчув до нього співчуття. Він не знав, як би почувався, якщо б Ожинокіготь так журився за давно загиблою кішкою, маючи вже Вивіркострибку.

— Ходімо, — увірвався в його думки Пазур. — Пора пройти Стежкою Стрімкої Води.

Він обійшов краєм озера і застрибнув на перший камінь.

Очі Леволапа здивовано поширилися, коли Пазур зник за водяною завісою.

— Куди він дівся?

Вохрошубка торкнулася хвостом до його плеча.

— Побачиш.

Леволап почав дертися слизьким камінням за Падуболапкою, Сойколапом та Вивіркострибкою, які вже чекали там, де зник Пазур. Вони стояли на вузькому виступі, що вів за водоспад. У дальньому кінці зловісно чорнів отвір. Хутро Леволапа наїжилося.

— Іди за мною, — нявкнула Вивіркострибка до Сойколапа. — Тулися ближче до скелі.

Сойколап, який досі дувся за те, що його знесли вниз водоспадом, буркнув щось собі під носа.

Вивіркострибка пішла першою, ступаючи точно по прямій лінії й торкаючись хутром кам’яної стіни. Сойколап рушив за нею, і Леволап подався слідом, готовий вхопити брата будь-якої миті, якщо він послизнеться.

Вода гуркотіла, наповнюючи вуха громом і промочуючи їхні шубки. Леволап уже думав, що вона от-от його зіб’є і кине в озеро внизу. У сутінках він ледве розрізняв постать Сойколапа на тлі мокрої скелі. Вологе повітря притлумлювало запахи друзів. Він міг тут бути цілком один, крокувати в темряві під землею без надії на повернення.

— Оце воно, — почулося мурмотіння Сойколапа. — Це те місце, де ми повинні бути.

Леволап не був певен, що саме мав на увазі брат. Йому здавалося, що вони радше повинні бути під деревами, з травою під лапами. Глибоко вдихнувши, Леволап ступив у роззявлений отвір і опинився на вході до печери. Крізь водоспад позаду пробивалося слабке світло, відкриваючи перед ним стрімкі кам’яні стіни, що нависали з усіх боків, зникаючи в тінях.

Леволап прокліпався і подався вперед. Коли вузький прохід залишився позаду, гуркіт води трохи стих. Падуболапка і Сойколап крокували біля нього. Падуболапка вражено роззиралася довкола, а Сойколап лише тремтів від напруги.

Ожинокіготь, Пазур і Вивіркострибка вже стояли трохи глибше в печері. Гнучкі коричнево-сірі коти Племені сиділи, повитріщавшись, ніби не насмілювалися вийти й привітатися з гостями. Усі вони були худі й нервові.

«Не переймайтесь, — подумав Леволап. — Тепер, коли ми прийшли, все буде добре».

Раптом із тіней углибині печери з’явився брунатний смугань. Він був худий, мов палиця, його шкіра була ніби напнута на кістках, а морда посивіла від старості. Бурштинові очі блищали в сутінках.

Ожинокіготь поважно схилив голову.

— Вітаю, Скелевидцю.

Леволап нетерпляче переминався на твердій долівці печери, чекаючи, коли старий кіт із ними привітається. Вони мусять негайно почати планувати, як позбутися чужинців.

Скелевидець стояв, озираючи новоприбулих. Рідке хутро на його карку та плечах почало здиблюватися.

— Як ви посміли сюди прийти? — загарчав він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

Леволап не вірив власним вухам. Скелевидець не був радий, що вони прийшли? Він що, зовсім мишомізкий?

Провідник розвернувся до Пазура і Ночі.

— Що ви зробили? — гаркнув він.

Леволап побачив, як Пазур зглитнув.

— Ми… ми пішли шукати Клани, — затнувся він, перелякано водячи одною лапою по долівці. — Ми привели допомогу…

— Ми думали, що так буде краще, — додала Ніч.

— Ви помилялися! — голос Скелевидця бринів від злості. — Ви покинули своє Плем’я в час, коли нам найбільше потрібні звіролови. Ви розповіли Кланам про нашу слабкість. І ви привели купу зайвих ротів. Як ви посміли зайти в нашу печеру? Ми вам тут не раді.

Бурешуб і Студня, які зайшли слідом за Леволапом та іншими новаками, подалися вперед і стали перед Скелевидцем. Старий кіт примружив очі.

— А ви померли!

Бурешуб не здригнувся.

— Ні, не померли. І ми досі вірні Племені Стрімкої Води, що б ти собі не думав.

— Ми мусимо вам допомогти, — благально мовила Студня.

Проте погляд Скелевидця був холодний, як і скелі довкола нього.

— Я прогнав вас з гір не просто так. Ви думаєте, мені це було легко? Ні. Але так воліли наші предки.

— Значить, наші предки помилилися. — Бурштинові очі Студні заблищали. — Плем’я зараз потерпає навіть більше, ніж тоді, коли ми пішли. Чужинці стали ще нахабніші. Ми зустріли їх дорогою сюди. Вони поводилися так, ніби гори — це їхня територія, і вони можуть легко нас прогнати, якщо захочуть.

— Ми прийшли допомогти, — наполягав Бурешуб. — Ми вам потрібні.

— Потрібні! — повторив Скелевидець. — І що ви можете зробити? Надто багато життів уже втрачено, надто багато крові пролито — і це твоїх лап діло. Ти сказав, що нам треба проявити силу і захистити свою територію, але це не спрацювало.

— Але не було ніякої території, — зауважив Ожинокіготь, підступивши до Бурешуба. — Вам потрібно помітити свої кордони.

— Ми ніколи цього не робили! — гаркнув Скелевидець. — Плем’я не має такого звичаю, і Бурешуб це знає.

Бурешуб схилив голову. Леволап перезирнувся з Падуболапкою і побачив в очах сестри відображення власного гніву. Наскільки дурним був цей старий, якщо не просто прогнав Бурешуба з Племені, а ще й відмовлявся від допомоги, коли той повернувся?

— Бурешуб зробив так, як вважав за краще, — встряла Вивіркострибка. Її зелені очі мигтіли від роздратування. — Так само, як Пазур і Ніч. Немає нічого ганебного в тому, щоб просити про допомогу. Чи ти радше дозволиш Племені померти через свою пиху?

Скелевидець підступив до рудої кішки, наїживши хутро на карку. Леволап уже напружив м’язи, готовий стрибнути, якщо провідник Племені спробує напасти на його маму.

Тоді старий опустив хвоста, і його хутро вляглося.

— Плем’я Вічного Полювання не посилало мені жодних знаків про те, що треба прийняти допомогу Кланів. — Повернувшись до Ожинокігтя, він додав: — Я не хочу образити ні тебе, ні твоїх товаришів. Я знаю, що ми в боргу перед вами, і вірю, що зараз ви теж бажаєте нам добра.

Ожинокіготь розтулив рота, щоб відповісти, але Скелевидець підняв хвоста, закликаючи до тиші.

— Вам не слід було приходити, — повів далі він. — Це не ваша битва. Ви можете залишитися тут на ніч, але вранці вас проведуть до краю гір, і ви не повинні повертатися.

— І як ви нас зупините? — прогарчав Бризолап прямо позаду Леволапа.

Чи не вперше Леволап погоджувався з Вітряним новаком. У Племені не було достатньо сили, аби підкріпити накази Скелевидця. Проте він здогадувався, що Ожинокіготь не буде тут лишатися, якщо Плем’я не захоче їх прийняти.

— А як щодо нас? — запитала Студня.

Скелевидець звернув на неї свій бурштиновий погляд.

— Ми не можемо годувати ще два голодні шлунки.

То це все? Від шоку Леволап ніби примерз до землі й затремтів усім тілом. Ми маємо розвернутися і піти додому, не повівши навіть одним кігтем, аби допомогти? Він хотів заперечити, але прикусив язика, побачивши застережливий погляд Ожинокігтя.

— Ми — гості Племені. — Ожинокіготь підійшов і пильно оглянув чотирьох новаків. — Ми не повинні спричиняти незручності.

— Навіть якщо цей дурний…

— Так. — Ожинокіготь зітхнув. — Я розчарований не менше за вас, але ми не повинні погіршувати ситуацію. Ви всі це розумієте?

— Якщо ти так кажеш… — неохоче нявкнув Леволап.

Падуболапка і Сойколап згідливо кивнули, і навіть Бризолап відгаркнув: «Та певно».

До них з іншого краю печери підійшла коричнево-сіра кішка Племені.

— Привіт, Ожинокігтю, — мовила вона. — Пам’ятаєш мене?

Вояк схилив голову набік.

— Птаха-Що-Сідлає-Вітер. Ти була з Пазурем, коли ми вперше зустрілися.

— Так, — муркнула Птаха. — Рада знову тебе побачити. Скелевидець попросив мене знайти для вас місце, аби переночувати. Ви з вояками можете піти зі мною до вартових печери, — вона махнула хвостом на край печери, — ваші новаки можуть спати біля наших першаків.

Леволап напружився, гадаючи, чи не звелів Скелевидець розділити котів Кланів, щоб на них легше було напасти. Проте Ожинокіготь спокійно погодився, і здоровий глузд підказував новакові, що Клани зробили б так само, якби до їхніх таборів завітала велика група котів.

Поки Птаха вела новаків углиб печери, Леволап вигинав шию, аби краще все роздивитися. Уже запала ніч і зійшов місяць, перетворивши водоспад на срібну завісу й відкидаючи м’яке мерехтливе сяйво в печеру. Новак бачив розкидане каміння по краях, а де-не-де видніли проломи у стінах, що вели до вузьких виступів. Зі стелі високо над головою звисали кам’яні пазурі.

Його ніздрі залоскотав запах свіжини, і в животі забуркотіло. З одного боку печери Сірий та його мисливський патруль притягли свого орла і роздирали його на шматки. «Сподіваюся, вони з нами поділяться», — подумав Леволап. Востаннє він їв ще в лісі, і здавалося, що це було кілька сезонів тому. Кагат був скромний: кілька мишей і кріль. Не дивно, що вони такі худі!

Птаха повела новаків у дальній кінець печери, де в напівтемряві розгалужувалися тунелі. За кілька хвостів від них борюкалися двоє молодих котів, а троє чи четверо інших за ними спостерігали.

— Це наші першаки, — оголосила Птаха.

Коти розборонилися, посідали і витріщилися на новоприбулих.

— Хто це? — запитала світло-сіра кішка. — Вони полонені?

— Ні, Ріне, це гості, — відповіла Птаха. — Вони сьогодні в нас заночують. Подбайте про них і знайдіть їм місце для сну.

— Що, для всіх чотирьох? — вигукнув чорний котик. — Тут нема де.

Сіра кішка добряче його штурхнула.

— Не будь такий неввічливий! — А новакам додала: — Не зважайте на Писка, він жукомізкий.

— Сама жукомізка! — відбуркнув Писк.

— Одну ніч перетерпите, — коротко нявкнула Птаха. Привітно кивнувши котам Кланів, вона побігла назад через печеру туди, де на неї чекали Ожинокіготь і решта.

Леволап раптом засоромився. Навколо новаків зібралися першаки і першачки й почали зацікавлено їх обнюхувати.

— Я Леволап, — нявкнув він, намагаючись звучати впевнено. — Це моя сестра Падуболапка і мій брат Сойколап, а це Бризолап.

Сіра кицька кивнула і витягнула одну лапу. Цей жест спантеличив Леволапа, хоча він мусив визнати, що виглядало це досить ґречно.

— Я Рінь-що-Котиться-з-Гори, — сказала вона, — а цей надокучливий клубок хутра — мій брат Писк-Лютої-Сови.

Писк закопилив губу до сестри, а тоді так само ввічливо витягнув лапу. Леволап кивнув у відповідь, сподіваючись, що першаки Племені не сприймуть їх за невихованих котів.

— А я Плюск-Сполоханої-Рибки, — додала дрібненька смугаста кішка, підстрибнувши до них і високо задерши свого коротенького хвостика. Решта першаків трималася подалі, недовірливо оглядаючи гостей.

— Ви прийшли здалека, — мовила Рінь. — Я ще ніколи не чула котів з таким запахом, як у вас.

Падуболапка почала розповідати історію про те, як Пазур і Ніч прийшли за ними, але не встигла дійти до моменту з початком їхньої мандрівки, бо її перебили звіролови, котрі увійшли до тунелю зі шматками орла в зубах.

— Ось. — Сірий поклав свіжину перед першаками. — Тут на всіх стане.

— Дякую, — облизнувся Писк. — Ми вже давно так добре не їли, — тихо додав він новоприбулим.

— Чужинці відбирають усю нашу здобич, — сумно пояснила Рінь. — Вони спостерігали за нами і навчилися наших методів полювання, а навколо нема стільки орлів, щоб забезпечити всіх.

— От скоро я стану звіроловом, — похвалився Писк, — і зможу прогодувати все Плем’я.

— Ага, коли орли навчаться говорити! — форкнула його сестра.

Леволап уже почав боятися, що їхня вечеря мусить зачекати, поки брат із сестрою нарешті пересваряться.

— Це для нас дуже дивно, — озвався він, сподіваючись їх відволікти. — Ми так не розподіляємо обов’язки. У нас усі і полюють, і б’ються.

— Не може ж воно все даватися природно, — нявкнула Рибка. — Мабуть, важко все це вчити.

— Ага, — погодилася Падуболапка до Леволапового подиву. — Але це й весело.

— У нас Скелевидець обирає, ким ми маємо стати, — сказала їй Рінь. — Великі й сильні кошенята стають вартовими печери, а ті, хто з виду зможе швидко бігати і високо стрибати, — звіроловами. Я буду вартовою печери.

Так, чудово, а коли ми зможемо нарешті поїсти? Живіт Леволапа вив від голоду. Він уже все це знав, бо Студня розповідала про Плем’я ще на території Громового Клану.

На його полегшення, Рінь та решта першаків почали ділити свіжину. Вони розбилися на пари; кожен кіт відкусив шматок здобичі, а тоді помінявся зі своїм партнером.

— Може, варто теж так зробити, — прошепотіла Падуболапка. — Бо вони подумають, що ми дуже невиховані.

— Гаразд, — нявкнув Леволап. — Ти тоді поділися із Сойколапом, а я — з Бризолапом.

— Нащо? — роздратовано спитав Сойколап. — Здобич є здобич. Давайте їсти.

— Чому вона каже твоєму брату, що робити? — запитала Рінь, підвівши голову від свого шматка свіжини. — Чому він не може просто повторити за нами?

Леволап ніяково глянув на брата, знаючи, як Сойколап ненавидить, коли хтось говорить про нього так, ніби його тут нема.

— Ну, бо він сліпий.

Рінь здивовано поширила очі.

— Ого, це реально дивно.

— А як він усе робить? — зацікавлено спитав Писк. — Вам доводиться водити його всюди хвостом?

Леволап побачив, як брат прищулив вуха. Він уже розкрив рота для в’їдливої відповіді, але Падуболапка затулила його хвостом. Сойколап роздратовано сплюнув жмуток хутра.

— Він сліпий, а не глухий, — нявкнув Леволап. Він злився за брата, але не хотів починати сварку. — Йому все вдається добре. Ви раніше не бачили сліпого кота?

— Ні, — відповіла Рінь так, ніби це було дуже дурне запитання. — Як ваш Клан узагалі відпускає його кудись самого?

Леволап зрозумів, що вона має на увазі, і здригнувся. У цьому скелястому місці сліпий кіт довго б не прожив. Навіть якби йому вдалося уникнути орлиних пазурів, рано чи пізно він би впав з якогось урвища.

— Сойколап тренується на медикота, — мовила Падуболапка, захищаючи брата.

Рінь це ще сильніше вразило, а більшість першаків нагострили вуха.

— Це неможливо! — вигукнула Рибка. — Як сліпий кіт може очолювати ваш Клан?

Що? Леволап перезирнувся з Падуболапкою.

— Він не буде провідником.

— Але ти… А, я зрозуміла! — Спантеличений вираз в очах Ріні зник. — У Племені Цілителем є Скелевидець. І він обирає кота, який стане Цілителем після нього. Але, мабуть, у вас усе по-іншому.

— У нас є і провідник, і медикіт, — зверхньо пояснив Бризолап.

— Дивно… — промурмотів Писк.

Про себе Леволап подумав, що у Племені все ще дивніше. Як Скелевидець може ухвалювати правильні рішення, якщо в нього немає медикота, аби порадитися? Здається, у нього навіть воєводи немає. Може, Плем’я зрозуміло б, як їм впоратися з чужинцями, якби всі не вірили так сліпо кожному слову Скелевидця.

— Привіт. Ну як ви тут?

Леволап аж підскочив, почувши голос Вивіркострибки, — вона підійшла ззаду непомітно.

— Добре, дякую, — він намагався звучати переконливо.

— Чудово. Я думаю, що вам уже час влягатися, аби добре виспатися. Схоже, завтра на нас чекає довга подорож.

Леволап проковтнув останній шматок орла і глянув на маму. Вона не виглядала такою веселою, як зазвичай, — хвіст волочився по землі, а в очах був тривожний вираз. Мабуть, вона думає, що приходити сюди тільки для того, аби їх відправили назад, було помилкою. Леволап потягнувся й потерся об її мордочку. Йому хотілося заспокоїти Вивіркострибку, сказати, що ці дурні коти Племені мали бути вдячні за їхню допомогу, але він не міг цього зробити перед першаками.

— Гаразд, — нявкнув новак. — До ранку.

Вивіркострибка погладила його хвостом, лизнула Падуболапку та Сойколапа і тихо закрокувала геть. Леволап провів її поглядом, думаючи про те, що хотів би бути разом з вояками Кланів, а не з купкою незнайомих першаків.

— Ходімо, — нявкнула Рінь, торкнувшись до його вуха хвостом. — Я покажу, де ви будете спати.

Першачка повела новаків до невеликих заглибин у долівці. Вони були встелені мохом і пір’ям.

— Обирайте, — мовила кицька.

Леволап згорнувся в більшій заглибинці разом із Падуболапкою та Сойколапом. Принаймні спатимуть вони зручно. На мить він майже повірив, що вони знову опинилися в яслах Громового Клану. Проте в яслах у нього ніколи не було стільки турбот, що не давали йому заснути.

Новак лежав, примруживши очі, дивився на миготливе світло на стінах печери і слухав вічне стугоніння водоспаду. От і все. От він і настоявся на пагорбі, споглядаючи озеро і відчуваючи, що здатен на все. Їхня подорож обернулася пусткою. Ці дивні пихаті коти відкинули їхню пропозицію, навіть не давши змоги допомогти.

Леволап зітхнув. Він так довго чекав шансу вирушити в таку подорож, побачити гори, але тепер, опинившись тут, просто хотів додому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Сойколап почув, як зітхнув його брат, і розчарування накотило на нього, немов хвиля на берег озера. Від Падуболапки відчувалося таке саме, перш ніж вона заснула, але він цього почуття не розділяв. Вони дійшли до гір, а для нього це було найважливіше. Новака турбувало тільки те, що їх змусять вертатися додому раніше, ніж він встигне дізнатися всі таємниці, які на нього тут чекали.

Сойколап тихо лежав у теплому гнізді, намагаючись змалювати собі печеру. Розташування водоспаду було легко з’ясувати через його шум, а котів — через їхні запахи. Він дізнався, що між запахами вартових печери і звіроловів так само є різниця, як між Племенем і Кланами.

Окрім їхніх запахів Сойколап відчував і важкі емоції, страх та почуття вразливості в ситуації, яку вони не могли контролювати. А до того — страшенне виснаження, ніби коти Племені вже були готові здатися і залишити гори.

«Де їхні предки? — замислився Сойколап. — Чому Плем’я Вічного Полювання нічого не робить, щоб допомогти?»

У його думках постав образ Скелевидця — сивого смугастого кота, якого він бачив у спогадах Студні про битву та їхнє з Бурешубом вигнання. Шум водоспаду став ще гучніший, запульсував у вухах, і врешті очі новака розплющилися. Він стояв на відкритому кам’яному виступі, де до цього вже зустрічався зі Скелею. Зорі морозно мерехтіли над головою, крижаний вітер куйовдив хутро. Скелевидець стояв практично за хвіст від нього, повернувшись спиною.

Сойколап пірнув у тінь за каменем і визирнув звідти. По хребту наближався ще один кіт, такий само худий і смугастий, як і більшість котів Племені, але з мерехтінням зір у хутрі. Сойколап заховався ще глибше в тіні. Мабуть, це один із предків гірських котів — із Племені Вічного Полювання. Новак замислився, чому Скеля привів його сюди в попередньому сні, ніби це місце було священне для Племені.

Скелевидець зачекав, доки предок зупинився за лисячий хвіст від нього, а тоді вклонився.

— Вітаю, — нявкнув він. — Які вказівки ти прийшов мені дати?

Предок мовчав. Сойколапові здалося, що від нього йде якесь відчуття поразки, ніби навіть Плем’я Вічного Полювання вже втомилося від боротьби і було готове здатися.

— У мене немає вказівок, — врешті-решт відповів кіт. — Ще ніколи в історії Племені нам не доводилося провадити вічну війну. Досі гори були достатнім захистом. — Він зітхнув, немов вітер зашепотів понад скелею. — Ми не бачимо їй кінця.

— Але мусить бути кінець! — запротестував Скелевидець. — Моє Плем’я помирає. Мусить бути щось, що ми можемо вдіяти.

Предок похитав головою.

— Не цього разу, — сумно нявкнув він. — Ми думали, що це місце безпечне, але це не так.

Він обернувся й закрокував геть, розчиняючись у тінях.

— Чекай!

Скелевидець підступив на крок, вимахуючи хвостом, але зупинився і приречено похилив голову. Він заточився, повалився в прихисток кам’яного виступу і заплющив очі, ніби був надто виснажений, аби стояти.

Сойколап миттю вискочив зі свого сховку і побіг кам’яним хребтом, ігноруючи обрив з іншого боку. Невдовзі з тіней знову з’явилася постать предка, який досі повільно крокував геть.

— Почекайте на мене! — вигукнув Сойколап.

Предок зупинився й озирнувся через плече. Побачивши Сойколапа, він смикнув вухами і шоковано поширив очі.

— Ви прийшли, — прошепотів кіт.

Сойколап витріщився на нього. Що він мав на увазі? Як міг кіт із Племені Вічного Полювання впізнати кота Клану, який ніколи в житті не бував у горах?

Та перш ніж новак устиг щось сказати, предок озвався знову:

— Йди за мною.

Сойколап завагався. Це було не так, як він собі уявляв. Проте він зараз тут, і в нього стільки запитань, на які треба отримати відповіді. Лапи понесли його майже мимохіть. Предок пройшов останні кілька лисячих хвостів хребта і ступив на стежку, що вела в густу пітьму.

Вузька стежинка, ледь видима на тлі скелі, спускалася серпантином. У тьмяному світлі зір дна не було видно. Принаймні я можу бачити. Це вже буде не так жахливо, як під час учорашньої мандрівки, і не закінчиться тим, що його ганебно знесуть додолу, мов кошеня. Сойколап притиснувся ближче до скелі та спробував не думати про те, як далеко звідти падати.

Предок спокійно крокував далі, не змінюючи темпу, і раз у раз оглядався, аби перевірити, чи йде за ним Сойколап. Нарешті він зупинився, підкликав новака хвостом, а тоді зістрибнув зі скелі та зник.

Сойколап задряпав кам’яну поверхню виступу. Він теж мав так само кинутися в пітьму? Якщо він не уб’ється, то точно прокинеться, а йому не хотілося цього робити, доки не вдасться поговорити з предком. Проте, зазирнувши за виступ, він побачив, що до землі залишалося всього кілька хвостів. Новак легко сплигнув додолу і роззирнувся.

Предок привів його на дно кам’яної лощовини, трохи схожої на табір Громового Клану, але зі значно стрімкішими та вищими стінами. Єдиним виходом і входом була та стежка, якою вони прийшли. Посеред лощовини, майже заповнюючи її до країв, розлігся ставок. На його поверхні вигравало зоряне сяйво. Він нагадав Сойколапові Місячний Став, тільки значно більший, і довкола не було плюскоту водоспаду: вода була спокійна, а в лощовині панувала повна тиша.

Сойколап моргнув. Те, що він сприймав за відблиск зір від ставка, насправді виявилося світлом від численних рядів котів. Чи, може, вони щойно з’явилися? Новак роззирнувся довкола і здригнувся. Він уже звик до Зореклану, але ніколи не думав, що одного дня опиниться в оточенні чужих предків.

Деякі постаті було ледве видно, ніби ці духи настільки древні, що майже розчинилися. Інші світилися яскравіше, в декого досі видніли рани від битви та кров, ніби вони тільки-тільки приєдналися до Племені Вічного Полювання.

Сойколап застиг на місці, коли один із древніх котів підвівся і підійшов його обнюхати. Новак бачив відблиск води крізь його хутро.

— Ми чули, що ви прийдете, — промурмотів предок. Його голос був глухий, ніби він говорив крізь незчисленні нашарування пилу. — Але ми не очікували, що ви прийдете так скоро.

Скоро? Сойколап навіть не уявляв, що для цих древніх духів означає «скоро». Мабуть, вони чекали на це цілу повню життів.

— Ви говорите про пророцтво? — запитав він.

— Так, — видихнув старий кіт. — Прийдуть троє, кров від крові кота з вогняним хутром, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах.

Серце Сойколапа загупало. Вони знали! Вони знали і Зореклан знав! Як давно вони на нас чекали?

— А де інші двоє? — запитав дух предка.

— У печері. — Сойколап не хотів зізнаватися, що він ще не розповів братові й сестрі про пророцтво. — Звідки це пророцтво? — прошепотів він.

Древній кіт не відповів. Натомість із дальнього краю ставка озвалась одна з яскравіших душ.

— Чому ти привів його сюди? — запитала вона, звертаючись до смугастого кота, який звів Сойколапа стежкою. — Він нам чужий.

Інші коти згідливо замурмотіли. Погляди в їхніх блискучих очах були ворожі. Сойколап ледве втримався, аби не кинутися назад на стежку, що вела на хребет.

«Я можу ходити, де хочу, — сказав він сам собі й виклично підвів голову. — Якби я був тут чужий, то не зміг би сюди прийти. І може, мені вдасться зробити для Племені більше, ніж Скелевидець…»

— Ви мусите передати Племені Стрімкої Води повідомлення, — голосно нявкнув новак. — Скажіть їм, що коти Кланів прийшли допомогти їм прогнати чужинців.

Духи предків почали перезиратися й хитати головами. Яскрава кішка, яка щойно говорила, підвелася на рівні.

— Племені не потрібна допомога.

— Як ти можеш так казати? — вражено мовив Сойколап. — Плем’я гине від голоду.

— Ми нічого не можемо із цим зробити, — присоромлено схилив голову предок, який привів Сойколапа в лощовину. — Усе вже втрачено.

— У горах тепер небезпечно, — промурмотів інший кіт. — Ми вірили, що вони зможуть нас захистити, а вони нас підвели.

На мить Сойколапові забило дух від хвилі сорому й почуття зрадженості, що хлинула від зоряних котів. Він намагався струсити її із себе і прочистити думки.

— Плем’я не повинне так легко здаватися, — не вгавав він. — Вони мусять битися, щоб себе захистити.

Двоє котів, у яких були свіжі рани, підвелися зі своїх місць, обігнули ставок і стали перед Сойколапом.

— Ми загинули в битві, — нявкнув один із них, кивнувши на глибокі порізи на своєму боці. — Більше крові не повинно проливатися. Плем’я не вірить у битви.

Сойколап махнув хвостом.

— А чужинці вірять. Мої товариші допоможуть котам Племені, хочуть вони цього чи ні.

Другий поранений кіт підійшов ближче, наїживши хутро на карку.

— Єдиний спосіб це зробити — змусити Плем’я бути більше схожим на Клан. А цього вони не хочуть. Плем’я не має звичаю битися і вбивати інших котів.

— Усе змінюється, — мовив Сойколап, смикнувши вухами.

— Не завжди на краще, — відрубав дух предка.

Його слова відлунили у вухах Сойколапа. З озера ніби почав підійматися туман, огортаючи його, аж доки Плем’я Вічного Полювання не зникло з виду. Мряка поступово темніла, і Сойколап усвідомив, що знову опинився в печері. Падуболапка торсала його за плече.

— Вставай, — нявкнула вона. — Скелевидець скликав віче. Усі коти збираються посередині печери.

Сойколап, хитаючись, зіп’явся на рівні. Лощовина в горах і ставок, оточений мерехтливими котами, здавалися йому більш реальними, ніж ця печера.

— Добре, добре, не панікуй, — буркнув він. — Іду.

Подавшись за запахом Падуболапки та Леволапа, він вийшов зі спальної нори. Новаки приєдналися до решти котів Кланів і сіли біля них. Сойколап незручно переминався на холодній кам’яній долівці. Звідусіль лунали голоси — Кланів і Племені.

Раптом усі замовкли. Сойколап уявив собі, як худий старий кіт, якого він бачив уві сні, виходить перед натовпом, можливо, застрибує на кругляк, з якого він проганяв Бурешуба. «То це і все? — подумав новак. — Тепер ми теж станемо вигнанцями. Не думаю, що вони нас погодують, перш ніж проганяти».

— Коти Племені Стрімкої Води, — почав Скелевидець. — Цієї ночі я читав знаки у воді та зоряному сяйві, і до мене промовило Плем’я Вічного Полювання. Вони не хочуть, щоб нас прогнали з нашого дому, тож я вирішив прийняти допомогу котів Кланів.

У Сойколапа відвисла щелепа. Скелевидець брехав! Це було зовсім не те, що сказало Плем’я Вічного Полювання. Мабуть, Скелевидець за ніч передумав і вирішив ігнорувати своїх предків.

Щойно Цілитель замовк, коти знову загули. Сойколап чув поодинокі заперечення, але більшість була готова вислухати пропозиції котів Кланів. Як він і думав, коти Племені робили все, що їм казав Скелевидець. Учора він не хотів, щоб чужинці залишалися, тож і Плем’я не хотіло, а сьогодні він сказав, що їм варто прийняти допомогу. Ці коти взагалі вміють думати самі?

— Тихо! — підвищив голос Скелевидець. — Ми вислухаємо Ожинокігтя.

Запала пауза. Сойколап почув кроки батька, який вийшов із натовпу і став біля Скелевидця.

— Що нам зробити спочатку? — запитав його Цілитель Племені.

— Оцінити ситуацію. — Голос Ожинокігтя був рішучий та піднесений. Сойколап знав, що батько давно вже мав план. — Нам треба дізнатися, яка реальна загроза. Куди ці чужинці забирають здобич? Де вони нападають на Плем’я? І де в них табір?

— Також нам треба визначити, скільки Племені потрібно території, щоб нормально жити, — вигукнула Вохрошубка десь біля Сойколапа.

— Так, — додав Бурешуб. Він говорив тихо, але напружено. — Ми не можемо сидіти тут і чекати, поки на нас нападуть. Треба встановити кордони і подбати про їх захист.

Коти знову захоплено занявчали, але раптом почувся новий голос:

— Чекайте.

Галас стих, і Ожинокіготь нявкнув:

— Так, Щовбе, що ти хочеш сказати?

— Ожинокігтю, ми давно вже знайомі, — почав той. — Я був першим котом Племені, якого ви зустріли, коли вилізли зі ставка багато повень тому. Я — вартовий печери, і я бився пліч-о-пліч з Бурешубом. Ніхто не може сказати, що я боюся. Але я вважаю, що ви не маєте рації.

— Чому? — навіть у цьому єдиному слові Сойколап почув, як сильно його батько поважав цього кота.

— Ви намагаєтеся перетворити нас на Клан, — відповів Щовб. — А ми не є Кланом. Ми — Плем’я.

— Але це єдиний спосіб вижити! — наполягав Ожинокіготь. — Вам ніколи раніше не доводилося ділити угіддя з іншими котами. Ви не можете жити тут в’язнями і боятися вийти навіть на пошуки їжі.

— Так! — вигукнув якийсь кіт. — Нам потрібна своя територія.

— І ми повинні її захищати! — додав інший.

— Але подумайте, що ми ризикуємо втратити, — твердо пролунав нявкіт Щовба понад голосами Племені. — Усі наші традиції, все, що робить нас тими, ким ми є. Замість цього ми будемо бігати і намагатися запам’ятати, які скелі належать нам.

— Що думаєш? — прошепотіла Падуболапка, коли знову здійнялася суперечка.

— Ожинокіготь має рацію, — без вагань відповів Леволап. — Який у них є вибір?

— Але і Щовб має рацію, — непевно нявкнула Падуболапка. — Уяви, як би ми почувалися, коли б інші коти прийшли на нашу територію і казали нам усе робити по-інакшому.

— Ну, ми не помираємо від голоду, — зауважив Леволап. — Падуболапко, що сталося? Дорогою сюди ти вже планувала, як організувати з Племені Клан.

— Я знаю. Але тепер я побачила, як вони живуть, і все змінилося. — Хвилювання Падуболапки просочувалося в хутро Сойколапа, мов дощ. — Сойколапе, а ти що? — спитала вона. — Як думаєш, Племені треба відмовитися від усіх своїх традицій через цих вдирників?

Сойколап знизав плечима.

— Це не нам вирішувати. Це не наші традиції.

Він почув роздратоване шипіння Падуболапки, ніби вона очікувала, що він її підтримає. Проте проблема була значно складніша, ніж вона чи Леволап могли зрозуміти. Сойколапові не хотілося говорити про свій сон. Він завжди насолоджувався тим, що через зв’язок із Зорекланом отримував додаткову інформацію, але зараз новак нервувався, бо знав, що предки не хотіли, аби Плем’я ставало Кланом.

Новак пригадав почуття сорому, яке вловив біля ставка, жаль Племені Вічного Полювання через те, що вони підвели своїх нащадків, що не знайшли безпечної домівки для тих, хто покладався на їхнє заступництво. Він пригадав їхнє розчарування через те, що гори їх зрадили.

І раптом йому сяйнула думка. Якщо Плем’я намагалося знайти в горах безпечний притулок, то це означало, що вони прийшли з якогось місця, де більше не було безпечно.

То звідки ж вони прийшли? І що їх сюди привело?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Леволап спостерігав, як коти Племені розбиваються на дрібні сварливі гурти.

«Могли б і поберегти сили, — подумав він. — Скелевидець уже все вирішив, і тепер Ожинокіготь головний».

Незважаючи ні на що, його вражала відвага Щовба, котрий не побоявся заговорити, і втішала взаємна повага, яку він бачив між вартовим печери і своїм батьком. Щовб — сильний і відважний кіт, і з належним вихованням із нього вийде великий вояк.

— Принаймні ми не прийшли сюди марно, — нявкнув Бризолап, неквапом підходячи до них. — Скоро наведемо тут лад. Можна цих котів уже називати Гірським Кланом.

— Скажи це так, щоб хтось із Племені почув, то й зубів не позбираєш, — прошипіла Падуболапка.

— Не зважай на нього, — мовив їй Леволап. — Якщо він хоче бути дурком…

Новак осікся, щойно побачив Ожинокігтя, котрий наближався до них.

— Маю для вас роботу, — нявкнув смугастий вояк.

Леволап зірвався на рівні й високо задер хвоста. Нарешті якесь завдання!

— Як думаєте, ви втрьох зможете навчити першаків якихось бойових рухів? — запитав Ожинокіготь.

Леволап трохи завис, поки не збагнув, що «ви втрьох» включало Бризолапа, а не Сойколапа. Троє новаків перезирнулися, вже й забувши сварку з Бризолапом.

— Звісно, — кивнув Леволап, — Раді будемо допомогти.

Він торкнувся кінчиком хвоста Сойколапового плеча, прощаючись, і вони втрьох пішли за вояком на ту половину печери, яку займали першаки. Сойколап, здається, нічого й не помітив; він сліпо дивився на стіну, загублений у власних думках.

— Усіх котів, навіть звіроловів, треба вчити базових бойових рухів, — пояснив Ожинокіготь. — Але вартові печери будуть зобов’язані патрулювати кордони. Вони найсильніші з котів Племені, знають деякі бойові техніки, але їм бракує тренування.

— Та ще ж немає кордонів, — зазначила Падуболапка.

Ожинокіготь по-дружньому обмахнув її вушко хвостом.

— Скоро будуть.

Першаки збилися в тісну купу на власній половині печери. Усі повернулися до Ожинокігтя і новаків, котрі йшли до них.

— Вітаю, — нявкнула Рінь, схиляючи голову перед Ожинокігтем і простягаючи лапу.

— Вітаю, — відповів Ожинокіготь. — Ви, напевно, вже познайомилися з Леволапом, Падуболапкою та Бризолапом. Вони проведуть з вами бойове тренування.

Леволапа дещо засмутило те, що ніхто з першаків не проявив ентузіазму. Вони всі разом замурмотіли; Леволап вловив слова: «…такі самі першаки, як ми».

— Ми з Рибкою — звіролови, — зухвало озвався Писк, махнувши хвостом на світло-брунатну кицю біля нього. — Ми такого не робимо.

— Тепер усе Плем’я таке робитиме, — сказав йому Ожинокіготь.

— Це для вашого ж добра, — додав Леволап.

Писк зиркнув на нього.

— Давайте, — підбадьорливо нявкнула Падуболапка. — Буде весело. А якщо чужинці нападуть, ви маєте захищатися.

Леволап з полегшенням побачив, що Рінь та ще один чи двійко котів ніби зацікавилися. Його лапи засвербіли від передчуття. Це буде добряча підготовка до дня, коли він сам стане виховником і матиме новака.

Ожинокіготь схвально кивнув.

— То я вас тут залишу. Ми з Вохрошубкою і Воронокрилом підемо розвідувати територію, щоб подивитися, чи зможемо встановити кордони. — Він відвернувся, а тоді озирнувся через плече. — Леволапе, не хочеш піти з нами? Падуболапка і Бризолап дадуть раду тренуванню.

На мить Леволап відчув розчарування. Тоді нагадав собі, що хотів дослідити світ за озером, а це була нагода побачити більше.

— Гаразд, — нявкнув він і, помахавши решті хвостом на прощання, пішов за Ожинокігтем до входу в печеру.

Вохрошубка і Воронокрил уже чекали на виході разом із Пазуром, Птахою та Сірим.

— Ми йдемо з вами, — нявкнув Пазур. — Вам знадобиться підтримка, якщо чужинці десь поруч.

— Дякую, — Ожинокіготь махнув хвостом, пропускаючи великого вартового печери повести перед.

Леволап рушив Шляхом Стрімкої Води позаду водоспаду одразу за батьком. Тепер, коли крізь завісу пінистої води пробивалося сонце, все вже не здавалося таким страшним, як у вчорашніх сутінках. Опинившись на відкритому просторі, він зістрибнув на землю біля плеса й обтрусив краплі води зі своєї шубки. Небо синіло, на ньому гойдалися маленькі хмаринки, гнані сильним вітром. Сонце тільки-тільки позолотило найвищі верхівки, купаючи схили гір у світлі. Високо над головою самотній птах нарізав ліниві кола.

— Орел, — промурмотіла Птаха. — Треба його пильнувати.

— Сюди, — нявкнув Пазур. Він застрибнув по камінню з іншого боку плеса та поліз нагору, аж поки не опинився на пласкому кам’яному карнизі. Леволап із рештою рушили за ним. Піднявшись, новак засапано став на краю і глянув на ліс гострих скель. Лише де-не-де кілька купок зелені розбавляли неозорий сіро-бурий пейзаж. Ніщо не ворушилося.

— Тут порожньо. — Він визирнув на каміння за навісом. — Здається, що тут нікого, крім нас, і нема.

— Не вір у це, — прогарчав Пазур, підходячи до новака. — Чужинці не настільки добре ховаються, як ми, але що далі — то краще.

— Тоді вам треба навчитися ще краще, — різко нявкнув Ожинокіготь. — Тоді зможете дати відсіч.

Пазур із сумнівом пирхнув та почав дряпатися крутим схилом на хребет. Коли Леволап ступив на хистке каміння, то подумав, що ніколи й нізащо не зможе туди вилізти. З кожним кроком уперед він, здавалося, сповзав униз на два. Новак зауважив, що коти Племені ставлять лапи на схил боком, і йому пішло краще. Нарешті він зміг видряпатися на останній хвіст висоти і затягти себе нагору.

Вітер куйовдив шубку, очі сльозилися. Прокліпавшись, Леволап поглянув на ще розлогіший пейзаж гострих скель і вузьких байраків, поораних струмками, з травинку завширшки, що звивалися поміж камінням. Ген далі він побачив зелені розводи і збагнув, що це перед ним підніжжя гір — можливо, той ліс, який вони проходили дорогою.

— Я почуваюся птахом! — гукнув новак.

Слова ще й не вилетіли з його рота, як він відчув, що лапи сковзаються. На якусь жахливу мить Леволап подумав, що то вітер зніс його з верхівки і зараз він розіб’ється об скелі внизу. Пейзаж нудотно завертівся навколо. Тоді в загривок вчепилися зуби і витягли його назад. Новак озирнувся і побачив Воронокрила.

— Дякую, — зіпнув Леволап.

— Просто пам’ятай, що ти не птах, — прогарчав Вітряний кіт.

Леволап ненадовго присів, поки не минуло запаморочення і не вгамувалося серце. Коли він підвів голову, то побачив, що Пазур, Вохрошубка й Ожинокіготь стоять за кілька кроків від нього. Кіт Племені хвостом показував на щось за виступом.

— Ось там Бурешуб і повів нас у бій, — нявкнув він.

Уже обережніше Леволап підібрався до краю та глянув униз. Земля вривалася крутобокою долиною, обрамленою гострими скелями. Унизу вузький потічок звивався поміж валунами. Новак тремтів, уявляючи, як ці схили спливають кров’ю котів, і чув крики, з якими вони кидались у бій.

— Ми там більше не ходимо, — провадив Пазур. — Зайди думають, що тепер ця територія належить їм.

— Може, треба показати, що вони помиляються, — мовила Вохрошубка, махнувши хвостом.

— Воно того не варте, — похитав головою Пазур. — Тут ніколи не було багато здобичі. Якщо пройти цим хребтом трохи далі, то буде ще одна долина зі струмком. Там є трава і трохи кущів, зазвичай попадається мишка чи дві, а як пощастить, то й кріль. Мох для кубел ми теж беремо звідти.

Леволап глянув у вказаному напрямку. За кілька лисячих хвостів від них, на хребті, стримів покручений кам’яний шпичак, ніби розтяте блискавкою дерево.

— З цього вийде хороший прикордонний знак, — нявкнув він до Ожинокігтя.

— Добра думка, — кивнув вояк. — А долина зі струмком стане частиною угідь Племені.

Коти Племені це ніяк не прокоментували, хоч і з сумнівом перезирнулися. Леволап співчував їм, адже, на їхню думку, вони все одно втрачають цю територію — поступаються нею котам Кланів, котрі вказують їм, що робити.

— Пазуре, можеш відвести нас туди? — запитав Ожинокіготь.

— Певна річ.

Кремезний вартовий печери рушив уздовж хребта, а Леволап із рештою котів Кланів пішов за ним, уважно дивлячись собі під лапи. Орел, на його превелике полегшення, зник.

Наступна долина видалася придатнішою для полювання: всюди виднілося чимало скриток для здобичі. Пазур уже збирався звернути вниз, але Ожинокіготь поквапив їх далі хребтом.

— Треба пройти вздовж усього кордону, — нявкнув він. — Принаймні там, де він мав би бути.

— Що? — Птаху це, здається, ошелешило. — Ми не зможемо стільки обійти за один день.

— Знаєш, тут це займає довше, — додав Сірий. — Це тобі не мандрівка рівниною.

— Знаю, — відповів Ожинокіготь, і в його бурштинових очах читалося розуміння. — Але час не на вашому боці. Чужинці вас не чекатимуть.

Пазур стиха загарчав.

— Твоя правда. Ходімо.

Він повів котів верхом долини, захопивши кам’яний шпичак як прикордонну мітку. Хребет пірнав униз одразу за входом у долину — там, де з розколини між двома каменюками витікав струмочок.

— Це ще одне непогане місце для мітки, — пояснив Ожинокіготь. — Коли прокладемо кордон, треба буде щодня поновлювати на ньому мітки, тому найліпше обирати місця, які ви запам’ятаєте.

Пазур кивнув, але, схоже, він досі не був переконаний, що Плем’я взагалі хоче ставити ці мітки.

Звідти їхня дорога пролягала через плоскогір’я, де-не-де позасіюване гострим камінням, а тоді через кілька крутосхилів, де не було вже жодних путівців. Сонце підбилося високо. Леволапові подушечки боліли, він уже втратив лік подряпинам, які на них залишило жорстке каміння. Його сліди залишалися на шляху кривавими ляпками. Навіть коти Племені здавалися виснаженими.

Ожинокіготь рвучко зупинився, повернувши за великий кругляк, і Леволап мало не влетів у нього. Хутро на темному смугані стало дибки, і новак відчув запах гніву. Чуючи небезпеку, він потягнувся батькові через плече, щоб визирнути.

Новак дивився вниз на улоговину з невеличким плесом і кількома нещасними кущиками. З-під гілля саме виходила трійця котів; із зубів переднього звисала миша. Усі троє зупинилися і з цікавістю глянули вгору.

— Що відбувається? — запитав чорний кіт. — Що вам треба?

— Можемо запитати те саме, — відповів Ожинокіготь, підступаючи на кілька кроків до краю лощовини.

Пазур підійшов до нього, а з іншого боку стала Вохрошубка. Леволап помітив, що Птаха і Сірий зайняли позиції, з яких можна би було побачити наближення інших чужинців, а Воронокрил обійшов по верхівці лощовини і став біля кущів з іншого боку.

Чорний кіт, який заговорив першим, примружив очі.

— Якщо шукаєте бійки, це можна влаштувати.

— Ми не шукаємо бійки. — Ожинокіготь говорив спокійно, хоча Леволап бачив, що хутро на його карку досі стоїть дибки, і знав, що він може кинутися в бій, якщо доведеться. — Ми встановлюємо кордони. Тут буде територія Племені, а ви зі своїми друзями можете зайняти решту гір. Коли ми закінчимо, буде зрозуміло, де чия частина.

Леволап думав, що це звучить справедливо, але чужинці очевидно так не вважали. Світло-сіра кішка з їхнього гурту підвела голову і сміливо глянула Ожинокігтеві в очі.

— А ти хто такий, щоб казати, куди нам не можна ходити? — зверхньо спитала вона. — Ми маємо право полювати там, де хочемо.

— Це наша територія, — прогарчав Пазур.

— То зупиніть нас, — відрубала кішка. — Щось вам досі це не вдалося.

— І ваші кордони нас теж не зупинять, — додав чорний кіт.

Пазур присів, махаючи хвостом, і був явно готовий скочити на суперників. З іншого боку лощовини пронизливо верескнув Воронокрил. Троє вдирників зібралися ближче докупи, витягнули кігті й прищулили вуха.

— Чекайте! — підняв хвоста Ожинокіготь. — Сьогодні кровопролиття не буде. Повертайтеся до свого провідника, якщо він у вас є, — сказав він чужинцям. — Передайте всім своїм котам, що від завтра тут будуть кордони, і їх порушувати не можна. — Він відступив від краю та махнув Пазуреві. — Хай ідуть.

Кремезний вартовий печери загарчав, коли вдирники проходили повз нього, але не зупинив їх.

— Наступного разу так може не пощастити, — кинув він.

Єдиною відповіддю був зневажливий помах хвоста сірої кішки. Чужинці зникли між двома кругляками. Вохрошубка побігла за ними і зупинилася на місці, де вони розчинилися.

— Вони пішли, — доповіла кицька за мить.

Але вони вернуться. Леволап не висловив цю думку вголос, але здогадався, що, мабуть, всі подумали так само.

— Який у цьому всьому сенс? — зневірено спитав Сірий. — Ці коти ніколи не поважатимуть наші кордони.

— Можемо з тим самим успіхом просто вернутися в печеру, — погодилася Птаха.

— Ні, ви не повинні здаватися, — наполягав Ожинокіготь. — Коли кордони будуть встановлені, ви зможете поновлювати мітки, доки до чужинців нарешті не дійде.

Леволап не був певен, чи його батько має рацію. Хіба кордони не залежать від згоди обох сторін? А якщо одна сторона не погоджується, то кордони треба захищати зубами і кігтями. Чи могло Плем’я оборонити власну територію?

Пазур повів їх далі лощовиною з боку Племені, тоді рушив між кругляками і далі вузькою розколиною в скелі, де пролягала вузенька звивиста стежка. Хутро на широких плечах Пазура торкалося каменю з обох боків.

Так вони пройшли кілька лисячих хвостів, аж доки не дійшли до місця, де стежка розширювалася, а біля підніжжя скелі з’явився кам’яний насип. Згори долинув дикий викрик. За мить на Леволапа приземлилося чиєсь тіло, збивши його з лап. Він перекотився на бік і побачив перед собою юну черепахову кішку з блискавками на обличчі.

— Я тебе знаю! — вигукнув він. — Я тебе вчора бачив.

Кицька витягнула лапу і вдарила його по голові. Леволап устиг тільки помітити, що вона не випустила кігтів. Після такого виснажливого й дратівливого дня йому тільки й хотілося, що розім’яти м’язи в бійці. Він підскочив і кинувся на юначку.

Тарабанячи по ній задніми лапами, новак помітив, що Вохрошубка перекотилася по долівці, зчепившись із сірим котом. Ще один молодий кіт виліз на плечі Пазуреві, вересканячи та впиваючись кігтями. Спереду долинало ще більше галасу, повітря повнилося криками й завиваннями.

На вузькій стежці було недостатньо місця для битви. Плямиста кішка відкинула Леволапа, вилізла на кругляк і зашипіла на нього, вигнувши спину й розпушивши хвоста.

Розвернувшись, Леволап побачив, що Ожинокіготь притиснув лапою шию молодому рудому коту, а прямо за ним пара однакових смуганів пришпилила Птаху до землі та роздряпувала їй хутро. Люто загарчавши, Леволап перестрибнув прямо через Ожинокігтя і кинувся на найближчого смуганя.

— Не проливай більше крові, ніж потрібно! — зашипів йому Ожинокіготь.

Леволап був надто розлючений, аби слухати, та все одно не випустив кігті, коли збив одного смуганя набік і вищирив зуби на іншого, допомагаючи Птасі підвестися.

Бійка закінчилася так само несподівано, як і почалася. Чужинці розсипалися навсібіч, тікаючи стежкою або стрибаючи геть по камінню.

Ожинокіготь підійшов до Леволапа і торкнувся мордою до його плеча.

— Ти бився чудово, — нявкнув він. — Цілий?

Від батькової похвали всім тілом Леволапа розлилося тепло.

— Так, усе добре, — відповів новак. — Вони не сильно билися.

— Мені здалося, що це новаки, — мовив Воронокрил, випльовуючи жмуток сірого хутра.

— Може, вони так розважалися, — припустив Ожинокіготь.

— Розважалися! — закотив очі Воронокрил.

— Вони просто намагалися нас злякати. — Вохрошубка зістрибнула з кругляка, куди заскочила, щоб відігнати нападника. — Вони не полювали і не захищали свій табір.

— Твій Клан добре бився. — До них пришкутильгав Пазур. Він завагався, а тоді промовив майже сам до себе: — Ці битви ніколи не закінчаться?

Сірий і Птаха непевно перезирнулися. Птаха промурмотіла:

— Я думаю, що наш дім уже ніколи не буде повністю наш.

Леволап зрозумів, що коти Племені вийшли з бійки в найгіршому стані. З вуха Сірого текла кров, у Птахи був роздряпаний бік, а Пазур втратив хутро на плечах. Їм справді потрібно вивчити вояцькі бойові прийоми.

Але замість цього коти Племені ніби збиралися здатися. Чи варто сподіватися, що їм допоможуть коти Кланів, якщо вони самі собі не хочуть допомогти?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Падуболапка вивела першаків із печери якраз вчасно, аби встигнути провести поглядом Леволапа і решту Ожинокігтевого загону. Вона шкодувала, що не могла піти з ними, але знала, що навчити першаків Племені бойових прийомів не менш важливо.

— Сидіть тут і дивіться, — наказав Бризолап, коли всі вийшли з печери і зістрибнули на моріжок біля ставка. — Ми з Падуболапкою покажемо вам, як битися.

Падуболапку щось кольнуло. Нехай вони тут і виконують роль виховників, але ж не обов’язково було корчити із себе великого командира!

— Може, краще спершу хай покажуть, що вже вміють? — запропонувала вона. — Тоді будемо знати, з чим працювати.

— Ну… гаразд, — байдуже знизав плечима Бризолап.

— Таке вчать лише вартові печери, — пояснила Рінь, підійшовши до Падуболапки. — Нас навчають, як відбиватися від орлів, якщо вони спробують напасти на звіроловів.

Падуболапка сіла й обгорнула лапи хвостом.

— Чудово. Покажи мені, що ви робите.

Рінь присіла, а тоді відштовхнулася сильними задніми лапами і підскочила. У найвищій точці стрибка кішка махнула обома передніми лапами, а тоді акуратно приземлилася й одразу ж знову присіла.

Падуболапка була вражена. Цей стрибок прекрасно продуманий, щоб відбити напад летючого ворога. Але як адаптувати його для наземного бою?

— Це було чудово, — нявкнула вона. — Ви всі так вмієте робити?

Кілька першаків виступили вперед.

— Ми вміємо. Ми теж будемо вартовими печери, як Рінь.

Троє першаків, включно з Писком і Рибкою, залишилися біля озера. Усі вони дивилися на Падуболапку та Бризолапа вороже.

— Я не розумію, чого це ми маємо робити те, що ви нам скажете, — буркнув Писк. — Ви ще навіть не вояки.

— Ми вміємо битися краще за вас, — форкнув Бризолап.

Падуболапка ледь зітхнула. Бризолап мав рацію, але його зверхність тільки ще більше роздратує Писка.

— Ми це робимо, бо нас попросив Ожинокіготь.

— І що з того? — Писк грубо розвернувся, а тоді через плече додав: — Він не наш провідник. Ми не маємо робити так, як він каже.

— До того ж ми — звіролови. — Рибка принаймні була більш ґречна за свого одноплемінника. — Ми тренуємося, щоб полювати.

— Добре, то уяви, що Бризолап — це кріль.

— Гей! — запротестував новак, але не встиг більше нічого сказати, бо Рибка стала в щось подібне до мисливської стійки, зробила величезний стрибок і приземлилася прямо на нього. Вітряний кіт скинув її із себе і зіп’явся на лапи, обтрушуючи хутро.

— Молодчина! — нявкнула Падуболапка. — Це чудово спрацювало б у битві, але треба додати ще трохи рухів кігтями або вчепитися зубами в горло суперника.

Рибка кивнула. На Падуболапчине полегшення, вона виглядала радше зацікавленою, ніж ворожою.

— Я зробила б так із кролем, — зауважила вона, — але подумала, що з ним так краще не робити.

— Тільки спробуй, — прогарчав Бризолап.

— Ваш стрибок теж може знадобитися, — мовила Падуболапка до групи вартових печери. — Але замість того, щоб махати кігтями на вершині стрибка, приземляйтеся супернику на спину, а вже тоді застосовуйте пазурі. — Це був досить складний прийом, і чужинців він міг би застати зненацька. — Тепер ми з Бризолапом покажемо вам трохи більше базових прийомів, — додала вона.

Вони пробіглися кількома техніками, які новаки вивчають на початку: як кидатися повз ворога так, щоб роздерти йому кігтями бік, і як перекотитися й подряпати супернику черево задніми лапами.

— Тепер ви спробуйте, — наказав Бризолап. — Розбийтесь на пари — вартовий печери і звіролов.

— І пам’ятайте, що на тренуванні кігті не витягувати, — додала Падуболапка.

Вони з Бризолапом сиділи поруч і дивилися на першаків. На її подив, звіроловам нові прийоми давалися швидше. Вони були більш гнучкі, а також, як здогадалася новачка, їм допомагало те, що вони не мусили перевчатися з уже відомих прийомів, як вартові печери.

З іншого боку ставка Вивіркострибка та Бурешуб тренували кількох старших котів Племені. Падуболапка почула, як один із них нявкнув:

— Нащо нам це треба? Ми робили так, як звикли, стільки сезонів, і досі все було нормально.

Падуболапка їм співчувала. Вона розуміла, чому коти Племені прагнуть далі жити за звичаями предків, і зовсім не хотіла змушувати їх змінюватися. «Але вони мусять навчитися, — сказала вона собі. — Це їхній єдиний шанс вижити». Новачка заспокоювала себе тим, що коли кордони буде встановлено, крові вже буде проливатися менше. Зайди подумають двічі, перш ніж нападати на котів, які вміють захищатися.

Коли першаки закінчили практикуватися, вона дозволила Бризолапові показати звіроловам кілька ускладнених прийомів, а сама лишилася тренуватися з вартовими печери, намагаючись підлаштувати якісь із їхніх власних технік.

Так минув сонцепік. У Падуболапки буркотіло в животі, але ніхто з першаків не пропонував зробити перерву на обід, тож вона здогадалася, що вони їдять тільки раз на день. На мить їй захотілося повернутися в Громовий Клан, де вона могла взяти собі свіжини з кагату в будь-який момент, якщо виконала всі свої новацькі обов’язки.

Урешті-решт Падуболапка запросила першаків відпочити біля ставка.

— Це було прекрасно, — нявкнула новачка. — Я здивована, що Скелевидець не вийшов на вас подивитися. Думаю, він би пишався тим, скільки всього ви навчилися.

— Скелевидець практично не покидає печеру, — сказала їй Рінь.

Падуболапка шоковано поширила очі.

— Справді?

— Він виходить тільки для церемоній на верхівку водоспаду, наприклад, коли першак стає повноцінним котом Племені, — нявкнула Рибка.

— І деколи в надзвичайних ситуаціях, — додала Рінь.

— Мабуть, у Кланах це також не так, — форкнув Писк. Він таки взяв участь у тренуванні, але Падуболапка бачила, що це йому не подобалося.

— Так, провідник Клану полює і ходить у патрулі разом зі своїми вояками, — пояснив Бризолап. — І б’ється, якщо потрібно.

— Але ж його можуть убити! — вигукнула Рінь, не менш шокована, ніж Падуболапка мить тому.

— Ну так.

Новачка не хотіла розповідати про те, як провідник Клану отримував дев’ять життів. Вона не була певна, чи Плем’я Вічного Полювання дарувало дев’ять життів Скелевидцеві, і першаки могли б на таке обуритися. До того ж у лісі було значно безпечніше, ніж у горах: там легше ховатися від соколів і немає урвищ на кожному кроці. Кішка роззирнулася холодними сірими скелями, що її оточували, і на неї знову нахлинула ностальгія, гостра, мов пазур.

— Думаю, нам треба продовжувати, — нявкнула Падуболапка.

Раптом на неї щось налетіло ззаду і збило з лап, так що вона приземлилася аж на краю озерця, а хвіст опинився у воді. Бризолап притиснув новачку до землі двома лапами. Його бурштинові очі тріумфально сяяли.

— Це найкращий спосіб розібратися з ворогом! — хвалькувато нявкнув новак. — Коли він нічого не очікує.

Кіт зліз, і Падуболапка, підводячись, почула сміх кількох першаків.

— Дурний клубок хутра! — нявкнула вона і бризнула водою з хвоста йому в мордочку. Та новачка не могла по-справжньому на нього злитися. Так само вони з Леволапом робили в Громовому Клані. — Бризолап має рацію, — мовила вона. — А мисливські техніки добре підходять для підкрадання до ворога, який не знає про вашу присутність. Потренуймося?

Однак коли почалася практична частина, Падуболапка вже була надто виснажена від голоду. Її лапи запліталися, вона не могла ступати так легко, як би хотілося. На щастя, запах котів сповістив про повернення Леволапа з Ожинокігтем та решти прикордонного загону.

Її брат важко кульгав кам’яною стежкою до озера. Падуболапка миттю відпустила першаків: вони все одно вже були надто втомлені, аби продовжувати. Бризолап провів їх до печери, теревенячи про те, як побив лисицю на території Вітряного Клану.

«Так, ніби тут колись будуть лисиці», — подумала Падуболапка. Вона підійшла до Леволапа й підставила плече, аби він спирався, спускаючись гострим камінням до ставка.

— Ти як? — спитала новачка.

— Добре, — виснажено зітхнув Леволап і присів біля озера попити. Тоді підвів погляд і струсив краплини з вусів. — Сьогодні було важко. Ми не змогли пройти весь кордон. Дорога була надто складна.

Падуболапці хотілося підбадьорити його новинами про тренування першаків, але вона все ще сумувала через те, що доводиться їх вчити звичаїв Клану, та й до того ж Писк і кілька інших котів дали ясно зрозуміти, що вчитися вони не хочуть. Новачка глянула на вояків та котів Племені, які повільно й сумовито пробиралися стежкою до печери. Уперше за сьогодні вона помітила, що Сойколап вийшов і сидів на камені біля водоспаду, підібгавши під себе лапи. Коли дорослі коти його проминули, він зістрибнув і підбіг до брата і сестри.

— Я вже по горло ситий печерою, — притьмом оголосив він. — Мені так нудно, хоч власне хутро жуй. Цілий день тут сиджу і слухаю, як кішки стогнуть про своїх хворобливих кошенят.

— А ти не можеш їм допомогти? — запитала Падуболапка.

— Я не їхній медикіт, — відрізав він. — Уявляєш, що скаже Скелевидець, якщо я наступлю йому на хвоста?

— Ну, ти наш медикіт, — від розчарування Падуболапка легко дратувалася. — Може, допоможеш Леволапові?

— А що сталося? — запитав Сойколап, із цікавістю обнюхуючи Леволапа.

Леволап опускав подушечки в озеро, а тоді їх зализував.

— Чесно, все добре.

Падуболапку це не переконало. Брат здавався виснаженим, лапи були потерті та кровили.

— Він позбивав собі лапи. Можеш щось зробити? — спитала вона Сойколапа.

Новак роздратовано смикнув вухами.

— І де я маю знайти трави в цьому Зорекланом забутому місці?

Та все ж він підвівся, скуштував повітря, тоді підійшов до кам’яної стіни, біля якої росли кілька нещасних хирлявих кущиків і смужка трави. За мить повернувся з кількома листочками щавлю в зубах.

— Пережуй це і втирай кашку в подушечки, — сказав він Леволапові.

— Дякую.

Леволап полегшено зітхнув, коли заспокійливі соки почали тамувати біль.

Падуболапка почула кроки по камінню й озирнулася. До них краєм озера наближалася Вивіркострибка.

— Як минуло ваше тренування? — спитала вона.

— Здається, добре, — відповіла Падуболапка. — Дехто вчиться дуже швидко. Але я не впевнена…

— У чому?

— У тому, що ми чинимо правильно. Вони так довго дотримувалися своїх звичаїв. Якось неправильно тепер вчити їх чогось іншого.

— З кордоном так само, — нявкнув Леволап. — Не думаю, що ставитися до гір як до території Клану буде хорошою ідеєю. Чужинцям кордони не потрібні, це точно, і мені здається, що Племені теж. Вони хочуть, щоб усе було так, як завжди.

— Не знаю, нащо ви намагаєтеся скрутитися в трубочку, — кисло мовив Сойколап. — Плем’я Вічного Полювання їм не допомагає, нашої допомоги вони не хочуть. Нащо намагатися змусити їх робити те, чого їм не треба?

— Бо без нас вони загинуть, — відрубала Вивіркострибка, а тоді торкнулася Сойколапового плеча, ніби перепрошувала за грубість. — Пробач. Я дратуюся не менше за вас. Але не думаю, що нам треба здаватися. У нас є чого навчити Плем’я, і рано чи пізно вони це зрозуміють.

Падуболапку це не надто переконало. «Тут іде дуже багато битв, — подумала вона. — І не лише тих, де проливається кров».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 25

Сойколап лежав у вистеленому мохом гнізді біля Леволапа та Падуболапки й наслухав безкінечний гуркіт водоспаду. Здавалося, що в ньому чулися голоси, надто тихі, аби він міг уловити, як би не напружував слух. Неподалік долинало мурмотіння втомлених котів, які вмощувалися до сну.

Леволап і Падуболапка вже сопіли, як їжаки в гололист, вимучені важкою працею. Згорнувшись і накривши носа хвостом, Сойколап теж намагався заснути, але сон не йшов. Його лапи свербіли встати і щось робити. Обережно, аби не розбудити брата і сестру, він вислизнув із гнізда й підійшов до середини печери.

Новак уже потроху вчився давати собі тут раду. Він розрізняв спальні вартових печери та звіроловів і запахи котів Кланів, які ночували з ними. Прокравшись кам’яною долівкою спиною до водоспаду, він почув, як відлунювали краплі води, і знайшов струмочок, що стікав у калюжу. Сойколап нахилився попити. Вода була крижана і смакувала, як вітер.

Він не вірив, що коти Кланів залишаться в горах надовго. Ставлення до них було не надто приязне, що б не казав Скелевидець, і здавалося, що примусове навчання котів Племені навиків Кланів нічого не дасть. Проте, перш ніж вони підуть, він збирався дізнатися більше про Плем’я Вічного Полювання. Знову підвівшись, новак облизав краплини води з губ і покуштував повітря.

Запах Скелевидця! Сойколап вловив слабкий слід на долівці й подався за ним углиб печери, де був отвір. Новак прослизнув усередину й закрокував вузьким тунелем, аж доки рух повітря і ледь вловиме відлуння його власних кроків сповістили, що він зайшов у ще одну печеру.

Цівочкою дув холодний вітерець — вочевидь, тут було видно небо, принаймні частково. Сойколап пішов уперед, але різко відскочив і бридливо обтрусився, вступивши в калюжу. Він потерся об камінь і помацав його одною лапою. Камінь виростав із підлоги печери, немов стовбур дерева. Повітря повнилося дивним шепотом, мурмотінням, яке він ніяк не міг вловити, як і те, що у водоспаді.

Тоді озвався чіткий голос:

— Сойколапе, вітаю в Печері Шпилястих Каменів.

Сойколап застиг. Він надто зосередився на своєму дослідженні й не замислився про те, що Скелевидець може його тут побачити. Новак зрозумів, що це особисте місце Цілителя, як кубло провідника Клану. Але сенсу ховатися вже не було.

— Дякую, Скелевидцю.

Новак почув кроки й уявив, як до нього наближається старий кіт. Коли Скелевидець озвався знову, його голос уже звучав біля Сойколапового вуха:

— Тут я ділюся язиками з Племенем Вічного Полювання. Вони посилають мені знаки через відблиски зірок і місяця у воді, через танець світла й тіні на камінні, що виростає з долівки і звисає зі стелі, через шум вітру, води і кроків. — Його голос здіймався і падав, а тоді згас до тихого мурмотіння. — Проте зараз вони не посилають мені жодних знаків, які б обіцяли полегшення для мого Племені.

Сойколап втратив повагу до Скелевидця, коли старий кіт збрехав про повідомлення від Племені Вічного Полювання. Але він не міг ігнорувати вік та мудрість Цілителя і його гірке відчуття зради через руйнацію власного Племені.

— Наші предки не пропонують жодної допомоги, — повів далі кіт. — Так, ніби їм байдуже, що ми помираємо.

Сойколап не був певен, чи Скелевидець говорить до нього. Цілитель ніби розмовляв зі значно старшим котом, таким само мудрим, як і він.

— Коти Кланів звертаються до Зореклану, — невпевнено почав новак. — Але навіть Зореклан не всемогутній. Може, Плем’я Вічного Полювання не знає, як вам допомогти.

— Тоді навіщо вони нас сюди привели? — крекнув Скелевидець. — Вони пообіцяли, що тут ми будемо в безпеці.

Сойколап нагострив вуха. Що Скелевидцеві було відомо про зародження Племені?

— А де ви жили раніше? — спитав він. — Чому вам довелося переселятися звідти і йти сюди?

Скелевидець зітхнув. Його подих сколихнув Сойколапові вуса.

— Я не знаю. Це було багато сезонів, багато життів тому. Цього мені Плем’я Вічного Полювання не розповідало.

У Сойколапа пробігли мурашки. Отже, Плем’я не завжди жило в горах! Може, Плем’я Вічного Полювання таке безпорадне, бо вони впевнені, що помилилися і що гори стали не тим місцем, куди вони мали привести цих котів. Він переминав передніми лапами вологу долівку. Якби ж йому вдалося дізнатися всю правду, а не лише ці бентежні крихти!

— А що знаки показують сьогодні? — запитав він Скелевидця.

— Дуже мало, — відповів Цілитель. — Місяць світить на воду, а тоді раптом на нього находить хмара, ніби всі наші надії марні. Луна не говорить нічого, але он там вітер брижить поверхню калюжі, а це означає зміни. — Він знову зітхнув, наче був нестерпно втомлений. — Що це можуть бути за зміни, я не знаю. Я йду спати. Добраніч, Сойколапе.

— Добраніч.

Сойколап почув, як віддаляються кроки старого кота, а тоді долинуло шелестіння, ніби він вмощувався в гнізді з моху. Новак стояв і слухав, як стихають звуки, намагаючись вихопити що-небудь із відлуння в печері, але воно йому нічого не казало.

Подавшись до краю печери, він знайшов у землі заглибинку. То було голе каміння, без зручної підстилки, але Сойколап згорнувся на ньому, знаючи, що лише уві сні зможе знайти відповіді на свої запитання.

Новак заплющив очі й знову прокинувся на шпилястому виступі, де вітер притискав його хутро до шкіри. На кругляку перед ним сидів Скеля. Його лисе тіло блистіло в місячному сяйві, а витрішкуваті сліпі очі ніби дивилися на Сойколапа.

— Це не твої предки, — нявкнув він, перш ніж новак устиг щось сказати. — Будь обережний.

— Я і є обережний, — відрубав Сойколап. — І я мушу щось зробити! Племені Вічного Полювання до всього байдуже. Вони ніяк не допомагають.

— Але допомагають твої побратими і посестри, — відповів Скеля.

— Але це неправильно! — заперечив Сойколап, збентежено махаючи хвостом. — Хіба предки-вояки не зобов’язані дбати про своїх нащадків? Інакше нащо вони?

Скеля нічого не відповів, але новак відчув від нього хвилю великого суму. На нього знову накотила цікавість. Чому Скеля так переймався за котів Племені? І чому ніхто мені нічого не каже?

Він роздратовано закричав, побачивши, що постать Скелі починає розчинятися в повітрі. На мить кіт мерехтливим маревом затримався на камені, а тоді зник, розтанув у вітрі та зоряному сяйві. Новак стрибнув уперед і зрозумів, що опинився в заглибині в Печері Шпилястих Каменів, де він заснув.

— Лайно мишаче! — гаркнув Сойколап.

Судячи із запаху, минуло вже досить багато часу, і Скелевидець вийшов з печери. Сойколап підвівся і швиденько вмився. Сон досі огортав його думки, мов павутина, і він відчував, що зможе знайти власні відповіді, коли матиме час подумати.

Але той час був не зараз. Новак почув удалині чиєсь завивання. М’язи напружилися від передчуття біди. Новак знайшов прохід і побіг ним до головної печери. Галас усе гучнішав, крики й верески майже тонули в шумі водоспаду. Коли Сойколап зайшов у печеру, в ніс йому, немов водяна пара, вдарив запах крові.

— Що відбувається? — перелякано нявкнув він.

Тоді покуштував повітря. Першим знайомим запахом виявився Вохрошубчин. Підбігши до неї, новак запитав:

— Що сталося? Тут була битва?

— Сутичка. — Відповідь Тіньової воячки була різка. — Звіролови на світанку вийшли на полювання і спіймали орла. Чужинці помітили їх дорогою додому і напали.

— І ми програли! — зашипів незнайомий голос. — Ці блохасті паршивці забрали нашу здобич. Це все ви, Кланівці, винні. Ви тримали наших вартових печери тут і вчили їх бойових прийомів.

Кіт Племені промовив останні слова так, ніби це була лайка.

— Ті прийоми, які ви використовуєте зараз, не допомогли б вам у бійці з іншими котами, — почувся ззаду голос Ожинокігтя, і Сойколапа огорнув запах батька.

— Але це було б краще, ніж нічого! — крикнув кіт Племені. — Сьогодні поранили мою партнерку. — Його голос раптом здригнувся. — Я навіть не знаю, чи вона виживе.

— Мені шкода, — промурмотів Ожинокіготь. — Сойколапе, ти допоможеш Скелевидцеві? Йому не завадить ще один медикіт.

— Звісно.

Вдячний за те, що нарешті з’явилась якась робота, Сойколап відшукав запах Скелевидця з-поміж інших і пішов до нього, обходячи поранених котів, що волали від болю.

— Чесно, — пробурмотів він сам до себе, — їх же точно не більше шести, але вони так волають, як цілий Клан!

— Сойколапе! — Голос Скелевидця був спокійний і врівноважений. Від втомленого й розгубленого кота, яким він був учора, не лишилося й сліду. — Пережуй цей корінь калгану і приклади до рани Сірого.

Сойколап зацікавлено обнюхав корінчик, який Скелевидець підштовхнув йому до лап.

— Я такого раніше не бачив. Як ви його назвали?

— Калган, — відповів Скелевидець. — Добре лікує всі рани та отруєння.

— Агов, може ви побалакаєте пізніше? — почувся збоку голос Сірого, сповнений болю.

— Гаразд, — зітхнув Сойколап. — Ти вилизав рану?

— Ні… — Сірий здавався спантеличеним, ніби думка про вилизування власної рани його ніколи ще не відвідувала.

— То зроби це, — наказав Сойколап. — Який сенс накладати мазь на купу засохлої крові та брудного хутра?

Він присів і почав розжовувати калган, слухаючи ритмічне шурхотіння язика Сірого. Корінь мав сильний аромат і гострий присмак.

— Також ми використовуємо гаультерію, — нявкнув Скелевидець, паралельно працюючи. — І пижмо. Ти про них чув?

Сойколап виплюнув останню порцію пережованого кореня і набрав трохи, аби прикласти Сірому до рани.

— У нас є пижмо, але переважно ми даємо його від кашлю. Сірий, твоя рана вже чиста?

— Так, — відповів звіролов.

— Нарешті, — буркнув Сойколап. — Це ніби з кошенятами працювати!

— Гей, заспокойся. — До Сойколапа мордою притулилася Падуболапка. — Кажи, що робити. Я прийшла допомогти.

— Котам Племені пора почати самим собі допомагати, — форкнув Сойколап, але тієї ж миті пожалів, що сказав так грубо. Падуболапка ж не знала, що предки Племені від них відмахнулися, і він не хотів їй про це казати. Проте новак знав: якщо коти Племені справді не почнуть самі собі допомагати, для них надії більше не залишиться.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 26

Коли поранених котів полікували і відправили спати, Скелевидець втомлено подався до виходу з печери. Він підкликав хвостом Ожинокігтя, і з ними пішов Леволап, аби послухати, який буде наступний крок.

Світло, що просочувалося крізь водоспад, було тьмяне і сіре. Скелевидець сів і підібгав під себе лапи. Його дрібна постать чорніла посеред водянистого світіння.

— Плем’я тут не виживе, — зітхнув він, і його голос потонув у стугоні води. — Ми мусимо залишити гори і шукати домівку деінде.

Ожинокіготь поширив очі.

— Скелевидцю, це твоє рішення, але чи це мудро? Великій групі котів небезпечно разом переселятися. Клани втратили немало котів у Великій Мандрівці. Та й зрештою, куди ви підете?

Скелевидець похитав головою. На це питання в нього відповіді не було.

«Може, їм варто піти з нами до озера, — подумав Леволап. — Але їх надто багато, щоби приєднатися до одного Клану. Їм доведеться розділитися, а цього вони не захочуть. Та й з іншого боку, Клани їх ніколи не приймуть».

— Навіть якщо ви знайдете новий дім, — повів далі Ожинокіготь, — вам доведеться навчатися нових звичаїв, нових мисливських прийомів. Було б краще знайти спосіб вижити тут, де ваша домівка.

Скелевидець повернув голову і глянув на темного смуганя.

— І як ти пропонуєш це зробити?

— Спробувати патрулювати кордони, — нявкнув Ожинокіготь.

— Патрулювати? — несхвально перепитав Скелевидець. — Витрачати весь час на те, щоб дертися по скелі?

— Так, це важко, — визнав Ожинокіготь. У його голосі вже чулося роздратування. — Але твої коти звикли ходити цими стежками. Це дає вам перевагу над чужинцями.

Цілитель моргнув, не зводячи очей з невпинної води. За мить він спитав:

— Ти кажеш, що Плем’я має обмежитися одною територією?

— Це буде велика територія, — пообіцяв Ожинокіготь. — Досить місця, щоб підтримувати життя. І хіба зберегти частину своєї території не краще, ніж втратити всю? — Скелевидець нічого не відповів, і він додав: — Може, ти б пішов і сам подивився, чи вам цього вистачить?

— Цілитель не покидає печери ніколи, тільки для церемоній над водоспадом, — відповів Скелевидець. — Така воля Племені Вічного Полювання.

Ожинокіготь явно дратувався. Кінчик його хвоста посмикувався. Леволап боявся, що він зараз залишить цю розмову.

Скелевидець озвався знову:

— Але, мабуть, пора вже порвати з деякими традиціями, щоб зберегти решту. Я піду з тобою.

— Чудово! — нявкнув Ожинокіготь. — Я зараз зберу патруль. Леволапе, ти теж можеш піти, — махнув він новаку й побіг до головної частини печери.

Леволап не був певен, що хоче знову дертися по камінню. Його подушечки досі пекли. Проте він хотів допомогти встановити кордон і подивитися, як відреагує Скелевидець. Новак чекав на повернення Ожинокігтя біля Цілителя. З ним прийшли Пазур, Бризолап і Рінь. Трохи позаду крокували Воронокрил, Щовб, Ніч і кілька першаків.

— Воронокрил поведе цей загін в одному напрямку, а ми підемо в іншому, — нявкнув Ожинокіготь Скелевидцеві. — Так ми обійдемо всю територію до смерку. Ми не будемо обстежувати кожен куток, просто шукатимемо якісь показники дорогою, аби всі запам’ятали, де кордон.

— Гаразд, — кивнув Скелевидець.

Він пустив Ожинокігтя вести перед Стежкою Стрімкої Води. Леволап на мить затримався, а тоді зістрибнув з каміння на пласку долівку довкола озера. Небо вкривали сірі хмари, що нависали аж на шпилях скель. Повітря з присмаком дощу здавалося важким. Блакитне небо і тепле сонечко зеленлисту були ніби багато повень тому.

Загін Воронокрила виліз стежкою біля водоспаду і зник, а Ожинокіготь повів своїх котів у протилежний бік, тим самим шляхом, яким вони йшли вчора. Він задав швидкий темп аж до викрученого шпиля, який Леволап обрав за перший прикордонний вказівник.

— Залишимо тут помітку, — мовив Ожинокіготь. — Леволапе, продемонструєш?

— Але хіба це не мав би бути запах Племені? — спитав Пазур.

— Звісно, — нявкнув Ожинокіготь. — Коли Леволап покаже, як це робити, далі помітки можете залишати ви з Рінню.

Троє котів Племені перезирнулися. Леволап бачив, що вони не були певні, чи встановлення кордону якось вплине на агресивних чужинців. І він не міг не погодитися. Помітки дієві тільки тоді, коли на їхній захист стають зуби і кігті.

— Не знаю, чого ми морочимось, — пробурмотів йому на вухо Бризолап. — Вони не думають так, як коти Кланів. Вони взагалі не розуміють, у чому сенс кордонів.

Коли Леволап залишив помітку, загін рушив далі звором до початку долини зі струмком, а тоді через плато. Ожинокіготь обрав за наступний вказівник купу каміння. По ньому з вузької розколини цебеніла вода, так що каміння було слизьке і поросле зеленим мохом.

— Який від цього сенс на нашій території? — мовив Скелевидець, поки Пазур готувався робити помітку. — Тут завжди так волого, що жодна здобич не виживе.

— Це не головне, — пояснив Ожинокіготь. — Вказівники повинні бути видимі та легко впізнавані. Якщо вони також корисні, то це чудово, але необов’язково.

Скелевидець хмикнув, але нічого більше не заперечував, і Пазур залишив помітку. Старий кіт мовчав решту дороги довкола озера, де вони потрапили в бійку з трьома чужинцями, і вздовж вузької долини, де на них зробили засідку юні зайди.

Коли вони вилізли з долини, Рінь залишила помітку біля підніжжя велетенського кругляка над щербатим схилом, який вів до миршавих чагарів.

— А як же це місце? — запитав Скелевидець, вказавши хвостом. — Нам потрібна ця територія.

Ожинокіготь примружено її оглянув.

— Воно того не варте, — виришів він. — До нього надто важко дістатися звідси.

— Але коти Племені полювали тут багато сезонів. На деревах є наші зарубки.

Леволап побачив, що хутро на батьковому карку потроху стає дибки, — Ожинокіготь намагався приховати своє роздратування.

— Ваш кордон має бути доступний, щоб ви могли його захищати, — пояснив він. — Головна мета зараз — захопити достатньо території для виживання Племені. І ви мусите залишити достатньо місця для чужинців, інакше будете провокувати їхні напади.

Леволап побачив, що Пазур закивав, ніби зрозумів вояка, а от Скелевидець махнув хвостом і крізь зціплені зуби просичав:

— Як скажеш, Кланівець.

Ожинокіготь лише вклонився і подав Пазуреві знак повести перед.

Їхня стежка пролягала схилом пагорба і спускалася кам’янистим схилом до струмка в долині. Вони ще не встигли зійти вниз, як почався крижаний дощ. За кілька митей шубка Леволапа була наскрізь мокра. Він тремтів і думав про густий листяний покров лісу.

— Як коти Племені це витримують? — запитав він у Ріні. — Тут так вітряно, навіть коли сонце світить. А цей дощ просто…

— Я тобі покажу, — перебила його Рінь.

Вона прискорила крок і збігла поміж кругляками до струмка. Леволап, зацікавившись, помчав за нею. Догнавши кішку, він побачив, що вона катуляється в багні на озері. Її хутро було повністю обліплене глиною.

— Спробуй, — нявкнула Рінь, скочивши на лапи. — Воно тримає тепло всередині та не пропускає вітер. А звіролови так роблять, коли вистежують здобич, бо тоді їх не видно на тлі скель.

Леволап пригадав, що бачив котів Племені, вкритих багном. Він тоді подумав, що їм просто ліньки помитися. Тепер новак зрозумів переваги такого маскування. Кіт неохоче опустився в багно і почав катулятися.

Почувши насмішкувате форкання, він підвів погляд і побачив над собою Бризолапа.

— Тобі сподобається це вимивати, — під’юдив Вітряний новак.

— Тобі теж!

Перш ніж Бризолап устиг зреагувати, Леволап підскочив і перекинув його, затягнувши до себе в болото. Новак перелякано скрикнув і спробував вибратися, але Леволап притискав його до землі, аж поки хутро Бризолапа не вимастилось так само.

— Дурний клубок хутра! — плюнув Бризолап, застрибнув на найближчий камінь і гидливо оглянув свою брудну шубку.

Рінь стежила за цим усім, скрутивши хвоста.

— Оце чесно, — нявкнула вона. — Ви навчаєте нас звичаїв Кланів, а ми вас — звичаїв Племені.

Леволап виліз із лощовини й обтрусився. Його страшенно дратував сморід багна і злипле хутро, але доводилося визнати, що Рінь мала рацію. Шар глини дійсно не пропускав вітер.

— Гаразд, — буркнув він. — Ходімо далі.

Пазур перескочив струмок і повів на наступний схил. Тільки-но Леволап почав підніматися, як десь згори почувся крик. Підвівши погляд, він побачив постаті котів на тлі неба. На мить новак застиг, подумавши, що то зайди. Тоді до нього долетіли змішані запахи Кланів та Племені, і він упізнав загін Воронокрила.

— Чудово! — вигукнув Леволап. — Тепер увесь кордон позначено.

Дві групи котів зустрілися на верхівці звору. Воронокрил доповів, що вони зіштовхнулися з кількома чужинцями, які швидко змилися, коли зрозуміли, що їх замало. Далі вони обходили кордон без пригод.

— Повертаймося до печери, — нявкнув Скелевидець.

На Леволапове щастя, Пазур повів їх назад значно коротшою дорогою. Дощ тим часом стих. Коли вони дійшли до ставка під водоспадом, Падуболапка саме тренувалася з першаками, які залишились у печері.

— Леволапе! — вона відволіклася від демонстрації бойового прийому, здивовано поширивши очі. — Я тебе ледве впізнала. Ти виглядаєш як кіт Племені!

Леволап ніяково знизав плечима, досі дратуючись через багно на хутрі.

— Не можу дочекатися, щоб це змити.

— Чому? Це не працює?

— Працює, ще й як, — відповів Леволап, — але це гидотно.

Падуболапка закотила очі.

— Твоє золотисте хутро реально дуже вирізняється проти каміння, — зауважила вона. — Так ти спіймаєш значно більше здобичі.

— Мабуть, — зітхнув Леволап. Йому хотілося назад до лісу, де його шубка зливалася із сонячними плямками на листі.

Решта котів зайшла до печери. Залишився тільки Ожинокіготь, він зупинився на камінні над озером.

— Ходімо! — підкликав він хвостом доньку і сина. — Скелевидець хоче провести збори.

Леволап застрибнув на скелю й пішов за батьком, слідом подалися Падуболапка і першаки. Миготливе багряне світло від призахідного сонця проникало в печеру, немов струмочки крові. Новак здригнувся, уявляючи, ніби на його лапи накотив липкий приплив.

Скелевидець сидів на кругляку біля входу до Печери Шпилястих Каменів. Коти Племені та Кланів зібралися довкола нього. Леволап помітив Сойколапа біля Вивіркострибки. Вони з Падуболапкою приєдналися до Бризолапа та першаків.

— Коти Племені та Кланів, — почав Скелевидець. — Наші кордони позначено. Залишається дивитися, чи поважатимуть їх чужинці.

Цілитель явно не вірив, що кордони що-небудь змінять. Серед котів Племені чулося непевне мурмотіння.

— Ці блохасті зайди нічого не поважають, — озвалася худа біла кішка.

— Хмаро-з-Бурею-в-Нутрі, — вклонився їй Скелевидець. — Боюся, що твої сезони мудрості глаголять істину.

— Тоді що нам робити? — нявкнула Ніч, нервово переминаючись на лапах. — Усе це було марно?

— Ні, — підвівся Ожинокіготь. Він говорив владно, високо піднявши голову і хвоста. Леволапові аж потепліло від гордості за те, що цей шляхетний кіт був його батьком. — Але роботу ще не закінчено. Тепер ми повинні піти до чужинців і сказати їм, щоб залишалися на своїй частині території.

— І ти думаєш, вони послухають? — презирливо спитала Хмара.

— Не знаю, — відповів Ожинокіготь. — Але їм треба дати шанс. Ми прийдемо до їхнього табору під перемир’ям і попросимо поговорити з їхнім провідником.

— Перемир’ям! — зневажливо форкнув Писк, який сидів між Леволапом та Рінню. — Та він жукомізкий, якщо думає, що чужинці поважатимуть перемир’я.

— Вони можуть, — нявкнула Падуболапка. — У нас удома щоповні діє перемир’я між Кланами.

Коли стало зрозуміло, що Писка це не переконало, Леволап додав:

— Так, Зореклан розлютився б, якщо хтось би почав битися під час повні.

Рінь моргнула зацікавлено.

— Ти думаєш, ці вдирники знають про Зореклан? Чи про Плем’я Вічного Полювання?

Леволап перезирнувся із сестрою, в чиїх очах прочитав власне збентеження. А й справді, чи ділилися ці чужинці язиками з духами своїх предків, як Плем’я і Клани?

— Я не знаю, — відповіла Падуболапка. — Але варто спробувати.

Поки вони балакали, між дорослими котами точилися суперечки. Раптом Скелевидець махнув хвостом, закликаючи до тиші.

— Досить! Ми спробуємо план Ожинокігтя. Ми з ним відберемо котів, які підуть шукати чужинців. Але якщо план провалиться… — Його голос стих, і він похилив голову. Останні слова було ледве чути. — Якщо він провалиться, то Плем’я більше не зможе жити в цих горах.

* * *

Коли Леволап вийшов з-за водоспаду, небом уже розливалося молочне світло світанку. Роса вкрила каміння і скрапувала з листя кущів довкола озера, важкі вчорашні хмари зникли. Новак задумався, чи було це хорошим знаком.

Його лапи свербіли чи то від страху, чи то від захвату. Решта загону вийшла з печери і зібралася біля ставка. Там були всі коти Кланів, окрім Вивіркострибки та Сойколапа. Із Племені Скелевидець відібрав Щовба, Ніч та Пазура, а з першаків — Рінь та Рибку.

— Я б ніколи не подумала, що виберуть нас, — нявкнула Рінь, аж підстрибуючи на місці. — Як думаєш, нам доведеться битися?

— Сподіваюся, що ні, — відповіла Падуболапка. — Якщо так, то пам’ятай ті прийоми, яких я тебе навчила. Усе буде добре.

Ожинокіготь скликав своїх котів помахом хвоста.

— Ми підемо до озера, біля якого зустріли чужинців, — оголосив він. — Звідти має вести їхній слід.

— Щасти вам! — почувся голос Вивіркострибки.

Леволап обернувся. Його мама вийшла з печери й сиділа на камені біля гуркотливої водяної завіси. Її вогниста шубка сяяла в ранкових променях.

— Дякую, — відповів Ожинокіготь. — Гляди тут за всім, поки нас не буде.

Вивіркострибка запряла вухами.

— Гаразд. Не турбуйся.

«То ось чому вона лишається, — подумав Леволап. — На випадок, якщо чужинці прийдуть, поки ми будемо далеко».

Мандрівка новою територією до озера сьогодні здавалася не такою довгою. Леволап усвідомив, що його м’язи вже звикли до скелелазіння і навіть подушечки стали твердіші.

— Ось тут є запах чужинців, — нявкнула Вохрошубка, коли вони прийшли. — Але він старий. Не думаю, що вони тут бували, відколи ми зустрілися.

— Вони пішли туди. — Воронокрил скосив вухами на кругляки, що вели до вузької розколини в скелі. — Може, несли здобич до свого табору.

— Варто спробувати, — погодився Ожинокіготь і повів усіх поміж кругляків до отвору.

Леволап увесь час принюхувався, але йти за слідом чужинців було важко, бо він змішався з їхнім власним запахом із попередніх патрулів. Коли вони наблизилися до місця, де билися з молодими котами, слід став помітніший, але до верхівки долини геть пропав.

— Лайно мишаче, — пробурмотіла Вохрошубка. — Тільки не кажи, що ми їх втратили.

Усі стояли й мовчки куштували повітря, тоді почали бігати по камінню, шукаючи будь-якого запаху. У животі Леволапа забуркотіло, коли він вловив слід миші, але новак мусив собі нагадати, що вони зараз не можуть полювати. Утім, чужинців досі ніде не було чути.

— Сюди! — Леволап обернувся й побачив, що Падуболапка активно махає хвостом з-під величезного гострого каменя. — Я думаю, вони пішли сюди.

Ожинокіготь підійшов і глибоко вдихнув.

— Твоя правда. — Він торкнувся носом її вушка. — Молодчина. Краще ти поведи.

Очі Падуболапки засяяли від гордощів. Вона подалася попід навісом, а далі вгору на такий крутий схил, що там важко було встояти. Нагорі на мить затрималася, а тоді почала пробиратися вниз на інший бік. Леволап послизнувся на камінні. Новак сподівався, що Падуболапка веде правильно, бо він зовсім утратив слід чужинців.

— Твоя сестра просто чудова, — промурмотіла Рінь, наздогнавши його. — Я думаю, що навіть наші звіролови не змогли б знайти цей слід.

— Так, вона найкраща, — гордо нявкнув Леволап. — Удома вона завжди приносить найбільше здобичі.

Біля підніжжя схилу запах знову став сильніший. Леволап відчував сліди багатьох котів, і в нього спиною пробігли мурашки. Мабуть, вони вже наближаються до табору чужинців!

Їхня стежка перетнула засохле русло, що вело до вузької розколини між двома гострими прискалками, які хилилися один до одного й мало не торкалися верхівками. Запах чужинців тут уже охоплював усе.

— Думаю, це воно, — промурмотів Ожинокіготь.

— Заходимо всередину? — запитав Щовб.

— Ні. Ми не знаємо, скільки їх там. До того ж, якщо ми зайдемо до їхнього табору без дозволу, це може спровокувати напад. Почекаємо.

Коти стали нерівним півколом. Леволап побачив, що Вохрошубка вдивляється в розколину настільки зосереджено, ніби чекає, коли звідти вибіжить миша. Воронокрил здавався схвильованим, він прищулив вуха і весь час озирався. Бурешуб та Студня сиділи поруч і стиха мурмотіли, а Щовб неспокійно крокував туди-сюди.

Леволап підійшов упритул до Падуболапки.

— Молодчина. Ти його знайшла.

Падуболапка смикнула вусами.

— Тепер будемо сподіватися, що вони з нами поговорять.

Раптом у розколині щось заворушилося. Вигулькнула голова. Леволап упізнав юну черепахову кицьку, з якою він зустрічався вже двічі. Її очі розширилися від страху, коли вона побачила всіх цих котів, і кішка кинулася назад у тіні печери. Леволап почув панічний вереск.

— Тепер уже недовго чекати, — прокоментував Ожинокіготь.

Між кожним ударом серця, здавалося, минав цілий сезон. Леволап помітив у розколині чиєсь світле хутро. До Ожинокігтя вийшов Смугань, сріблястий кіт, якого вони зустріли, коли вперше прийшли в гори.

Більшість чужинців повилазила за ним. Леволап упізнав Флору, коричнево-білу кішку, і Смика, худого брунатного кота, які тоді були зі Смуганем. Чорний кіт, який вів мисливський загін біля озера, також був тут. Вони всі були худі, дехто кульгав. Леволап розумів, що для них життя в горах виявилося непростим. Але він не міг не зважити на рішучий вогонь у їхніх очах.

— Чого вам? — запитав Смугань.

Ожинокіготь глянув на Щовба і повів вухами, аби кіт Племені говорив.

— Нам треба з вами поговорити, — нявкнув Щовб. — Ми хочемо покласти край цьому конфлікту. Гори достатньо великі для всіх, але нам треба розділити територію, щоб усім вистачало здобичі.

Він зупинився, ніби чекав, що Смугань щось скаже, але сріблястий кіт лише кивнув і буркнув:

— Продовжуй.

— Плем’я помітило кордон своєї території, — пояснив Щовб. — За нашим запахом ви дізнаєтеся, де він. Ви можете полювати в інших місцях, але не переходячи наші кордони. Ми…

Його голос потонув в обурених криках. Хутро чужинців наїжилося, їхні очі люто запалали.

Смугань рушив уперед, аж доки не став за хвіст від Щовба.

— У вас немає права встановлювати кордони. Усі можуть полювати там, де вони хочуть.

— Це нечесно! — запротестувала Вохрошубка. — Хіба ти не бачиш, ми намагаємось…

— Це справа життя і смерті, — перебив її Смугань. Його кігті вислизнули з-під хутра. — Якщо необхідно, нашого життя і вашої смерті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 27

Жах пронизав Падуболапку, немов кігті суперника.

— У них взагалі нема ніякого правильника! — зіпнула вона, повернувшись до брата. — Навіть коти Племені розуміють, що таке обов’язок і справедливість. А цим зайдам просто байдуже!

Вона напружила м’язи, готуючись до битви. Їхній загін прийшов з миром, бажаючи лише поговорити, але тепер здавалося, що перемир’я зруйноване. «Зореклане, допоможи нам, — молилася новачка, навіть не знаючи, чи чує їх Зореклан під цим чужим небом. — Покажи нам, що робити».

Вона підкликала першаків до себе хвостом. Леволап і Бризолап стали з іншого боку.

— Тепер будемо битися? — схвильовано запитала Рибка.

— Сподіваюся, що ні, — відповів Леволап. Падуболапка була вдячна за впевненість у його голосі. — Але Падуболапка дасть вам сигнал, якщо доведеться.

У неї не було стільки надії, що тепер їм вдасться оминути битву. Смугань дав чітко зрозуміти, що в чужинців немає жодного наміру поважати кордони, які так важко встановлювало Плем’я. У Племені становище зараз було не краще, ніж тоді, коли вони тільки прийшли.

Почувши Смуганеву погрозу, Щовб підійшов ближче, аж доки вони не стали ніс у ніс. Він наїжив хутро і загрозливо примружив очі.

— Якщо ти шукаєш бійки…

Ожинокіготь перепинив його доторком хвоста до плеча і підкликав назад.

— Зараз не час, — промурмотів він. — Їх більше. Найкраще вернутися до печери.

— Я знаю, що буде далі, — гаркнув Щовб.

На мить Падуболапці здалося, що він не послухає Ожинокігтя і кинеться в бій. Тоді їм доведеться також битися, щоб його підтримати.

Щовб протяжно зітхнув і похилив голову.

— Хай буде по-твоєму, — нявкнув він Ожинокігтеві.

Ожинокіготь вдячно торкнувся хвостом плеча вартового печери. Обернувшись до Смуганя, він нявкнув:

— Ми будемо захищати свої кордони. Переходити їх чи ні — ваш вибір.

— Добре, — махнув хвостом Смугань. — Ми це пам’ятатимемо. Не забуваючи і про те, що дехто з вас не тутешній.

— Він про нас, — прошепотів Леволап. — Він знає, що рано чи пізно ми підемо додому. Тоді Плем’я буде слабшим…

Продовжувати не довелося. Для Падуболапки було очевидно, що Смугань нападе на Плем’я, як тільки коти Кланів залишать їх без охорони. «Але ми не можемо залишатися тут назавжди», — подумала вона, відчуваючи, як накочує ностальгія за лісом і табором у кам’яній лощовині.

Ожинокіготь розвернувся і повів своїх котів геть. У спину їм почулися глузливі крики.

— Можете більше не приходити! — гукнув Смик.

Доки загін повернувся до печери, сонце вже було високо над горами. Золоте проміння зігрівало скелі, але Падуболапка так змерзла, ніби надворі стояв гіркий гололист.

— Як думаєш, це було нормально? — наморщилася Рибка. — Тепер вони знають про кордони, тож мали б лишити нас у спокої.

— Сподіваюсь, що я буду в першому патрулі! — додала Рінь.

— Почекаємо й побачимо, — нявкнула Падуболапка. Вона не була певна, чи першаки Племені й справді не зрозуміли, що щойно відбулося, чи змушували себе бути оптимістичними. Новачка не могла присилувати себе сказати їм, що кордони існують тільки тоді, коли їх визнають обидві сторони. Чужинці показали, що в них немає ані жодної гідності, ані краплини поваги до своїх суперників, тож для них не буде проблемою перейти межу і вкрасти у Племені здобич.

«Вояцький правильник не спрацював, — подумала новачка. На ньому трималося її життя, але тепер вона почувалася так, ніби послизнулася на виступі й падала в пітьму. — Навіть Плем’я його не дуже розуміє».

Кішка обтрусилася. Може, у Племені й не було вояцького правильника, але в них були свої традиції, так само древні та важливі. Може, Плем’я Вічного Полювання врешті-решт таки прийде їм на допомогу?

* * *

Патруль дійшов до кам’янистого схилу, що вів до струмка. Раптом Ожинокіготь зупинився і підняв хвоста, показуючи котам позаду, щоб зупинилися.

— Запах чужинців! — прошипів він.

Падуболапка відчула, як хутро на карку починає настовбурчуватися. Покуштувавши повітря, вона вловила сильний свіжий слід, принесений вітром з боку голих скель. Новачка не бачила чужинців, але знала, що вони десь дуже близько.

— Не можу в це повірити, — пробурмотів їй на вухо Леволап. Його хутро стояло дибки від злості, а хвіст посмикувався. — Ми тільки-но сказали їм про кордони, і вони вже їх порушують.

— Дивіться, внизу! — Рінь смикнула вухами в бік струмка.

У долині з-за прискалка вийшов худий коричневий кіт Смик і подався вздовж потоку. За ним ішли ще четверо зайд; один із них, чорний котяра, якого вони вже бачили раніше, ніс у зубах мишу. Вони крокували впевнено, ніби мали повне право тут бути.

«Я так і знала, — подумала Падуболапка. — Усе, що ми робили, було марно».

— Погані вони мисливці, — прокоментувала новачка, намагаючись відштовхнути подалі холодне почуття поразки, що важко засіло в її животі. — Навіть не можуть нас помітити. Вони не мають гадки, що ми тут.

— Або їм просто байдуже, — додав Леволап.

Ожинокіготь, Щовб і Бурешуб перекинулися кількома словами, але Падуболапка нічого не розібрала. Тоді Ожинокіготь застрибнув на найближчий кругляк, щоб його було видно на тлі неба.

— Порушники! — закричав він.

Чужинці зупинилися. Тієї ж миті Ожинокіготь люто заволав і кинувся вниз із каменя. Решта патруля ринула за ним. Падуболапка почувалася так, ніби її зносить потужна течія.

Перелякано зиркнувши на вояцтво, патруль Смика розвернувся і чкурнув геть. Смик видерся крутим схилом і заліз на виступ. Він глянув на котів Кланів та Племені, прищуливши вуха й задерши губу.

Ожинокіготь застрибнув на підніжжя скелі.

— Ви порушили кордон Племені, — нявкнув він. Падуболапка бачила, що батько намагається зберігати спокій, але його голос бринів від люті. — Ви зайшли на чужу територію і вкрали здобич.

— А чому ми не мали? — форкнув Смик. — Нас нічого не зупиняє.

— Ми сказали вам про помітки, — мовив Щовб, ставши біля Ожинокігтя.

— Ааа, помітки! — вищирився Смик. — Боюсь-боюсь. То що ви зробите зараз, лишите сильніші помітки? Ми будемо полювати там, де схочемо, і ви нас не зупините.

Перш ніж хто-небудь устиг щось відповісти, він стрибнув угору і зник за верхівкою скелі.

— Треба піти за ним, — прогарчав Пазур. — Може, послухає, якщо надерти йому вуха.

— Без сенсу, — зневірено нявкнув Ожинокіготь. — Очевидно, що пояснення ідеї кордонів не спрацювало. Чужинці порушили межу, як тільки ми відвернулися. Ні, ми мусимо їх провчити раз і назавжди.

* * *

Коли Падуболапка зайшла до печери, у вуха їй ударив захоплений гул. Котам Племені, які залишилися вдома, кортіло почути, що сталося, коли патруль зустрівся із чужинцями.

— То вони знають про кордони? — спитала Птаха. У її очах мигтіла надія. — Це означає, що вони залишать нас у спокої?

— Може, тепер вийде спокійно пополювати, — додав Сірий.

Ожинокіготь пробрався в натовп схвильованих котів.

— Ні, — нявкнув він. — Битву ще не завершено. Кордонів немає.

— Але вони є! — Між двома старшими котами протиснувся Писк і став перед Ожинокігтем, наїживши хутро. — Ти сам допомагав їх робити!

— А чужинці вже їх порушили, — нявкнув Бурешуб.

З натовпу здіймалися вражені зойки і люте шипіння, доки сірий вояк переповідав їхню зустріч з патрулем Смика.

— Вони не можуть так робити! — вигукнув хтось.

— Але вони зробили, — скупо відповів Пазур.

— Кордонів не існує, якщо інша сторона їх не визнає, — мовила Вивіркострибка.

— Це правда. — Падуболапка розвернулася й побачила, що на своє місце на кругляку вийшов Скелевидець. Хутро старого кота настовбурчилося, він дивився на Ожинокігтя. — Отже, всі наші зусилля були марні. Що ти пропонуєш робити тепер?

— Залишилось тільки одне, — нявкнув Ожинокіготь, поважно вклонившись старому коту. — Ми повинні піти у битву із чужинцями і розгромити їх раз і назавжди.

Скелевидець задер губу і загарчав. Усі в печері замовкли. Він пропалював Ожинокігтя своїми бурштиновими очима.

— Ні, — нявкнув Цілитель. Його голос був тихий, але сповнений злості. — Ми вже це пробували і втратили надто багато життів. Надто багато котів більше ніколи не ходитимуть цими горами.

— Але цього разу буде інакше, — пообіцяв Ожинокіготь. — Твої коти вчаться битися. І цього разу вони битимуться заради чіткої мети — захистити свою територію замість того, щоб намагатися вигнати чужинців. — Він завагався, глибоко вдихнув і додав: — Вибір за тобою. Ви можете битися або можете дозволити, щоб вас прогнали з вашого дому.

Коти Племені знову почали сперечатися. Скелевидець прикликав до тиші помахом хвоста.

— Що ж, гаразд, — просичав він. — Плем’я зробить вибір — раз і назавжди доведе, що ми не Клан.

Падуболапка спіймала збентежений погляд Леволапа.

— Про що він нявчить? — спитав її брат. — Звісно, що вони не Клан.

— Скелевидець не хоче, щоб вони билися, — нявкнула Падуболапка. — Але, мабуть, він думає, що чесніше буде дозволити Племені вирішити. Зрештою, це ж їм жити з цим рішенням.

Коти Племені спантеличено перезиралися і мурмотіли. Урешті-решт озвався Щовб:

— Скелевидцю, ми не розуміємо. Що ти хочеш, аби ми зробили?

— Я думав, що це достатньо ясно, — крижаним голосом відповів Скелевидець. — Я хочу, щоб ви самі вирішили, що робити — шукати нову домівку чи залишатися і битися. Плем’я Вічного Полювання не хоче, щоб я втручався у ваш вибір.

— Хто б сумнівався.

Розлючене буркотіння застало Падуболапку зненацька. Вона озирнулася через плече й побачила, що до них приєднався Сойколап. Він сидів, охайно обгорнувши лапи хвостом.

— Ти про що? — спитала вона.

Брат смикнув вухами.

— Ти не розумієш? Скелевидець може говорити про Плем’я Вічного Полювання все, що йому заманеться. Хто це перевірить?

Падуболапка витріщилася на нього. Як Сойколап міг таке казати? Ніхто з котів Кланів не насмілився б збрехати про Зореклан, то як це могло бути по-іншому в Племені?

Скелевидець знову мовив:

— Усі, хто хоче битися, нехай перейдуть на цей бік печери, — махнув він хвостом. — Ті, хто хоче тікати, нехай стануть з іншого боку. Пам’ятайте, що ви вирішуєте майбутнє свого Племені.

— Сподіваюся, у них таки є майбутнє, — промурмотів Леволап.

Якусь мить ніхто не ворушився. Падуболапці здалося, що коти Племені були надто приголомшені тим, що їм наказував Скелевидець. Тоді вона помітила, що худа біла старійшина, Хмара, промурмотіла до свого сусіда, літнього крапчастого кота:

— Що думаєш, Дощу? Битися чи тікати?

Старий кіт гидливо форкнув.

— Я ніколи не хотів битися, але я вже застарий, щоб далеко йти.

Прямо за старійшинами, схиливши голови докупи, знервовано мурмотіли дві кішки.

— Піке, що нам робити? Я не можу битися, поки ще годую кошенят. Але вони не можуть тікати, вони тільки-но розплющили очі! А я їх не залишу.

— Не турбуйся, Лет, — заспокійливо нявкнула інша кішка. — Ніхто не змусить тебе залишити своїх кошенят. І я теж не збираюся покидати своїх.

Над ними нависав Пазур. Обидві кішки непевно глянули на нього.

— Оберіть битися, — прогарчав кремезний вартовий печери. — Тоді Плем’я захистить вас, бо воно захищає всіх мамок і їхні виводки.

Він обійняв обох кицьок хвостом і повів їх до «бойової» частини печери, де став біля них, ніби вже оберігав від небезпеки.

Тепер Падуболапка бачила, що Плем’я вже почало розділятися на дві групи. Рінь і Рибка швидко побігли на ту сторону, де обрали битву. Писк щось буркнув їм услід і подався в інший кінець разом зі ще одним першаком-звіроловом. Ніч приєдналася до Пазура. На Падуболапчин подив, Сірий обрав втечу, і Птаха, трохи повагавшись, пішла за ним.

Новачка відчувала, як гупає її серце й напружуються м’язи. Вона не знала, чому для неї було настільки важливо, щоби Плем’я вирішило залишитися в себе вдома у горах, вона лише знала, що це має значення. Якщо вони покинуть свою домівку, їм доведеться зіштовхнутися з випробуваннями і небезпеками довгої мандрівки, вони муситимуть залишити позаду всі свої традиції — все, що їм знайоме. Вони більше не будуть Племенем.

Тепер уже залишилося дуже мало котів, які досі не визначилися. Щовб стояв посеред печери, в очах його був стурбований вираз. Нарешті, кивнувши Ожинокігтеві, він приєднався до котів, які обрали битву. Пазур привітав його, поплескавши кінчиком хвоста по плечу.

Увесь цей час Бурешуб і Студня стояли мовчки одне біля одного. Тоді Студня благально глянула на Бурешуба. Він торкнувся носом її вуха, обійняв за спину хвостом і повів до Пазура.

— Вони теж можуть обирати? — пошепки спитав Леволап. — Вони з Племенем чи з Кланом?

— Думаю, що вони самі не знають, — відповіла Падуболапка.

Коти Кланів залишилися посередині печери, збиваючись докупи, доки коти Племені розходилися. Врешті вони залишилися самі. Серце Падуболапки загупало сильніше, коли вона зрозуміла, що на «бойовій» частині котів більше.

— Вони обрали битися, — промурмотіла вона до Сойколапа.

Брат смикнув хвостом.

— Добре.

Ожинокіготь роззирнувся, а тоді схилив голову перед Скелевидцем.

— Цілителю, мені здається, вибір очевидний, — мовив вояк. — Твоє Плем’я бажає битися.

Хутро Скелевидця стояло дибки. Падуболапка бачила, що він цього не очікував. Кіт примружив очі й глянув на Ожинокігтя.

— Нехай буде так, — прошипів він. — Сподіваюся, ти спатимеш уночі спокійно, Кланівець. Ця битва зруйнує моє Плем’я.

Цілитель зістрибнув з кругляка і зник, востаннє махнувши хвостом на вході до Печери Шпилястих Каменів. Тоді Ожинокіготь обернувся до котів у печері. Навіть ті, хто обрав битися, здавалися знервованими, ніби щойно зрозуміли, який важкий вибір зробили.

— Так, пора готуватися, — різко й рішуче нявкнув Ожинокіготь. — Ми повинні напасти негайно, поки цього не зробили чужинці. Сьогодні повня, це має допомогти.

Падуболапка здригнулася. Її тілом пробіг мороз. Повня була моментом перемир’я! На острові Клани мали вже сходитися на Зборище. І хоч вона знала, що це неможливо, та лапи просилися вибігти з печери і спуститися з гір до них. «Але для Племені повня не є особливим часом», — нагадала собі новачка.

— Усі, хто хоче ще потренувати бойові навички, йдіть до Вивіркострибки та Падуболапки, — продовжив Ожинокіготь. — Щовбе, Пазуре, я хочу, щоб ви допомогли мені розробити стратегію. Сойколапе, спробуй знайти якісь лікарські трави до нашого повернення.

— Звісно, — буркнув Сойколап. — Від Скелевидця допомоги не буде.

— Пам’ятайте, — нявкнув Ожинокіготь, серйозно оглянувши печеру. — Це не справа вояцького правильника чи звичаїв Племені. Це справа життя і смерті, як і сказали ці зайди. І ви, Плем’я, будете тими, хто житиме!

Він стояв нерухомо, і в його бурштинових очах палав вогонь. Коти Племені схвально гукали.

* * *

Місячне сяйво мерехтіло крізь водяну заслону, відкидаючи в печеру сріблястих зайчиків. Коти, які збиралися в битву, стояли біля виходу, чекаючи своєї черги ступити на Стежку Стрімкої Води. Падуболапка, стоячи біля Леволапа, відчувала його тремтливе захоплення від думки про майбутню битву. Його хвіст розпушився, збільшившись мало не вдвічі, а бурштинові очі мигтіли.

— Агов. — Падуболапка аж підскочила, коли її плеча торкнувся чийсь хвіст. Вона обернулась і побачила Сойколапа. — Іди сюди, — мовив він і підкликав її хвостом. — Я хочу дещо сказати.

Від нього теж відходила притлумлена напруга, ніби він сам чекав на власну битву.

— Що таке? — спитав Леволап, озирнувшись на котів, що вже зникали на стежці. — Нам треба йти.

— Це швидко, — пообіцяв Сойколап і повів їх у тихий закуток печери, затулений кругляком. — Ви повинні берегтися, — нявкнув він, коли брат і сестра присіли біля нього. — Пам’ятайте, що тут за вами не дивиться Зореклан.

— У нас є Плем’я Вічного Полювання, — нагадала йому Падуболапка.

— О ні, — смикнув вухами Сойколап. — Плем’я Вічного Полювання склало лапи. Вони навіть кігтем не поворухнуть, аби вам допомогти.

«Звідки він може це знати?» — замислилася Падуболапка. Проте зараз часу на запитання не було. Хай там як, вона вже навчилася не питати Сойколапа, звідки він дізнавався всі ці речі.

— Слухай, не треба за нас хвилюватися, — почав був Леволап.

— Я не хвилююся. — Невидющі блакитні очі Сойколапа були на диво серйозні. — Ви мусите повернутися, що б не сталося. Це важливіше, ніж ви усвідомлюєте.

— Ми не збираємося тікати, — нявкнув Леволап.

Сойколап розлючено зашипів.

— Ти можеш послухати…

Його впертість лякала Падуболапку. Вона хотіла дізнатися, що він приховував від них. Але раптом почула, як її гукають від водоспаду.

— Падуболапко! Леволапе!

Ожинокіготь чекав на них, посмикуючи хвостом.

— Ідемо! — крикнула новачка.

Вони з Леволапом підвелися й побігли долівкою печери до стежки. Уже крокуючи під завісою бурхливої води, вона ніби знову почула голос Сойколапа:

— Ви мусите повернутися!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 28

Гори омивалися срібним сяйвом повного місяця, де-не-де поплямовані глибокими тінями від навислого каменюччя. Леволап крокував біля батька.

— Пам’ятайте, — нявкнув Ожинокіготь, озирнувшись на нього з Падуболапкою, — ви не намагаєтеся нічого довести. Не беріть на себе котів, з якими не впораєтесь. Тільки тих, які вам під силу.

— Ми ж не хочемо, щоб нам надерли вуха, — зауважила Падуболапка, смикнувши хвостом.

— Тоді будьте обережні, — тепло глянув на неї Ожинокіготь. — Як я дивитимусь в очі Вогнезорові, якщо не приведу вас додому живими і здоровими?

У Леволапа від передчуття всім тілом пробігав мороз. Кожен крок наближав його до першої справжньої битви. У кожній шерстинці бриніло бажання змусити батька і весь свій Клан ним пишатися. І все ж таки він битиметься не лише за свій Клан і за вояцький правильник. Він битиметься за Плем’я, поруч із котами Племені, які вже стали його друзями. Їхні вороги стали його ворогами, бо ці чужинці показали, що не мають жодного кодексу честі. Вони не хотіли приймати справедливий поділ гір на окремі території.

За кілька хвостів він помітив Бризолапа. Вітряний новак також був готовий до битви, він наїжив хутро і вже вищирив зуби. Кіт крокував прямо позаду Воронокрила, проте батько ніяк його не підбадьорював. Леволап відчув укол співчуття. Може, Бризолап не став би таким набридливим клубком хутра, якби його батьком був Ожинокіготь, а не Воронокрил.

Над скелями пробігла тінь, і Леволап, підвівши голову, побачив, що місяць затулила хмара. Його тілом пробіг дрож, ніби лапи доторкнулися до криги. Чи означало це, що Зореклан лихий на них за порушення перемир’я? «Ні, Зореклан не ходить у цих небесах», — нагадав він собі. Сойколап попередив, що вони будуть без підтримки предків. До того ж за мить хмара збігла, і місяць знову засяяв. Іноді хмара — це просто хмара.

Поки налаштовані на битву коти дійшли до табору чужинців, повня вже висіла високо в небі. Довкола було тихо. Леволап глянув на вузьку розколину між похиленими каменюками, але в пітьмі нічого не зміг розібрати.

— Я не бачу жодних ознак вартових, — прошепотіла Падуболапка.

— Мабуть, вони думають, що вартові їм не потрібні, — буркнув Леволап. — Зрештою, коти Племені й так надто слабкі, щоб завдавати якихось проблем, правда?

Зелені очі Падуболапки насмішкувато зблиснули.

— Це ми ще побачимо!

Ожинокіготь підкликав котів до себе хвостом і завів їх у тінь від скелі.

— Ми зі Щовбом розділимо вас на загони, — нявкнув він. — Плем’я і Клани, новаків і першаків у кожну групу. Так ми зможемо найкраще поділити сили. План такий: виманити чужинців і тоді нападати, інакше нам доведеться битися в темряві на території супротивників.

Леволап глянув на темну розколину, а тоді знову на Ожинокігтя.

— Це не так, — заперечив він.

Ожинокіготь схилив голову набік.

— Ні?

— Ні, бо в розщелині не може бути цілковита темрява. Там же їхні гнізда, вони ж не ходять усюди навпомацки, правильно?

Ожинокіготь примружив очі.

— Твоя правда. Там має бути отвір, через який проходить світло і повітря.

— Треба піти його пошукати!

Лапи новака аж засвербіли від захвату.

Його батько на мить задумався, а тоді кивнув.

— Гаразд. Не слід нападати, доки ми не знаємо точно, що до чого. Якщо там є ще один вихід, вони можуть вибратися звідти і напасти на нас ззаду. — Він смикнув вухами в бік скелі. — Ходімо. Падуболапко, Бризолапе, ви теж можете піти.

— І я! — підскочила Рінь. — Я знаю скелі, — додала вона. — Я можу допомогти.

— То ходи, — нявкнув Ожинокіготь. — Щовбе, починай розподіляти загони. Поводьтеся тихо, ніби підкрадаєтеся до здобичі. Цей напад має початися, коли ми будемо готові, не раніше.

Вони уп’ятьох прокралися відкритим моріжком перед розколиною й залізли на вузьку стежку, що вела вгору біля одного з похилених прискалків. Леволап був готовий кинутися в бійку будь-якої миті, якщо з розколини почується рух, але там було темно й тихо.

Похилені прискалки впиралися в кам’янистий схил, що вів до хребта. Стежка звивалася поміж кругляками і виводила нагору, біля місця, де сполучалися два шпилі. Леволап поліз до них, тручись пузом об землю.

— Бризолапе, стеж за тим, що внизу, — прошепотів Ожинокіготь. — Скажи мені, якщо побачиш чужинців.

Задоволений тим, що його обрали для особливого завдання, Бризолап поповз на животі вбік і виглянув на підніжжя схилу. Ожинокіготь із новаками розділилися й вивчали територію довкола похилених прискалків.

Леволап обнюхав купу каміння біля хребта. Там чувся сильний котячий запах, який він уже сприймав як запах чужинців. Проте новак не міг розібрати, звідки він долинає. Тоді помітив дірку між прискалками. Там запах був ще сильніший.

— Здається, я щось знайшов! — тихо гукнув він.

Ожинокіготь, Падуболапка і Рінь підбігли до нього. Запхавши голову в отвір, Леволап побачив розлам між скелями. На самому дні було піщане коло, на яке падала тінь від його власної голови. Котів ніде не було видно, але запах залишався міцний.

— Дай подивлюся, — нетерпляче нявкнула Рінь.

Леволап відійшов, пропускаючи першачку Племені. Вона якусь мить витріщалася вниз, а тоді підвела голову. Її очі палали.

— Вони ніколи тут не пролізуть. Але я можу спуститися.

— Так! — Леволапові хотілося стрибати на місці, мов кошеня. — Ми всі можемо полізти. Ми могли б вигнати їх назовні, де чекають наші вояки.

Ожинокіготь похитав головою.

— Ні, в жодному разі. Це надто небезпечно.

— Ні. — Падуболапка вперлася головою йому в плече. — Вони нас не очікують і будуть надто налякані, аби щось робити, тож почнуть тікати.

— Тоді я піду, — мовив Ожинокіготь.

Леволап тихо засміявся.

— Думаєш, ти просунеш свої плечиська через цей отвір? Тут робота для дрібних котів. Бризолапе!

Він підкликав Вітряного новака і розповів йому план. Бризолап нервово глитнув.

— Я в ділі.

— Я ще не сказав, що ви можете лізти, — нагадав Ожинокіготь. — Це хороший план, але ви можете впасти і зламати шиї. Не кажучи вже про те, що з вами можуть зробити чужинці.

— Я не впаду, — нявкнула Рінь. — І інші теж, якщо будуть обережні. Там є вдосталь щілинок, щоб просунути кігті, — пояснила вона, — і треба завжди пересвідчитися, що лапа добре тримається, перш ніж лізти далі. Це не важче, ніж їсти.

«Для тебе, може», — подумав Леволап. Але тепер він не збирався задкувати.

— Ми мусимо це зробити, — нявкнув золотистий новак. — Це може змінити все для битви і для Племені.

Ожинокіготь зітхнув.

— Твоя правда. І ви вже новаки, а не кошенята, яких треба оберігати в яслах. Добре, можете лізти.

Леволап глянув у сяючі очі Падуболапки, сподіваючись, що він виглядав так само впевнено.

— Я спущуся і скажу решті, — мовив Ожинокіготь. — Чекайте, доки не побачите мене внизу. Тоді рушайте. Ми будемо напоготові.

Він на мить затримав погляд на Леволапові, тоді на Падуболапці, а потім обернувся і зник на стежці.

Бризолап знову зайняв своє місце на чатах, а Рінь швидко переповідала інструктаж про спуск.

— І не дивіться вниз, — мовила вона насамкінець. — Якщо запаморочиться в голові, ви впадете.

Бризолап виліз до них.

— Він на місці.

— То ходімо, — нявкнув Леволап.

— Я піду перша. — Рінь уже повернулася й опускала задні лапи в отвір. — Дивіться, як я буду робити.

На верхівці бракувало місця для трьох новаків, аби зібратися й дивитися на Рінь. Незважаючи на вухо Бризолапа, яке затуляло вид, Леволапові вдалося помітити, як вона обережно злазила вниз, промацуючи шлях кожною лапою, перш ніж на неї налягати.

— Я йду наступний, — промурмотів він. — Не можна залишати її там саму.

Падуболапка і Бризолап розступилися, аби його пропустити. Леволап прослизнув задніми лапами в отвір, але на мить його охопив страх, що він не пролізе весь. Його плечі терлися об кам’яні стіни розколини, але врешті він таки протиснувся, вчепившись усіма чотирма лапами в скелю. Знизу почувся тихий нявкіт Ріні:

— Добре. Не поспішай.

Пам’ятаючи її пораду не дивитися вниз, Леволап обережно спускався розколиною, глибоко чіпляючись кігтями за виступи. Раптом під його вагою тріснув камінь, і він послизнувся, нажахано зойкнувши, але зміг видертися на стіну, гарячково шукаючи, за що зачепитися. Знайшовши щілинку, новак трохи перепочив. Серце гупало об ребра так гучно, що він боявся розбудити всіх котів звідси й аж до озера.

Зверху роздратовано зашипів Бризолап:

— Ти там збираєшся всю ніч провисіти?

Леволап зціпив зуби. Він не збирався показувати Вітряному новаку, що злякався. Кіт знайшов наступну зачіпку і поліз далі. Крок за кроком, і раптом почувся тихий голос Ріні:

— Можеш відпускати.

Леволап напружився, відштовхнувся від скелі та приземлився на пісок кількома хвостами нижче. Бризолап гупнув біля нього, за мить приєдналася Падуболапка.

— Прекрасно! — Очі Ріні зблиснули в місячному сяйві. — Що тепер?

Леволап обтрусився від пилу й роззирнувся. Від піщанистого моріжка, на якому вони стояли, вела стежка, звиваючись у тіні, так що він не бачив далі за кілька кроків. Запах чужинців забивав ніздрі.

— Чекайте тут, — прошепотів новак.

Ступаючи так легко, ніби підкрадався до миші, Леволап пробрався в куток і глянув довкола. За поворотом стежка виходила в широке приміщення, присипане піском. Уздовж обох стін лежали купи моху. Він побачив нашорошені вуха кішки, що лежала в гнізді, почув писк маленьких кошенят. Покуштувавши повітря, розпізнав молочний запах королеви. Трохи далі в проході почувся рух і мурмотіння котів, що вмощувалися на нічліг.

Новак обережно прокрався назад до своїх товаришів.

— Тут одразу ясла, — тихо доповів він. — Королев і кошенят не чіпаємо, добре? Решта котів далі, ближче до виходу. Не думаю, що вони знають, що ми тут.

— То що нам робити? — запитала Падуболапка.

— Ми не хочемо тут битися, лише їх злякати, так що вриваємося всередину і волаємо, ніби за нами женеться купа борсуків.

Рінь була явно спантеличена.

— Кого?

Бризолап закотив очі.

— Такі великі страшні тварини з зубами.

— Намагайтеся там не застрягнути. — Леволап присів і напружив м’язи для стрибка. — Гаразд, пішли!

Він скочив уперед і видав пронизливий вереск. Його друзі побігли за ним, вересканячи, мов цілий Клан. З проходу їм у відповідь почулися перелякані крики. Леволап краєм ока помітив біло-руду королеву, що притиснулася до стіни, обгорнувши собою кошенят. Він пробіг повз них і заскочив у кубло чужинців.

Зайди товклися по печері, завиваючи від шоку й страху та намагаючись видертися надвір. Леволап був готовий битися, але ніхто не намагався його зупинити, доки він бігав кублом. Вузька щілина була переповнена тілами котів, які відчайдушно намагалися пробратися назовні. Леволап обернувся, ставши спиною до стіни й випустивши кігті, але найближчий кіт, рудий здоровань, лише перелякано на нього зиркнув і кинувся до виходу. За мить у кублі не залишилося нікого, крім чотирьох новаків.

Падуболапка востаннє страхітливо загорлала і зупинилася перевести подих.

— Це подіяло!

Крізь отвір долинули звуки битви. Ожинокіготь повів своїх вояків у бій. Леволап глибоко вдихнув і відчув запах крові.

— Ходімо! — нявкнув він.

Вихід із кубла вже був вільний. Леволап кинувся надвір. Широка галявина перед скелями була вкрита котами Племені й Клану та чужинцями, що зчепились між собою. Місяць освітлював море смугастих, рудих і білих шубок, виблискував на зубах і кігтях. Ніч пронизували крики від болю та люті.

Леволап нагострив вуха. Йому здалося, що позаду він почув шепіт: «Леволапе, зараз!» Новак крутнув головою. Невже це справді був Тигрозір? У тінях не було ані смугастої постаті, ані блиску бурштинових очей, але заклик до бою був очевидний.

Просто попереду брунатний чужинець Смик притиснув Писка до землі й шматував його хутро кігтями. Люто заволавши, Леволап кинувся на нього і сильно вкусив за шию. Смик закричав від болю і несподіванки, став на задні лапи і спробував його скинути. Писк зіп’явся на лапи і зник у темряві.

Леволап втратив рівновагу, але зміг перетягнути Смика на себе і почав молотити його живіт задніми лапами. Довкола залітало брунатне хутро, почувся гарячий сморід крові. Новак намагався вхопитися за горло. Смик ударив його в вухо і став на рівні. Леволап його відпустив.

Якусь мить він відсапувався і роззирався, шукаючи наступного супротивника. Раптом знову почувся шепіт: «Леволапе, позаду!» Новак крутнув головою й зіштовхнувся з кремезним сірим котом, по якому стікала кров. Леволап тільки й устиг ухилитися набік та прослизнути повз нападника, протягнувши по його боці кігтями.

Видершись на кругляк, він оглянув поле битви, залите місячним сяйвом, і помітив Падуболапку та Рінь, які пліч-о-пліч пробиралися крізь навалу котів до Ожинокігтя та Смуганя, що зчепилися у бійці. Новак побачив і Вивіркострибку, яка бігла за чорним котом звивистою стежкою та зрештою зникла з виду. Її рудий хвіст стримів позаду, а зуби вищирилися в лютому шипінні.

Прямо під Леволапом Сірий змагався з чорно-білою кішкою. Він махав лапами, намагаючись відбити її зуби від свого плеча. Кіт виглядав так, ніби сили його покидали.

Леволап загорлав і стрибнув зайді на плечі, вчепившись у неї кігтями так, як вони практикувалися в лісі із Золошубом. Кішка відпустила Сірого і миттю перекотилася, притиснувши собою Леволапа. З нього вибило дух, ніс втопився у її хутрі, він намагався вхопити ротом повітря і болісно здригнувся, коли відчув її зуби на своєму вусі. «Думай!» — знову почувся шепіт, і цього разу Леволап уявив крижані блакитні очі Шулікокрига.

Він розслабив усі кінцівки. Кішка послабила хватку, і тої ж миті Леволап зробив ривок угору, вирвавши від неї своє вухо і відкинувши суперницю на кам’яну долівку. Вона зіп’ялася на лапи і присіла, щоб на нього стрибнути. Новак приготувався до її нападу.

Раптом Леволап помітив, що до нього мчать Падуболапка і Бризолап. Вони розділилися й оточили кішку. Зайда підстрибнула, витягнувши кігті. Леволап пірнув під її живіт і відчув хутром дотик, коли вона перелетіла його і приземлилася якраз там, де вже чекали Падуболапка з Бризолапом, аби роздряпати її боки пазурами. Кішка заверещала і втекла.

— Чудово! — крикнув Леволап, знову скочивши на рівні. — Мабуть, цей рух вивчають і у Вітряному Клані!

Повінь битви вже відділила його від двох інших новаків. Він знову ринув у бій. У вухах стугоніла кров. Леволап почувався так, ніби його жилами текла сила двадцяти котів. Новак почувався живим більше, ніж будь-коли раніше. Коти один за одним тікали від його гострих пазурів. Леволап знав, що це було те, для чого він народився.

Раптом настав момент, коли на нього більше ніхто не стрибав. Леволап крутнувся, мов кошеня, що ганяється за власним хвостом. Де ви? Виходьте битися!

— Леволапе! — Цього разу жодного загадкового шепоту, лише спокійний голос батька. — Леволапе, зупинися. Уже всьому кінець.

Леволап став і витріщився на Ожинокігтя, оголивши зуби.

— Ще не кінець, — прошипів він. — Ми мусимо побороти кожного чужинця.

— Леволапе, заспокойся, — нявкнув Ожинокіготь. — Ми їх побороли. Ми перемогли.

Першою реакцією Леволапа було розчарування. Більше не буде цієї прекрасної координації м’язів, зубів і кігтів? Не буде нажаханого виразу в очах суперників, перш ніж вони кинуться тікати? Він кілька разів глибоко вдихнув і роззирнувся довкола. Коти Кланів та Племені вражено дивилися на нього і, здається, налякано. Що таке? Що я зробив?

— Леволапе, ти бився чудово, — тихо сказав йому Щовб. — Плем’я завжди пам’ятатиме твою вправність і відвагу.

Новак оглянув себе і побачив, що його хутро склеїлося від засохлої крові. Усе було гаряче і липке, від цього смороду стискався живіт. Леволап заточився. До нього підбігла Падуболапка з нажаханим виразом в очах.

— Де тебе поранили? — стурбовано спитала вона.

Леволап запаморочено похитав головою. Біль відчувався тільки від прокушеного вуха і від подушечок, які пекли через скелелазіння.

— Усе гаразд, — промурмотів він.

Перш ніж Падуболапка встигла ще щось сказати, з-за скель боязко вилізли кілька чужинців. Попереду був Смугань. Він втратив багато хутра з одного плеча, з морди йшла кров. Кіт підшкутильгав до Щовба та Ожинокігтя і схилив голову.

— Ви перемогли, — крекнув він. — Відтепер ми будемо поважати ваші кордони, тільки не зачіпайте наших королев і кошенят.

Щовб із Ожинокігтем перезирнулися, ніби обдумували те, що сказав сріблястий кіт. Якась частина Леволапа хотіла загорлати: «Ні! Виженіть їх!» Але він мовчав.

— Плем’я не має нічого проти королев і кошенят, — врешті нявкнув Щовб. — Ми залишимо вас у спокої, якщо будете триматися свого боку межі.

Смугань кивнув і, махнувши хвостом, повів своїх побитих товаришів назад у розколину до їхнього табору.

Леволап проводжав їх поглядом. Невже Тигрозір і Шулікокриг справді билися щойно поруч із ним? Чи їхні тіні насправді бродили лісами біля озера, очікуючи на його повернення? Зараз не було чутно жодних голосів, жодної похвали за те, як він бився, — нічого, лише Падуболапка, яка намагалася оглянути його рани.

— Ляж відпочинь, — благала вона. — Хочеш, я покличу Сойколапа? Я його сюди проведу.

— Усе нормально, — наполягав Леволап. — Мені не потрібна допомога.

Ожинокіготь збирав своє вояцтво — котів Кланів та Племені, — аби повертатися до печери. Леволап приєднався до них разом із Бризолапом та Рінню, намагаючись ігнорувати метушню Падуболапки, яка крокувала біля нього з іншого боку, очевидно чекаючи, що він будь-якої миті звалиться з лап.

Очі Ріні сяяли.

— Бачили, як вони тікали? — нявкнула вона.

— Я завжди знав, що Клани розв’яжуть проблеми Племені, — зарозуміло сказав Бризолап. — Ви тепер нам будете вдячні навіки!

Піймавши стурбований погляд Падуболапки, Леволап зрозумів, що вона не була цього певна. Але битву було виграно. Він виграв битву. І він був готовий за мить знову в неї ринути.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 29

Сойколап лежав в улоговині, де ще витали запахи його побратимів. Він не намагався заснути; його вуха були нашорошені, наслухаючи найменших звуків повернення вояків. У животі млоїло від нетерплячки. Що, коли Падуболапка чи Леволап загинуть у бою? Що тоді буде з пророцтвом, якщо троє раптом стануть двома чи навіть одним? Як він житиме без них?

Нескінченний грім водоспаду звучав по-іншому, порожньо і лунко, бо печера була майже порожня. Дві мамки з виводками були в яслах. Старійшини, Хмара-з-Бурею-в-Нутрі та Дощ-Який-Гуркотить-Об-Камінь, відійшли до своїх гнізд на іншому боці печери. Тінь-Крила-над-Водою, звіроловиця, котру поранили в битві за орла, спала поблизу. Решта котів пішла в бій, бо не було сенсу залишати в печері вартових, коли всі зайди мали бути скуті битвою.

Сойколап уже не міг сидіти на місці. Він підвівся і закрокував печерою, зупинившись, аби злизати кілька крижаних крапель, які стікали зі скелі в калюжку свіжої води. Тоді прослизнув у прохід, що вів до Печери Шпилястих Каменів.

Усередині панувала тиша. Сойколап відчув легенький вітерець і ввібрав запах Цілителя Племені, запах міцний і свіжий.

— Скелевидцю? — нявкнув він.

— Я тут, Сойколапе — пролунав сумний голос старого кота з дальнього кінця печери. — Чого ти хочеш?

— Чи є звістка від Племені Вічного Полювання? — запитав Сойколап.

— Жодної. Я дивлюся в калюжу, але бачу лише місячне світло у воді.

Сойколап відчув, як його живіт прохромив укол, гострий, мов терня. Він знав, що Скелевидець брехав своїм котам про Плем’я Вічного Полювання. Він намагався маніпулювати ними, схилити до втечі, аби показати Ожинокігтеві та котам Клану, наскільки малий їхній вплив. Але його план провалився. Плем’я вирішило битися, залишило його віч-на-віч зі знанням, що їхня перемога, якщо вона станеться, здобута не завдяки підтримці предків. Біль Цілителя плинув печерою, як ріка.

— Мені шкода, — нявкнув Сойколап.

— Може, вони втратили в нас віру, — безбарвним голосом відповів Скелевидець.

— Я певен, що не в цьому справа, — Сойколап уявив собі плесо посеред голих скель, де він зіткнувся з Племенем Вічного Полювання. Він знову і знову повертався в той сон і вже думав, що зрозумів його значення. Але яка йому з такого знання мала бути користь — цього він не знав.

— Сойколапе, — почувся голос позаду нього.

Сойколап озирнувся. Кожна шерстинка на його шубці стала дибки, коли він побачив обвисле, лисе тіло та невидющі очі Скелі. Але ж я не сплю! Старезний кіт виблискував, ніби стояв у місячному світлі, хоча довкола панувала темрява; він наче плив у тінях.

Відчуваючи, як серце пускається галопом, Сойколап усіма чуттями потягнувся до Скелевидця, але запах старого кота не змінився, як не змінився й тупий біль, що струменів від нього. Він не видавав жодного звука.

— Скелевидець мене не чує і не бачить, — нявкнув Скеля. — Лише ти.

— Чому ти прийшов? — запитав Сойколап.

— Битву виграно. Ви всі можете повертатися додому.

Сойколап притлумив радість. Падуболапка і Леволап були в безпеці! Але він був певен, що Скеля прийшов не лише для того, аби сказати йому про це. Мала бути ще якась причина.

— Мабуть, Плем’я добре билося, — нявкнув новак. — Може, тепер Плем’я Вічного Полювання буде більше в них вірити.

— Чому? — відрізав Скеля із докором у голосі. — Плем’я Стрімкої Води врятували Клани.

— А що із цим не так? — обурився Сойколап. Удома, біля озера, він понад усе хотів ще раз поговорити зі Скелею, але з кожною зустріччю старий кіт розчаровував його все більше.

— Зореклан вас не посилав, — відповів Скеля. — А Плем’я Вічного Полювання вас не кликало.

— Але…

— Мовчи! — просичав Скеля, змахнувши своїм лисим хвостом. — Ви прийшли і перемогли, принаймні в цій битві. Та чи ви дійсно думаєте, що кордони встоять? Плем’я не Клан, у якого є досвід в обороні територій, а зайди не мають жодного кодексу честі, що триматиме їх вірними слову.

— То ми прийшли марно? — нажахано запитав Сойколап.

Скеля похитав головою.

— Ні. Ви чимало засвоїли. І Плем’я зможе нормально поїсти, принаймні найближчим часом.

Його вибалушені очі, здавалося, вдивлялися в тіні, у щось приховане від Сойколапа.

Новак глибоко вдихнув.

— Ти знав котів Племені ще до того, як вони сюди прийшли, авжеж? Вони прийшли від озера.

Він відчув задоволення, побачивши здивування й сум’яття Скелі.

— Так. Звідки ти знаєш?

— Дух Племені показав мені плесо в горах, — пояснив Сойколап. — Вони знайшли ще один Місячний Став, такий самий, як і біля озера.

— Вони забули про стільки старих звичаїв! — У голосі кота звучав біль. — А все одно шукали миру біля води.

Серце Сойколапа закалатало потужніше, але він мусив продовжувати.

— Плем’я знало мене так само, як ти. Пророцтво походить із тих часів, коли ви всі ще жили разом, так?

Скеля схилив голову.

— Так. Ми чекали вас дуже довго. І тепер ви прийшли. — Сойколап відчув суміш страху і втіхи, відповідаючи на пильний погляд невидющих очей старого кота. — Інші заслуговують знати, — провадив Скеля. — Це не тільки твоя доля, і ти не можеш іти цим шляхом сам.

— Сойколапе! Сойколапе, де ти? — в головній печері залунав голос Падуболапки. — Швидко ходи сюди!

Скеля зник, ніби його закрило темне крило. Сойколап залишився в Печері Шпилястих Каменів сам, окрім нього була хіба німа присутність Скелевидця. Він відшукав вихід у коридор і майнув назустріч сестрі.

— Там Леволап! — видихнула вона, вистрибуючи йому назустріч. — Весь у крові. Він каже, що не поранений, але звідкись же та кров мала взятися. Треба йому допомогти.

— Де він?

— Зовні, біля плеса, — нявкнула Падуболапка. — Я сказала йому відпочити.

Сойколап побіг за нею через печеру до водоспаду. Коти Клану і Племені бігли повз них, повідомляючи добрі новини тим, хто залишився вдома. Сойколап вловив Щовбів запах і почув гучний нявкіт вартового печери:

— Я піду розповім Скелевидцю.

Падуболапка кинулася стежкою поза гуркітливою водою, чи не вперше зовсім не дбаючи про те, чи зможе Сойколап поспіти за нею сам. Новак щосили намагався бігти слідом, притискаючись шубкою до скелі й відчуваючи холодні бризки на боці.

Його серце знову закалатало. Він уже повірив, що Падуболапка і Леволап безпечно повернулися, то невже братове життя отак вислизне ні за мишачу душу?

Добігши до басейну, він обнюхав хутро Леволапа. На нього накотив шок, коли він збагнув, як густо воно вкрите підсохлою кров’ю.

— Треба її поздирати, — різко нявкнув він, намагаючись приховати страх. — Як мені знати, що там під усім цим?

— Підійди ближче до водоспаду, — запропонувала Падуболапка. — Бризки допоможуть змити кров.

Усі троє підійшли до краю озера, так що Сойколап уже почав відчувати, як бризки всотуються в його хутро.

— Не треба так хвилюватися, — запротестував Леволап, підвищуючи голос, аби перекричати грім водоспаду. — Ще раз кажу: зі мною все чудово.

Від його голосу Сойколап здригнувся знову. Він звучав відсторонено, приголомшено, ніби ця битва вплинула не тільки на Леволапове тіло, а й на розум.

— З тобою все буде чудово, коли я так скажу, — відрізав він.

— Я не поранений… — Леволап майже дивувався. — Ніхто мене й близько не зміг зачепити.

— Замовкни і дай злизати кров, — цитьнула на нього Падуболапка.

Коли вони з Падуболапкою зчистили кров із шубки Леволапа, Сойколап збагнув, що його брат мав рацію. Він не був поранений, якщо не рахувати вкушене вухо і стерті подушечки.

— Не думаю, що тобі потрібні трави, — нявкнув Сойколап, намагаючись не показувати, як його лапи тремтять від полегшення. — Тільки пильнуй, аби вухо було чисте. Я його щодня обнюхуватиму, поки не загоїться.

— То все справді добре! — голос Падуболапки тремтів. — Уся та кров натекла з інших котів! Сойколапе, якби ж ти там був. Леволап бився як цілий Клан!

— Ми виграли битву, — Леволап уже був більше схожий на самого себе, ніби догляд брата і сестри повернув його з того далекого місця.

— Хай там як, — Падуболапка звучала стурбовано, — я зайдам не довіряю. І не знаю, чи зможе Плем’я захистити свої нові кордони.

Сойколапу аж у животі замлоїло від того, що його сестра повторила попередження Скелі з Печери Шпилястих Каменів.

— Не знаю, чому ми сюди прийшли, якщо не мали шансу на успіх, — провадила вона, і її голос був ніби спустошений. — Чи Плем’я Вічного Полювання щось неправильно зрозуміло?

Сойколап торкнувся її плеча хвостом.

— Предки Племені нас сюди не посилали. Ми прийшли сюди, щоб виграти битву й отримати відповіді на запитання. — Коли ні Падуболапка, ні Леволап не відповіли, він додав: — Ми всі хотіли піти в гори, чи не так? — Брат і сестра згідливо муркнули. — То хіба ви не розумієте? Усе склалося так, щоб ми прийшли. Це через нас, через нас трьох. Без нас Плем’я може вижити, а може, і ні, але тепер це неважливо. Вони всі нас чекали — Зореклан, Плем’я Вічного Полювання, Скеля…

— Хто? — запитала Падуболапка.

— Ти взагалі про що? — нявкнув Леволап. — У тебе бджоли в голові завелись?

Сойколап присів на краю ставка і махнув хвостом, підкликаючи брата і сестру ближче.

— Слухайте, — промурмотів він. — Я маю вам дещо розказати…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.