Erin Hunter

WARRIORS

Power of the Three

Book Two: Dark River

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Сила трьох»

Книга друга: «Темна ріка»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2007

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., дизайн, 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7670-28-4

Аннотація

Троє новаків, які отримали силу Зореклану, продовжують відкривати в собі нові можливості: Леволап — бойові навички і неймовірну міць, Падуболапка — стратегічне мислення і мудрість вояцького правильника, Сойколап — дивовижний зв’язок із предками і дар цілителя. Однак разом зі знаннями та досвідом приходять і сумніви, що ставлять новаків перед вибором: вірність Клану чи дружбі, власні амбіції чи доля багатьох котів? Кожному із цієї трійці відома своя таємниця, яка може врятувати або зруйнувати крихкий мир між Кланами, що панував протягом багатьох повень.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво-рудий кіт.

Воєвода

Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.

Медикицька

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Вояки та воячки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда киця.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт.

Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.

Золошуб — сірий плямистий кіт.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Вивіркострибка — яскраво-руда кицька із зеленими очима.

Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.

Березопад — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Білокрила — струнка зеленоока киця.

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Студня-Де-Пірнають-Рибки (Студня) — невелика смугаста кішка із сірими очима, походить із Племені Стрімкої Води.

Бурешуб — темно-сірий кіт з бурштиновими очима, походить з Річкового Клану.

Міллі — срібляста кицька з блакитними очима, колишня кицюня.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Бубколап — кремовий кіт.

Ліщинолапка — невеличка біло-сіра кішка.

Мишколап — сіро-білий котик.

Попелюшколапка — сіра смугаста кішка.

Медолапка — світло-коричнева смуганька.

Маколапка — муруга кішка.

Леволап — золотавий смугань із бурштиновими очима.

Падуболапка — чорна кішка із зеленими очима.

Сойколап — сірий смугастий котик із блакитними очима.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка з конярки.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Мишошубка — маленька коричнева кішка.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Дубошуб — невеликий коричневий кіт.

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Снігопташка — біла кішка.

Новаки

Плющолапка — сріблясто-біла кицька з темно-блакитними очима.

Соволап — світло-коричневий кіт.

Королеви

Вохрошубка — муруга темна кицька із зеленими очима.

Старійшини

Кедросерд — темно-сірий кіт.

Маківка — довгонога світло-коричнева кішка.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішка

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — невеликий брунатний смугань.

Шуваровус — чорний кіт.

Мохошубка — муруга кішка з блакитними очима.

Букошуб — світло-коричневий кіт.

Брижохвіст — темно-сірий смугань.

Королеви

Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Сіромрячка — світло-сіра смугаста кішка.

Кригокрила — біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Верболапка — дрібна сіра кицька з м’яким сірим хутром і зеленими очима.

Ряболапка — сіра кішка з блакитними очима.

Рінелап — сірий котик.

Старійшина

Важкоступ — опасистий смугастий кіт.

Діжкохвоста — огрядна темно-коричнева кішка із зеленими очима.

Каменеток — сірий кіт.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.

Воронокрил — дрібний темно-смугастий кіт із бурштиновими очима.

Ночехмара — чорна кішка.

Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Білохвістка — невелика біла кішка.

Королеви

Дрокохвоста — сіро-біла кішка з блакитними очима.

Новаки

Вересолапка — світло-коричнева кицька з блакитними очима.

Бризолап — чорний кіт із бурштиновими очима.

Зайцелап — м’язистий біло-коричневий котик.

Старійшина

Ранньоквітка — муруга кішка.

Павотеніг — сірий смугастий кіт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Над рівниною простягалося темно-синє небо, обволікаючи собою нічну прохолоду.

Вітер колихав верес і посилав хвилі схилом. Поміж низькими чагарями спускалися котячі постаті з гладким і лискучим хутром.

Поміж них була смугаста королева, що крокувала поряд із юним котом.

— Ти впевнений, що готовий до цього?

— Я готовий, — відповів кіт. Його зелені очі відблискували в місячному сяйві.

— Опале Листя, ти в мене найстарший, — прошепотіла королева. — Ти перший з моїх дітей, хто проходитиме випробування.

— Усе буде гаразд.

— Він добре тренований! — почувся ззаду низький голос.

— Навіть тренування не може підготувати м’яколапа до дощу! — прогарчав інший.

Опале Листя підвів погляд.

— Але небо чисте.

— Я чую запах дощу, кажу тобі.

Серед котів поширилося схвильоване мурмотіння.

— Небо чисте! — з притиском повторив Опале Листя, а тоді вийшов із вересу й зупинився. Місяць осяяв його біло-руде хутро. Товариші скупчилися позаду нього, посмикуючи хвостами. Під його лапами починався крутосхил. Тут повні вітру та дощу виснажували рівнину, зриваючи земляний покрив, аж поки залишилася гола скеля — щербата кам’яна стіна поміж вересового моря.

— Щасти, м’яколапе!

Опале Листя зіскочив зі скелі та м’яко приземлився на піщаній долівці біля підніжжя. Його мама злізла за ним.

— Бережи себе!

Опале Листя поноськався з королевою.

— Побачимося на світанку, — пообіцяв він.

Перед ним у скелі зяяла діра, немов рана на обличчі. Хутро на його спині стало дибки. Він ще ніколи не був усередині. До Печери заходили тільки обрані коти.

Він подався вперед, відчуваючи, як його поглинає пітьма. Але ж мусить тут бути хоч якесь світло, щоб побачити стежку! Кіт намагався придавити страх, що тріпотів у грудях, мов піймана рибина.

«Тунель приведе тебе до печери, — пролунав у його голові голос наставника. — Покладайся на свої вуса».

Вуса кота здригнулися, готові до найменшого дотику. Вони вели його вузьким проходом.

Раптом попереду з’явилося бліде світло. Тунель вивів у печеру. Її склепіння мерехтіло ледь видимим місячним сяйвом, що пробивалося крізь отвір у стелі. Від каміння відлунював шум води.

Річка? Під землею?

Опале Листя витріщився на широкий потік, що розділяв піщанисту долівку надвоє. Його чорні води тьмяно мерехтіли в сутінках.

— Опале Листя?

Від несподіваного хриплого нявкоту кіт аж підскочив. Він повернув свою білу морду, щоби подивитися, хто то говорив, і примружив очі — на високому виступі сиділа постать, освічена місячним промінням.

Це Скеля?

На шкірі незнайомця, лискучій мов у крота, майже не було хутра — де-не-де на спині полишалося хіба кілька клаптиків. Його невидющі очі були великі, як яйця. Довгі вигнуті кігті вчепилися у гладку гілку, що лежала під лапами. Кора з гілки була обдерта, і навіть у такому світлі Опале Листя бачив на ній позначки від кігтів — низку рисок на світлій деревині.

Це точно Скеля.

— Я відчуваю твоє здивування, — прокректав сліпий. — Воно коле мене, мов ялівець.

— Пробач… — мовив Опале Листя. — Просто я не очікував…

— Не очікував, що кіт може виглядати настільки бридко.

Опале Листя заціпенів від сорому. Невже Скеля прочитав його думки?

— Коту потрібні вітер і сонце, щоб його хутро блистіло, а ще — хороше полювання, аби кігті були гострі, — продовжив Скеля. Його нявкіт скреготав, немов каміння об каміння. — Я ж мушу залишатися поруч із нашими предками-вояками — тими, хто живе під землею.

— І за це ми тобі дякуємо, — з повагою промурмотів Опале Листя.

— Не дякуй мені, — прогарчав Скеля. — Це була моя доля, я мусив їй підкоритися. До того ж ти, мабуть, не будеш такий вдячний, коли почнеться твоє випробування. — Промовивши це, він провів довгим кігтем по лініях, вирізьблених на гладкій гілці. — Незакреслені лінії — це коти, які зайшли в тунелі, але так і не вийшли.

Опале Листя вдивлявся в чорні діри, що зяяли на краю печери, немов роти. Якщо вони не вели до свіжого повітря й безпеки, то де ж вони закінчувалися?

— У які тунелі вони заходили?

Скеля похитав головою.

— Я не можу тобі помогти. Щоб стати гострокігтем, ти мусиш сам знайти вихід. Я можу тільки послати тебе у виправу з благословенням предків.

— Ти можеш дати мені хоч якусь пораду?

— Без світла в тебе залишаться тільки інстинкти. Іди за ними, і, якщо вони правдиві, ти будеш у безпеці.

— А що, як вони не правдиві?

— Тоді ти загинеш у пітьмі.

Опале Листя розправив плечі.

— Я не загину.

— Сподіваюся, — нявкнув Скеля. — Ти знаєш, що тобі не можна повертатися до цієї печери? Ти повинен знайти тунель, що веде прямо до рівнини. Дощ іде? — раптом спитав він.

Опале Листя напружився. Чи варто згадувати про легенькі нотки в повітрі, що сповіщали про наближення дощу? Ні. Скеля може сказати йому повертатися туди, звідки прийшов, і почекати іншого дня. Він не міг більше відкладати свій іспит на гострокігтя. Він хотів зробити це зараз.

— Небо чисте, — мовив юний кіт.

Скеля ще раз провів лапою по лініях, вирізьблених на гілці.

— Тоді починай.

Опале Листя глянув на тунель під виступом Скелі. Він здавався більшим за інші й начебто вів угору. До рівнини, понад землею? Ось цей шлях він і обере.

Його серце калатало. Він перескочив через річку й подався у крижану пітьму.

До світанку я вже буду гострокігтем. Його хутро наїжилося. Сподіваюся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

— Обережно! — махнув хвостом Леволап. — За нами Тіньові вояки!

Падуболапка розвернулася. Її чорне хутро стояло дибки.

— Беру їх на себе!

Леволап глянув на брата.

— Сойколапе, чуєш якийсь запах?

— Наближається ще більше вояків! — попередив сірий смугань. Його невидющі блакитні очі округлилися від тривоги. — Приготуйтеся до нападу!

— Ми зробимо засідку і вискочимо на них, коли вони зайдуть до табору! — наказав Леволап і повернувся до Падуболапки. — Ти впораєшся із цими трьома?

— Легко!

Падуболапка перекотилася на спину і скочила на лапи. Її кігті виблискували в пообідньому сонці.

Леволап кинувся вперед і присів за колючою стіною з терня.

— Сойколапе, швидше! До мене!

Сойколап підбіг і став у бойову стійку.

— Вони вже майже тут!

Крізь тунель забіг смугастий вояк.

— Уперед! — заверещав Леволап і кинувся на кота. Сойколап проліз поміж лапами супротивника. Той здивовано скрикнув, перечепився і повалився на бік. Леволап миттю опинився на ньому.

— Досить! — пролунав на галявині різкий нявкіт Вивіркострибки.

Леволап припинив гамселити Ожинокігтеву спину задніми лапами і глянув на свою маму, яка вибігла до них з отвору в ожиновій стіні.

— Але ми прикидаємося, ніби на нас напав Тіньовий Клан!

Сойколап загальмував.

— Ми вже майже перемогли!

Ожинокіготь підвівся, скинувши із себе Леволапа.

— Гарна засідка, — муркнув він. — Але ви знаєте, що тут не можна гратися.

Леволап зісковзнув на землю.

— Але це єдине хороше місце, щоб попрактикувати неочікуваний напад, — понуро нявкнув він. Тоді оглянув недобудоване кубло. Його ожинові стіни виступали з боку вояцького кубла. Коли гілки перетягнуть через верх, щоб зробити дах, вони з’єднають старе кубло з новим.

Падуболапка підійшла до них, залишивши уявних ворогів позаду.

— Ми нікому не заважаємо, — сказала новачка. Вона розпушила своє хутро від вітру. Новолистове проміння прогнало з галявини мороз, але по обіді налетів вітер з гір. Він нагадав Леволапові, що гололист минув лише чверть повні тому.

— А що, коли всі новаки вирішать відпрацьовувати бойові прийоми тут? — запитала Вивіркострибка. — Стінам тоді точно кінець, і вся праця Березопада та Сіросмуга піде псу під хвіст.

— Нам треба розширити вояцьке кубло, перш ніж ви станете вояками, — додав Ожинокіготь. — Там уже надто тісно.

— Гаразд, ми зрозуміли! — підвів морду Сойколап. Його хутро було скуйовджене, де-не-де стирчали шматочки листя.

— Подивіться на себе! — Вивіркострибка різко лизнула Сойколапа поміж вухами. — Ви геть брудні, — насварила вона, — а нам скоро вирушати на Зборище.

Леволап почав вимивати хутро на грудях від порохів, перш ніж мама встигла до нього дістатися.

Сойколап відсунувся від Вивіркострибки.

— Я можу сам умитися, — поскаржився він.

— Залиш їх, — нявкнув Ожинокіготь до своєї партнерки. — Я впевнений, що вони приведуть себе до ладу, поки треба буде виходити.

— Звичайно, — пообіцяв Леволап.

Він би в житті не дозволив іншим Кланам побачити себе в такому вигляді. Це буде перше Зборище, на яке вони підуть усі втрьох.

— Ми стільки на це чекали. Правда, Сойколапе?

Новак смикнув хвостом.

— Ага, так.

Леволап випустив кігті. Чому Сойколап завжди такий буркотливий? Це буде його перше Зборище. Він мусить на нього чекати. Останні два Сойколап пропустив: перший раз через покарання, а другий — через обов’язки медикота. Леволап знав брата достатньо добре і розумів, наскільки той, попри свою сліпоту, цінував можливість робити все те саме, що й інші коти, зокрема ходити на Зборища.

— Ану швиденько! Тікайте звідси, поки Вогнезір не помітив! — наказала Вивіркострибка й почала виштовхувати своїх кошенят до отвору в стіні. — Підіть пошукайте собі щось на кагаті. У вас попереду довга ніч.

У Леволапа хвостом аж мурашки забігали від думки про Зборище. Він уже практично відчував сосновий запах острова.

А от очі Падуболапки блимали тривогою.

— Сподіваюся, інші Клани не почнуть знову нас зачіпати. Ти не знаєш, чи Міллі також іде? Може, їй краще цього разу залишитися в таборі?

Коли дві повні тому до Клану повернувся Сіросмуг, він привів із собою свою нову партнерку Міллі — кицюню, яку він зустрів, коли був у полоні Двоногів. Він тренував її на воячку, а вона своєю чергою допомогла йому здійснити довгу й виснажливу мандрівку в пошуках Клану. Через своє кицюняче минуле вона стала легкою мішенню для образ інших Кланів. До того ж вона була не єдиною кішкою в Громовому Клані з таким походженням.

— Міллі може сама про себе подбати, — зауважила Вивіркострибка.

— Та й змагання ніби трохи налагодило стосунки, — додав Ожинокіготь.

— Але на скільки? — нявкнула Падуболапка.

Леволап знав, що його сестра так і не повірила до кінця, ніби денне Зборище зможе якось вирішити суперечки між Кланами. Усі чотири Клани взяли участь у дружньому змаганні, аби помірятися навичками. Вони висунули своїх новаків одне проти одного, щоб відволіктися від сварок через кордони. Леволап, втім, пам’ятав цей день з іншої причини: він та Вітряний новак Бризолап провалилися у стару борсучу нору і мало не задихнулися в піску, та, на щастя, їх знайшов Сойколап.

— Ти весь час причитаєш, — форкнув Сойколап до Падуболапки. — Жити з тобою, як із полохливою совою.

— Зараз уже новолист, — нагадала їм Вивіркострибка. — Здобичі побільшало, тож Клани не будуть такі дратівливі.

Падуболапка глянула на Сойколапа.

— Дехто залишається дратівливим навіть із набитим животом!

— Досить! — Вивіркострибка підштовхнула її носом. — Піди поїж.

— Я просто сказала правду! — Падуболапка підскочила вперед, але Сойколап втиснувся поперед неї. Вона зойкнула і зиркнула на брата, який уже доходив до медичного кубла. — Він мене куснув!

Леволап смикнув вусами.

— Ти можеш одною лапою відбити трьох Тіньових вояків, — підначив він, — але, коли тебе кусне брат, ти пищиш, як кошеня.

Вона ляснула його по носі м’яким хвостом.

— Ти би теж пищав!

— Я востаннє пищав ще в яслах!

Падуболапка хитро примружила очі.

— Хочеш я тебе кусну, і побачимо, наскільки ти хоробрий?

— Спочатку тобі доведеться мене впіймати!

Леволап чкурнув геть. Падуболапка поскакала за ним.

— Ось! — Леволап зупинився біля кагату свіжини й кинув Падуболапці мишу, коли вона його наздогнала. — Кусни краще це.

* * *

У синьому небі висіла повня. Попереду з-понад озера здіймався острів, його дерева тягнулися голим гіллям до зірок.

Леволап крокував поруч із Падуболапкою за товаришами по кам’янистому берегу. Новак знову глянув на Сойколапа. Брат ішов біля Листоплесої й раз-по-раз смикав носом, обнюхуючи незнайому територію. Іноді Листоплеса торкалася до нього боком, допомагаючи коту обминати гостре каміння чи коріння.

Чи треба попередити Сойколапа про переправу з поваленого дерева? Вона була неочікувано слизька. Леволап мало не впав, коли переходив уперше.

— Хочу вже побачити Верболапку, — нявкнула біля нього Падуболапка.

— Верболапку? — відсторонено перепитав він.

Леволап сподівався побачити на Зборищі лише одну новачку — Вересолапку, вродливу Вітряну кішку з димчастими блакитними очима. Він ледь чутно зітхнув.

— Про що думаєш? — підштовхнула його Падуболапка. — Ти десь відлетів.

— Ем… про Сойколапа, — притьмом нявкнув новак. — Я думав, чи він зможе перейти по колоді.

— Не кажи цього при ньому вголос, — попередила Падуболапка.

Раптом Леволап відчув, що до його кігтів просочується холодна вода. Вогнезір вивів їх на багнистий берег на краю Річкової території. Піскошторма обережно ступала за ним. Ожинокіготь та Вивіркострибка йшли поруч із Міллі та Сіросмугом, а за ними, стиха перемовляючись, крокували Березопад і Порохошуб. Ліщинолапка слухала свого виховника, а Бубколап хилився то в один, то в інший бік, принюхуючись до купин трави, ніби звідти будь-якої миті могла вискочити здобич.

— Це територія Річкового Клану, — зашипіла Падуболапка, нагадуючи йому про те, що полювання на землях іншого Клану заборонене.

— Я знаю, — відрубав Бубколап. — Але ж дивитися можна.

— Ну хіба що дивитися.

Сіросмуг голосно замуркотів.

— Вогнезоре? — гукнув він. — Здається, Падуболапка готується підважити твоє провідництво.

Леволап глянув на сестру. Це був такий лагідний спосіб сірого вояка сказати їй, аби не командувала стільки?

— Може підважувати, скільки захоче, — муркнув Вогнезір. — Думаю, мені не треба турбуватися, поки вона трохи не підросте.

— Гей! — Падуболапка обурено наїжила хутро. — Я йому просто сказала!

Вогнезір зупинився біля тремтливого коріння поваленого дерева, що сполучало берег з островом. Від кори чулися свіжі запахи Вітряного та Тіньового Кланів — мабуть, вони вже там. Леволап нагострив вуха. З острова долинали ледь чутні голоси. Піскошторма спритно застрибнула на колоду і звивисто закрокувала поміж вузлів та гілок до протилежного берега. Інші коти по черзі подалися за нею. Леволап відступив назад, коли Падуболапка застрибнула за Ліщинолапкою.

— Леволапе, ти не йдеш? — нявкнула новачка, відновивши рівновагу.

— Іду, звісно, — засичав на неї Леволап.

— Він чекає, щоб допомогти мені, — нявкнув з-позад нього Сойколап.

— Тільки тому, що я сам мало не впав, коли йшов уперше, — пояснив Леволап. — Це важко, коли ти ще не знаєш, куди ставити лапи.

Сойколап витягнувся до коріння й почав намацувати дерево передніми лапами.

— Сюди, — нявкнула Листоплеса, застрибнувши перед ним на колоду. — Тут не дуже високо.

Сойколап підвів носа й принюхався, прикидаючи, наскільки далеко до виховниці. Тоді відштовхнувся задніми лапами та за допомогою кігтів виліз до неї. Його передні лапи миттю вислизнули з-під нього.

Сойколап смикнувся вбік. Серце Леволапа впало у п’яти. Листоплеса кинулася до новака, та він уже вчепився кігтями в прогнилу кору й відновив рівновагу, махаючи хвостом. Під ним до берега прибивала темна вода. Леволап стримувався, щоб не підстрибнути Сойколапові на допомогу, коли той пішов далі повз виховницю. Листоплеса напружено присіла, не кажучи ні слова, готова підскочити будь-якої миті, якщо Сойколап знову послизнеться. Сліпий новак повільно, крок за кроком, проходив переправу.

— Сойколапе, стрибай сюди! — гукнула Падуболапка з берега на тому боці. — Пісок м’який, але тут чисто.

Сойколап зістрибнув, приземлившись трохи незграбно, але одразу ж випростався.

Леволап відчув хвилю полегшення.

— Леволапе, швидше!

Бубколап намагався пропхатися повз нього. Леволап заскочив на колоду, щоб заступити йому шлях, але дерево раптом затрусилося, бо Бубколап застрибнув прямо за ним.

— Іди вже! — нявкнув новак.

Леволап відчував п’ятами, як гаряче дихає Бубколап, підганяючи його. Міцно чіпляючись кігтями, він поліз по колоді.

— Не треба спішити, — почувся за хвіст позаду застережливий нявкіт Орлякошуба. Проте Бубколап не збавляв темпу, далі кваплячи Леволапа.

— Чого ти так довго чуха…

Раптом нявкіт новака перетворився на зойк. Леволап озирнувся й побачив, що він зісковзнув зі стовбура і вже висів над чорною водою.

Орлякошуб нахилився і схопив Бубколапа за загривок. Новак смикався і гойдався, розмахуючи лапами в повітрі. Кінчик його пухнастого кремового хвоста вже торкався до поверхні озера.

— Не рухайся, — прогарчав Орлякошуб крізь зціплені зуби. Напруживши м’язи, золотавий вояк одним ривком витягнув Бубколапа на дерево. — Я казав тобі не поспішати!

Леволап закліпав. Слава Зореклану, що це був не я! Він повернувся і пішов далі, радіючи, що Бубколап більше не напосідає йому на задні лапи. З берега війнув свіжий запах Річкового Клану. Мабуть, їхній загін наближається до озера. Леволап оглянув узбережжя, проте нікого не помітив.

— Усі готові? — гукнув Вогнезір, коли Леволап, Бубколап, Орлякошуб і Золошуб нарешті опинилися на острові.

Коти кивнули. Вогнезір подав знак хвостом, і загін рушив до лісу.

Леволап побачив, як темне хутро Падуболапки зникло в орляку. Його лапи засвербіли від захвату, і він уже готувався пострибати за нею. Проте Сойколап не рухався. Він просто стояв і витріщався поміж дерева. Він переживає?

— Це лише орляк, — заспокоїв його Леволап. — Просто проштовхуйся крізь нього. До галявини недалеко.

Він поклав хвоста Сойколапові на спину й відчув під хутром його м’язи, сильні й пружні.

— Ходіть уже! — Падуболапка повернулася до них, шурхаючи крізь орляк. — Чому ви так довго?

— Просто плануємо наш вихід.

Сойколап смикнув хвостом і подався вперед.

Сухі галузки папороті дряпали Леволапові носа, коли він рушив за братом і сестрою на галявину, проте він відчував і м’які маленькі листочки, що вже вибивалися із землі попід його лапами. Нове листя для новолисту.

— Тіньовий і Вітряний Клани чекають на галявині, — гукнула Падуболапка через плече. — Але Річковий Клан ще не прийшов.

— Вони ідуть, — нявкнув Леволап. — Я чув їхній запах з переправи.

Сойколап підвів носа.

— Твоя правда. — Його вуса смикнулися. — Але щось не так…

Леволап розтулив рота і знову покуштував свіжий запах Річкового Клану, проте не помітив нічого особливого.

— Мабуть, просто їдять забагато риби, — нявкнув він.

— Швидше йдіть, щоб вони нас не обігнали, — мовила Падуболапка, підганяючи братів крізь орляк на узлісся.

Коли вони вийшли на галявину, Сойколап застиг на місці.

— Тут завжди стільки котів? — прошепотів він.

Леволап оглянув вояків, новаків та медикотів, що товклися на галявині. Для нього це виглядало як звичне Зборище. Чи прийшла сьогодні Вересолапка?

— Гей! Кицюню!

Білохвістка, Вітряна кішка, підбігла до Міллі. Її новак Бризолап поспішав за нею, прищуливши вуха. Леволап випустив кігті, готуючись стати на захист посестри.

— Привіт, Міллі!

Білохвістка поноськалася з Міллі й обняла її хвостом, ніби вони були давніми подругами. Леволап втягнув кігті.

— Вони знайомі? — зойкнула Падуболапка.

Леволап знизав плечима.

Бризолап вирячився на свою виховницю, яка відійшла від Міллі на крок і дружньо їй моргнула.

— Дякую за кроля, якого ти нам дала на змаганнях, — муркнула вона. — Ти ділишся, як справжня кішка Клану.

Міллі схилила голову.

— Цей день і був для того, щоб ділитися, — нявкнула вона.

— Здається, змагання таки справді допомогло, — прошепотіла Падуболапка до Леволапа.

Проте інший Вітряний вояк, Клаптевух, дивився на Міллі примруженими очима. Котові очевидно не подобалося, що його посестра говорить із кицюнею. Бурошубка теж спостерігала за ними, наїживши хутро, і шепотіла щось на вухо своєму товаришу.

Бризолап нічого не сказав, просто відвернувся від виховниці й почав проштовхуватися через гамірну галявину. Бубколап та Ліщинолапка балакали з гуртом Тіньових та Вітряних новаків. Коли до них приєднався Бризолап, у Леволапа аж мороз пробіг по шкірі. Чи була десь там серед них Вересолапка?

Він її не бачив.

— Чому так зажурився? — спитав Сойколап.

Леволап витріщився на нього.

— З… зажурився? — Сойколап завжди звідкись знав, як він почувається. — Я не зажурився!

— Твій хвіст так гупає об землю, що його почула б навіть миша на болоті, — нявкнув Сойколап.

— Я сподівався декого зустріти, — зізнався Леволап.

Падуболапка схвильовано смикнула вухами.

— Вересолапку?

— Ну, а ти хочеш побачитися з Верболапкою! — відрубав він, наїживши хутро від її звинувачувального нявкоту.

— Це різне.

— Неправда! — запротестував Леволап. — Ми просто друзі.

Раптом він відчув приємно знайомий запах. Вересолапка бігла через галявину до нього.

— Леволапе! Ти тут!

Його серце затріпотіло. Він налякано глянув на Сойколапа. Невже брат чув і його серцебиття? Леволап спробував заховати цей страх подалі, ніби здобич, яку лишаєш на потім.

— Привіт, Вересолапко, — байдуже нявкнув він.

— Ти ніби не дуже радий мене бачити. — Вітряна новачка смикнула вухами. — Я цілу повню поводилася якнайкраще, щоб Воронокрил не лишив мене в таборі.

Леволап відчув хвилю провини за свій брак ентузіазму. Його лапи закололи від злості. Чому це він мав почуватися винним? Вони просто друзі.

— Я радий, що ти прийшла, — нявкнув новак.

Падуболапка вклинилася перед ним і легенько поноськалася з Вересолапкою.

— Зореклан знову подарував нам гарну погоду, — ґречно нявкнула вона.

— Ви привели брата! — очі Вересолапки засяяли, коли вона помітила Сойколапа. Спиною Леволапа пробігли мурашки від ревнощів. Йому було неприємно, що вона бачила, як Сойколап врятував його із проваленої борсучої нори.

На щастя, Сойколап гарячково форкнув їй у відповідь:

— Ніхто мене не приводив! Я прийшов зі своїм Кланом!

— Звісно, — притьмом нявкнула Вересолапка. — Пробач. Я знаю, що ти можеш сам подорожувати. Я просто…

— Сойколапе! — вигук Листоплесої врятував Вересолапку від потреби продовжувати її незграбне вибачення. — Ходи до нас! — Вона сиділа біля Короморда.

Леволап провів поглядом Сойколапа, який пробирався до медикотів.

— Не зважай на Сойколапа, — нявкнув він до Вересолапки. — Він завжди бурчить, мов той борсук.

— Хто бурчить? — раптом почувся голос.

Леволап крутнув головою й побачив, хто до них говорив. Його серце закалатало. До них наближався Бризолап.

— Ти що, збираєшся марнувати час на розмови із цими двома? — Вітряний новак усівся біля Вересолапки. — Там Плющолапка і Соволап заклалися із Бубколапом на те, хто вище підстрибне.

Він лизнув передню лапу та потер вухо.

— То, може, б ти пішов подивився? — відповіла Вересолапка.

— Підеш зі мною? — блиснув очима Бризолап.

Леволап почув шарудіння папороті й відчув знайомий запах.

— Річковий Клан прибув, — нявкнув він.

Падуболапка витягнулася навшпиньки, аби подивитися, як Річковий Клан заходить на галявину.

Щось явно сталося. Їхні хвости були опущені, а вуха прищулені. У Леволапових вухах відлунили Сойколапові слова. Щось не так…

Падуболапка примружила очі.

— Леопардозірка виглядає не надто щасливою.

Золотиста кішка носькалася з Вогнезором, проте її хвіст нетерпляче посмикувався, а погляд блукав галявиною.

— Падуболапко! — Верболапка відбігла від свого загону й поспішила назустріч новачці. — Я не можу лишитися. — Річкова кішка говорила засапано. — Мушу бути біля Мільгокрилої. Але я просто хотіла привітатися.

— Усе гаразд? — спитала Падуболапка. — Маю на увазі, з твоїм Кланом. Просто ви всі виглядаєте трохи…

Тієї ж миті до них підійшов Воронокрил. Леволап роздратовано смикнув вусами. Він що, ніколи не зможе побути наодинці з Вересолапкою?

— Вересолапко, — різко звернувся Вітряний вояк до новачки. — Чому б тобі не піти поспілкуватися з новаками інших Кланів? Зараз хороша можливість познайомитися з різними котами.

Він окинув поглядом Леволапа та Падуболапку.

— Ходімо, — нявкнув Бризолап. — Подивимося, чи Плющолапка перестрибне Бубколапа.

Вересолапка глянула на Леволапа і знизала плечима.

— Гаразд.

Леволап посмикував хвостом по встеленій голками долівці, проводжаючи поглядом Вересолапку, яку від нього відводили Воронокрил із Бризолапом.

— Нехай усі Клани зберуться під Зорекланом! — пролунав від Великого Дуба гучний нявкіт Чорнозора.

Силуети чотирьох провідників виділялися в місячному сяйві на найнижчих гілках. Їхні очі поблискували в темряві. Леволап поспішив за Падуболапкою, яка вже почала проштовхуватися крізь натовп. Вона сіла біля Орлякошуба. Леволап протиснувся поперед неї та вмостився біля Золошуба.

— Гей! — прошипіла Падуболапка. — Опусти голову. Мені не видно.

Леволап пригнувся, раптом усвідомивши, що став більшим за сестру, перегнавши її, мабуть, не лише у зрості за останні кілька повень.

— У Тіньового Клану радісні новини, — оголосив Чорнозір. — У Вохрошубки народилося троє кошенят.

Натовп вітально занявчав. Найгучніше раділа Вивіркострибка:

— Молодчина, Вохрошубко!

Чорнозір повів далі:

— Їх назвали Жарик, Світка і Тигрик!

Нявкіт затих, коли старші вояки почули ім’я Тигрика. Леволап закліпав. Як вони могли досі боятися Тигрозора, якщо від нього залишився тільки далекий-далекий спогад? Вони були забобонні, мов ті сови!

— Якщо це кошенята Вохрошубки, — прошепотів він через плече до Падуболапки, — то вони — наші родичі!

Так дивно було мати родичів в іншому Клані. Оце вперше Леволап спробував уявити, як його батько почувався щодо Вохрошубки. Вона була сестрою Ожинокігтя, але знайшла свою долю в чужому Клані. Чи доводилося йому коли-небудь зустрічатися з нею в битві?

— Щось іще є до доповіді? — голос Вогнезора стрепенув Леволапа з його задуми.

— Я щось пропустив? — Леволап озирнувся на сестру. Вона похитала головою, але в її очах був стурбований вираз.

Чорнозір обгорнув лапи хвостом і вдоволено сяяв. Однозір відвернув голову від Громового провідника, даючи знак, що він не має що сказати.

Вогнезір кивнув.

— У Громовому Клані також усе гаразд. — Він повернувся до Річкової провідниці. — Леопардозірко? Ти нічим не поділилася.

— У нас жодних новин, — скупо нявкнула кішка. — Риба повертається до краю озера. Лови успішні. У моєму Клані все добре.

— Радий це чути, — відповів Вогнезір.

— Тоді Зборище завершено, — мовила Леопардозірка.

Клани почали розходитися від Великого Дуба, коли їхні провідники позістрибували з гілок. Леволап потягнувся. Він замерз від довгого сидіння.

Ліщинолапка тицьнула його мордою.

— У Тіньовому Клані троє нових котів! — нявкнула вона. — Нам доведеться тренуватися ще сильніше!

Новачка рушила галявиною за своїм Кланом.

Леволап поспішив за нею.

— Але ж вони ще кошенята.

— Кошенята стають вояками! — нагадала йому Ліщинолапка.

Леволап відчув дотик Падуболапки. Її хутро стояло дибки.

— Як думаєш, нам колись доведеться з ними битися? — стурбовано прошепотіла вона.

— Зараз не час говорити про битви, — нявкнула Вивіркострибка, почувши їхню розмову. — Троє кошенят — це благословення для будь-якого Клану.

Вона очевидно раділа за Вохрошубку.

До них приєдналися Листоплеса із Сойколапом.

— Я помітила, що Вохрошубка була при надії, коли востаннє її бачила.

Вивіркострибка здивувалася:

— Ти ніколи про це не згадувала.

— Я не могла нічого сказати, поки це все ще було в лапах Зореклану, — відповіла Листоплеса.

— А також це була не твоя справа! — їх усіх захопив зненацька різкий нявкіт.

Леволап обернувся й побачив Горобинокігтя, рудого Тіньового вояка, що дивився на них примруженими очима. Напевно, він батько.

Вивіркострибка глянула на нього.

— Горобинокігтю, вітаю. Ти благословенний трьома здоровими кошенятами.

Горобинокіготь задер губу.

— Трьома здоровими Кланонародженими кошенятами, — прогарчав він.

— Це благословення лише в тому разі, якщо вони залишаються вірними рідному Клану, — різко зауважила Вивіркострибка, спалахнувши.

Горобинокіготь тихо загарчав.

Між ними встряла Листоплеса.

— Не потрібно сваритися.

— Він просто сказав правду.

Хто це сказав? Леволап крутнув головою. Бризолап!

Вітряний новак стояв біля свого батька.

Воронокрил незмигно дивився на Листоплесу.

— Бризолапе, не забувай, що Громовий Клан шанує змішану кров.

Листоплеса відвернула голову, ніби Воронокрил щойно вдарив її кігтями по морді. Вона швидко обернулася й поспішила геть.

— Він поводиться так, ніби з Громовим Кланом щось не так!

Леволап випустив кігті, та тоді відчув, як мама провела хвостом по його спині.

— Леволапе, ходімо. Не забувай про перемир’я.

Вона притулилася до Леволапа, а тоді подалася на край галявини, відводячи його подалі від Воронокрила, Бризолапа та Горобинокігтя.

Леволап озирнувся через плече на трьох котів, шкодуючи, що мусив дотримуватися цього дурнуватого перемир’я замість того, щоб видерти з кожного з них по доброму жмутку хутра.

— Леволапе! — до нього підбігла Вересолапка.

— Що? — Леволап зупинився й глянув на новачку. Вивіркострибка зупинилася біля нього.

Вересолапка глянула на воячку.

— Можна мені поговорити з Леволапом, будь ласка?

Вивіркострибка смикнула вухами, проте кивнула.

— Не барись.

Вона зайшла в хащі орляку слідом за Листоплесою, Падуболапкою та Сойколапом.

— Будь ласка, не злися, — заблагала Вересолапка. — Воронокрил завжди такий неприязний. У нього просто такий характер. А Бризолап думає, що він уже вояк.

— Але ти чула, що вони казали про змішану кров у Громовому Клані! Вони мусять за це відповісти!

— Мабуть, мусять, але ми можемо про це не говорити? — Очі Вересолапки сяяли. — У мене є план.

— Як їм помститися?

Вона поширила очі.

— Ні, звісно! Вони мої побратими! — Новачка смикнула хвостом. — Мій план полягає в зовсім іншому.

Леволап схилив голову набік.

— У чому?

— Замість того, щоб чекати наступного Зборища, пропоную зустрітися раніше.

— Раніше? — здивовано перепитав Леволап. Хіба вояцький правильник не забороняв зустрічатися з котами інших Кланів без дозволу?

— Завтра ввечері, — прошепотіла вона.

— Але як? Де?

— Біля кордону в лісі. Коло тиса. Ми можемо втекти, коли всі поснуть.

— Але…

Вересолапка смикнула вусами.

— Ну ж бо! Буде весело. І ми ж нікому лиха не зробимо.

Леволап відчув, як його живіт стискається від почуття провини та тривоги. Та блакитні очі Вересолапки блищали з такою надією. Це все видавалося справді цікавим. І він завжди зможе сказати, що хотів попрактикуватися в нічному полюванні. Та й Вересолапка мала рацію. Вони не робитимуть нічого поганого — не крастимуть здобич і не шпигуватимуть. Ніхто ніколи не дізнається, якщо вони будуть обережні. Я все одно буду вірний своєму Кланові та своїм обов’язкам.

Він моргнув Вересолапці й відповів:

— Гаразд.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Падуболапка спала. Їй снилося, що вона біжить через ліс. Дощ тарабанив по встеленій листям долівці. Вона бачила, як мигтіла між деревами смугаста шубка Верболапки. Річкова новачка-медикішка бігла швидко, завжди на кілька кроків попереду.

— Почекай мене! — гукнула Падуболапка. — Я хочу тебе щось спитати.

— Я скажу, якщо доженеш! — гукнула їй Верболапка.

Падуболапка прискорила біг, послизаючись у багнюці, але Верболапка все так само залишалася за хвіст від неї.

— У Річковому Клані щось не так, правда? — крикнула Падуболапка.

— Я тебе не чую. Дощ надто сильний.

— Скажи мені, що сталося!

Дощ тиснув ще більше, гупаючи по листю й відбиваючись від землі.

— Верболапко!

— Я не можу тобі сказати, якщо ти мене не зловиш!

— Почекай! — Падуболапка примружила очі, намагаючись побачити хоч щось у зливі. — Верболапко?

Новачка зникла.

Падуболапка залишилася сама у мокрому лісі.

Вона розплющила очі. По даху кубла тарабанив дощ, просочуючись крізь густе сплетіння тисових гілок і крапаючи у гнізда. Падуболапка здригнулася і зарилася ще глибше в мох, але раптом помітила, що до неї тулилося щось мокре. Це було хутро Леволапа.

Падуболапка відштовхнула його від себе.

— Посунься. Твоє хутро все мокре.

Леволап перекотився назад до неї.

— Леволапе!

Новачка підвелася і глянула на брата. Досвітні промені пробивалися крізь гілля, даючи достатньо світла, аби вона змогла розрізнити кольори шубок сплячих котів. Хутро Леволапа було мокрісіньке, ніби він цілу ніч провів під дощем, хоч тепер глибоко спав. Падуболапка підозріливо його обнюхала. Може, він просто ходив до виходка і повернувся в кубло, аби ще трохи поспати.

Новачка позіхнула й потягнулася, напружившись так, що аж хвіст затремтів. Вона промерзла до кісток. Мишколап, Бубколап та Медолапка спали, незважаючи на дощ. Гнізда Маколапки та Ліщинолапки були порожні, але їхні запахи були ще свіжі. Мабуть, вони пішли в досвітній патруль.

— Падуболапко? — Попелюшколапка підвела голову й закліпала. — Тебе дощ розбудив?

Падуболапка похитала головою.

— Ні, Леволап, — нявкнула вона. — Він увесь мокрий.

— Він кудись виходив у таку погоду? — Попелюшколапка потерла очі лапою.

— Схоже на те.

Від цікавості шкірою Падуболапки забігали мурашки. Це вже не вперше Леволап робив щось дивне. Кілька днів тому брат розбудив її вдосвіта, коли прокрадався до кубла. Він сказав, що був у виходку, але його хутро пахнуло листям, ніби він виходив далі в ліс. А ще він так їй форкнув у відповідь, наче вона таки залізла йому під шкіру. Новачка була певна, що Леволап щось приховував.

У Попелюшколапки забурчало в животі.

— Цікаво, на кагаті вже є якась свіжина?

— Могло щось залишитися зі вчора, — відповіла Падуболапка. — Ходімо подивимось.

Вона обережно обійшла сплячих товаришок і визирнула зі входу. Кагат було ледве видно. Ранкове небо затягнули хмари, а дощ лив такий сильний, що по галявині стрибала багнюка.

Попелюшколапка протиснулася біля неї.

— Побіжимо?

— Гаразд.

Падуболапка замружила очі й вибігла з кубла.

Бурешуб і Студня сиділи під Високим Виступом і ділилися мокрим дроздом, заховавшись від зливи.

— Ця погода надто мокра навіть для Річкового Клану! — гукнув Бурешуб, вітаючись.

Падуболапка спинилася, кліпаючи попри дощ.

— Тепер я знаю, як почувається риба!

Попелюшколапка промчала повз неї.

— Падуболапко, не стій там, як зляканий заєць, — крикнула Студня. — Знайди якийсь прихисток!

Падуболапка поспішила за Попелюшколапкою, розбризкуючи лапами багнисту воду, і пригальмувала вже біля кагату свіжини. У болоті лежало кілька тваринок. Вона підібрала жалюгідну мишу і понесла її в ожиновий кущ, який розрісся біля медичного кубла.

— Фе!

Попелюшколапка кинула промоклого в’юрка на землю й обтрусилася. Падуболапка прищулила вуха від бризок.

— Пробач. — Попелюшколапка присіла й відкусила шматок в’юрка. — На смак як болото! — нявкнула вона з повним ротом.

Біля входу до медичного кубла затряслася ожина, і звідти вибігла Листоплеса, тримаючи в зубах жмуток трав. Вона кинулася через галявину і зникла в яслах.

— Сподіваюся, з Крижинкою і Лиском усе гаразд, — нявкнула Падуболапка.

— Маргаритка вчора пчихала, — сказала Попелюшколапка. — Я думаю, вона застудилася.

Падуболапка визирнула крізь ожину на сіре небо.

— Ми всі позастуджуємося, якщо цей дощ не перестане. Або відростимо собі перетинки між пальцями.

Від Зборища минуло майже пів повні, і дощ лив ледь не щодня.

Табір потроху оживав. Шипокіготь, позіхаючи, переходив через галявину. За ним крокував Порохошуб. Коли Падуболапка проковтнула останній шматочок своєї холодної миші, з печери над Високим Виступом вийшов Вогнезір і оглянув терен. Ожинокіготь вибіг із вояцького кубла й пострибав по камінню йому назустріч. Обидва вояки зникли у Вогнезоровій печері, поопускавши хвости від дощу, що тарабанив об скелю.

Мишошубка визирнула із-за обплетеного жимолостю кубла старійшин, а тоді, бридливо фиркнувши, знову заховалася. Сіросмуг вийшов із-за вояцького кубла, де він жив із Міллі. Його густе сіре хутро обліпило тіло. Він підібрав із кагату двох пташок і побіг назад до свого кубельця.

Із вояцького кубла вийшов Орлякошуб і потягнувся, викрутивши хвоста й витягнувши передні лапи, торкаючись землі грудьми. Тоді випростався й обтрусився, розпушуючи своє золотисте хутро.

— Падуболапко? — Він примружено глянув на неї. З його вусів стікала вода. — Це ти?

Падуболапка вийшла з ожинового прихистку.

— Я тут просто снідала з Попелюшколапкою, — привіталася вона.

— Ну, якщо ти вже поїла, то можеш піти зі мною на полювання.

Падуболапка відчула приплив радості. Полювання її зігріє.

— А Попелюшколапці можна теж піти? — спитала вона.

Новачка похитала головою.

— Хмарохвіст попросив мене почистити підстилки старійшин.

— Я принесу тобі теплу мишку, якщо вдасться, — пообіцяла Падуболапка.

— Будь ласка, без болота, — муркнула Попелюшколапка.

— Падуболапко, ходімо! — Орлякошуб уже біг до виходу з табору.

Опале листя на мокрій лісовій долівці погнило й було слизьке, проте Падуболапка все одно відчувала, як потроху починає зігріватися, доганяючи Орлякошуба крутим схилом. Вони піднялися на пагорб і рушили вперед. Дощ потроху сповільнювався, і оце вперше за весь ранок вона змогла нормально розплющити очі. Ліс попереду був густіший і темний у тих місцях, де поміж безлистих дерев поросли сосни. На тому боці починалася територія Тіньового Клану. Падуболапка подумала про новонароджених кошенят — її родичів — у таборі за кордоном. Якщо в них із нею була спільна кров, то міг би бути і спільний запах? Як вони тоді відрізнятимуть, де чиї позначки?

— Орлякошубе?

Вояк пригальмував на вогкому листі й повернувся до неї. Його очі проясніли.

— Ти чуєш запах здобичі? — з надією запитав він.

Падуболапка похитала головою.

— Я просто подумала…

Вона намагалася знайти слова, якими б могла описати свій неспокій.

— Так?

— Ну, я думала…

Орлякошуб струсив воду з вусів.

— Заради Зореклану, що ти думала?

— Якщо нові кошенята в Тіньовому Клані — мої родичі, то мені все одно доведеться з ними битися?

— Звісно, якщо вони загрожуватимуть твоєму Клану, то так.

Орлякошуб розвернувся й закрокував далі лісом. Він посмикував носом, винюхуючи сліди здобичі в мокрих чагарях.

Падуболапка побігла його наздоганяти.

— Але якщо мій Клан нападе на їхній, а я вважатиму, що це нечесно?

— Але навіщо б ми це робили?

Орлякошуб нагострив вуха і припав до землі в мисливській стійці.

— Ну це як приклад. Хіба я не мала б відчувати відповідальність перед моїми родичами?

— Справжні вояки перш за все відповідальні перед своїм Кланом.

Орлякошуб почав переминати задніми лапами землю. Він помітив щось попереду і готувався до стрибка. Проте мозок Падуболапки був зараз голодніший за її живіт.

— Але не можна кривдити котів, у яких тече твоя кров, — заперечила вона. — То це означає, що існують речі, які важливіші за вояцький правильник? — Новачка схвильовано закліпала. — Якщо це так, то звідки нам знати, що правильно…

— Цить! — зашипів на неї Орлякошуб.

За лисячий хвіст попереду затремтів листок, і з-під нього в безпечну нірку шугнула маленька брунатна істотка.

Орлякошуб розлючено подивився на новачку.

— Може, тобі варто не думати про вояцький правильник, а почати його дотримуватися? Твій Клан голодний і мокрий. Ти мусиш зосередитися на тому, щоб його нагодувати, а не роздумувати, що правильно, а що ні!

Падуболапка опустила хвоста. Він мав рацію. Вона злякала здобич, яка могла б нагодувати Клан.

— Пробач, — промурмотіла кицька.

— А тепер припини ставити запитання і пошукай, що можна принести до табору!

* * *

Падуболапка полювала ще пильніше, ніж зазвичай, і повернулася до табору з трьома мишами. Орлякошуб вів перед через терновий тунель, несучи в зубах ворону. Він поклав її на кагат свіжини, який поповнив іще один мисливський патруль.

— Ти молодчина, — похвалив він новачку. Вона відчувала значне полегшення від того, що змогла надолужити за втрачену мишу. — Тепер іди та просушись у кублі, — порадив він. — Я віднесу їжу Мишошубці та Довгохвостові.

Дощ уже припинився, але з дерев досі капало. Падуболапка подалася до новацького кубла. Усі гнізда були порожні, окрім Леволапового. Падуболапка бачила, як підіймалося та опускалося його золотисте хутро. Він спав. Як він міг проспати цілий ранок, коли всі метушилися, щоби подбати про Клан?

— Хіба Золошуб не має для тебе якоїсь роботи? — роздратовано гукнула вона.

— Га? Що? — Леволап різко підняв голову і, кліпаючи, глянув на неї. — Уже світанок?

— Уже майже сонцепік!

Леволап скочив на рівні. Його очі округлилися від провини.

— Золошуб мене шукав?

— Не знаю. Я вже ходила на лови, — різко відповіла Падуболапка. Вона почала переминати лапами вогку підстилку, стискаючи її та трясучи, аби вибити вологу й розпушити. — Від чого ти такий втомлений? — спитала вона з повним ротом моху.

— Погано спав, — відповів Леволап.

Падуболапка глянула на брата, але той втупився в землю, ніби уникав її погляду.

— Леволапе, щось сталося?

— Ні, — притьмом відповів він.

— Ти впевнений?

— Звісно! — дратівливо форкнув Леволап.

На Падуболапку накотив сум. Колись вони ділилися всім, а зараз випитувати якісь подробиці в брата стало так само важко, як шукати бліх у їжака. Хіба що вони вистрибували самі, але тоді вона вже не могла б до них дотягнутися.

— Добре, добре! Лише голову мені не відкуси!

Вона знову повернулася до своєї підстілки.

Леволап пройшов повз неї.

— Я тобі голову відкушувати не збирався, — буркнув він. — Просто іноді хочеться робити щось, не відповідаючи на купу запитань!

Він вийшов із кубла, залишивши Падуболапку саму.

Новачка зітхнула й поклала мох на землю. Може, Сойколап знав, що коїлося з Леволапом. Принаймні він завжди здогадувався, про що вона думала. Можливо, він уміє робити так само з Леволапом? Вона вийшла з ожинника й рушила до медичного кубла.

Сойколап перебирав трави.

— Я зайнятий, — нявкнув він, не підводячи голови. — Листоплеса хоче, щоб я перевірив, які трави нам потрібні, перш ніж вона вернеться з ясел.

— Кошенята захворіли? — стурбовано спитала Падуболапка.

— У Маргаритки застуда, — відповів Сойколап. — Нічого серйозного, але через ці дощі Листоплеса вирішила полікувати її, перш ніж стане гірше.

— Я хотіла поговорити з тобою про Леволапа, — мовила вона.

— Він захворів?

— Ні. — Падуболапка сіла, думаючи, що було б добре, якби Сойколап перестав вовтузитися з травами та поговорив з нею нормально. — Просто він останнім часом такий втомлений і дратівливий. Щоразу, як я з ним заговорюю, він на мене злиться.

— Звідки мені знати, що з ним не так?

Сойколап зсунув на купку темно-зелене листя. Падуболапка спробувала пригадати його назву — зрештою, вона ж також трохи тренувалася на медикішку, — але так і не змогла.

— Просто зазвичай ти таке знаєш.

— Це ти живеш із ним в одному кублі, — зауважив Сойколап. — Я більшість часу стирчу тут із Листоплесою.

У його голосі іскрилося обурення.

Падуболапка замовкла на мить. Окрім турботи за Леволапа, їй ще муляв спогад про той сон із Верболапкою. Проте, якщо Сойколап не збирався допомагати розібратися з Леволапом, то шансів, що він стане перейматися її подругою з Річкового Клану, було катма. І все ж…

Вона вирішила спробувати зайти збоку. На полюванні це завжди добре спрацьовувало.

— Ти говорив із Верболапкою на Зборищі? — буцімто буденно запитала вона.

— Не дуже.

— Я думаю, вона хвилюється через те, що ти її не любиш.

— Чому я повинен любити кожного, кого зустрічаю?

— Чому ти повинен не любити кожного, кого зустрічаєш? — відрубала вона. — Верболапка справді хороша. Тобі не потрібно так зі шкіри пнутися, щоби змусити її почуватися незручно.

— Я нікого ні до чого не змушую. — Сойколап повернувся до трав. — Верболапка почувається так, як хоче почуватися.

— Тобі не здалося, що вона на Зборищі була якась стривожена? — Падуболапка вирішила не здаватися. — Тобі не здалося, що цілий Річковий Клан поводився якось дивно?

Сойколап розвернувся до неї.

— Мабуть.

Він нагострив вуха, ніби Падуболапка нарешті сказала щось цікаве для нього.

— То мені це не привиділося?

— Що?

— Що в Річкового Клану щось не так.

— А ти думаєш, що щось не так? — нахилився до неї Сойколап.

— Не знаю. — Падуболапка не хотіла пускати чутки, які б виставляли Річковий Клан ослаблим. Це здавалося нечесним щодо її подруги. До того ж це могло бути неправдою. — А ти?

— Не розібрав.

Падуболапка відчула хвилю роздратування. Вони ходили колами!

— Але я міг би спробувати щось дізнатися, коли ми підемо до Місячного Ставу, — мовив Сойколап.

Звісно! У півповню медикоти будуть іти разом до Місячного Ставу. Це лише за кілька днів.

— Скажеш мені, якщо Верболапку щось буде тривожити? — спитала Падуболапка.

Сойколап примружив очі.

— Звісно. Я вже знаю, як мені це з’ясувати.

Спиною Падуболапки пробіг дрож.

— Я не прошу тебе шпигувати чи щось таке, — нявкнула вона. — Просто дай мені знати, якщо мої побоювання правдиві…

— Гаразд, — знизав плечима Сойколап і взявся до наступної купки трав.

— Падуболапко! — гукнув Орлякошуб.

Відчувши певне полегшення, вона вибігла з медичного кубла. У небі над лощовиною з’явився невеличкий блакитний просвіт.

— Можемо піти до лісу потренуватися, поки дощ перестав, — нявкнув Орлякошуб. — Хмарохвіст бере Попелюшколапку на розвідку, і я подумав, що ми могли б до них приєднатися. Трохи краще ознайомитися з територією.

До них підбігла Попелюшколапка, а за нею підійшли Хмарохвіст і Березопад.

— Вогнезір хоче, щоб ми перевірили стару лисячу нору, — гукнув Березопад. — Пересвідчитися, чи не вернулися лисенята.

Падуболапка здригнулася. Вона досі пам’ятала той жахливий день, коли вони із Сойколапом та Леволапом вирішили прогнати лисенят із нори й самі опинилися в пастці. Тоді Сойколап упав з обриву й мало не загинув.

— Не хвилюйся, Падуболапко, — прошепотіла Попелюшколапка. — Я тебе прикрию.

Падуболапка вдячно потерлася мордочкою об подругу, і вони вирушили з табору слідом за трьома вояками.

— А я тебе.

Коли вони наблизилися до вузького схилу, що спускався до нори, Падуболапка покуштувала повітря. Її лапи засвербіли. Лисиця!

— Молода самка, але запах старий, — мовила Попелюшколапка, посмикуючи носом.

— Звідки ти знаєш? — здивовано спитала Падуболапка. Наскільки вона знала, Попелюшколапка ще ніколи не стрічалася з лисами і не могла настільки легко розібрати їхні запахи.

Попелюшколапка знизала плечима.

— Просто знаю, — нявкнула вона.

— Це правда, запах старий, — нявкнув Хмарохвіст. — Тут не було лисиць іще з падолисту.

Падуболапка глянула на подругу. Іноді Попелюшколапка робила або говорила такі речі, що здавалося, ніби вона знає значно більше, ніж показує. Але вона не схожа на кішку, яка тримає таємниці. Сіра новачка зазвичай на три кроки попереду від себе самої, вона радше вистрибне вперед, аніж чекатиме й роздумуватиме. Може, вона просто була тут раніше і забула.

Хмарохвоста вочевидь цікавило те саме.

— Ти була тут з іншим патрулем?

Попелюшколапка похитала головою.

— Ні, я тут точно вперше, — нявкнула вона.

Хмарохвіст і Орлякошуб перезирнулися, і Падуболапка зрозуміла, що вони були такі ж здивовані, як вона сама.

Удалині над лощовиною скрикнула сова, і Падуболапка, стривожена звуком, перевернулася в гнізді на інший бік. Вона витягнула передні лапи, очікуючи впертися в тепле хутро Леволапа, та відчула лише порожнечу.

Новачка розплющила очі.

— Леволапе? — прошепотіла вона.

Жодного звука.

Вона промацала гніздо ще далі, гадаючи, чи він не перекотився на дальній бік, — ні, гніздо було точно порожнє.

— Ти шукаєш Леволапа? — позіхнула Маколапка з іншого боку кубла. — Він уже давно пішов.

Падуболапка сіла. Її серце калатало. Леволап щось занадто часто став пропадати.

— Щось сталося? — блиснула очима Маколапка.

— Н… ні.

Падуболапка не хотіла збурювати підозру в інших новаків.

— Леволап знову пішов до виходка? — почувся позаду неї нявкіт Попелюшколапки. — Мабуть, це через того старого дрозда, що він з’їв.

Падуболапка відчула приплив вдячності до подруги. Вона явно прикривала Леволапа, аби Падуболапці не довелося більше відповідати на незручні запитання. Той дрізд був абсолютно здоровий, його зловили того ж дня.

— Піду перевірю, чи з ним усе добре, — нявкнула Падуболапка.

Вона вилізла з кубла і якомога тихіше побігла краєм табору, не виходячи з тіні. Запах Леволапа привів її до виходка знайомим потайним шляхом. «Будь ласка, нехай він дійсно справляє нужду», — подумки молилася Падуболапка.

Позаду почулися кроки.

Новачка застигла й обернулася.

— Це лише я, — пролунав із темряви голос Попелюшколапки, і сіра смуганька вийшла з тіней. — Я подумала, що тобі може знадобитися компанія.

— Дякую.

Якщо Леволап таки пішов до лісу, як і боялася Падуболапка, їй буде краще з подругою за плечем.

Одна за одною вони прослизнули маленьким тунелем до виходка.

— Його тут нема, — прошепотіла Попелюшколапка.

Падуболапка важко зітхнула.

— Ні.

— Як думаєш, що він затіяв?

Падуболапка не наважилася відповісти. Вона здогадувалася, чому б він міг втекти з табору посеред ночі, але не хотіла в це вірити.

— Його запах веде туди, — мовила Попелюшколапка, вказуючи носом у бік озера.

Падуболапка напружилася. Слід вів через пагорб до рівнини — на територію Вітряного Клану. Може, він просто розвідує землі. У серці жевріла надія, проте під нею каменем залягла темна підозра, що він зустрічався з Вересолапкою.

— Підемо за ним? — Попелюшколапка дивилася на Падуболапку повними тривоги очима. Невже вона теж здогадалася? Мабуть, ні. Звідки їй було знати?

— Мабуть, це не наша справа, — мляво нявкнула Падуболапка.

— Звісно, що наша! Наш побратим зараз у лісі сам. А якщо з ним щось станеться?

— Це єдина причина, чому ти хочеш за ним піти? Бо він може бути в небезпеці?

— Ні. — Попелюшколапка сіла. — Я думаю, він може зробити щось, про що жалітиме все життя.

Падуболапку здивувала така серйозна інтонація подруги.

— Ти знаєш щось таке, чого я не знаю? — спитала вона.

Попелюшколапка похитала головою.

— Просто маю якесь відчуття. Не можу пояснити. Відчуття, що Леволап припускається помилки, якої припускалися вже раніше, якої не повинно було б існувати, яка призводить лише до проблем…

Її голос затих, але очі світилися тривогою.

— Гаразд.

Падуболапка не могла знехтувати почуттями подруги. І власними почуттями. Усі її інстинкти кричали про те, що Леволап порушував вояцький правильник, і вона була зобов’язана перед Кланом його зупинити. Падуболапка кинулася вгору схилом, дорогою обнюхуючи галузки та ожину. Слід Леволапа вів на вершину. Попелюшколапка пострибала за нею, і вони швидко досягнули краю лісу. Земля попереду виположувалася до берега, за яким у місячному сяйві мерехтіло озеро. Падуболапка оглянула далеку рівнину, водночас сподіваючись побачити і не побачити там Леволапа. Якщо брат і блукав ночами, то вона сподівалася, що територією Громового Клану.

На тінистому вересовищі не було видно жодного руху. Падуболапка помчала вниз старою заячою стежкою, що вела крізь жорстку траву. Що ближче вони підходили до Вітряного кордону, то більш торф’янистою ставала земля під лапами. Здаля почулося шамотіння хвиль об берег.

— Ти це чула? — просичала Попелюшколапка, налякавши Падуболапку.

Новачка нагострила вуха. Попереду в тінях лежала невеличка лощовина, обросла вересом. Звідти долинали голоси. Падуболапка наїжила хвоста. Вона впізнала нявкіт Леволапа. Він був щасливий — значно щасливіший, ніж протягом останніх днів у таборі. Кішка поповзла вперед, тримаючись близько до землі, й пірнула в зарості вересу, що обгороджували улоговину. Кущі зашаруділи, і вона, звиваючись поміж голим галуззям, визирнула в улоговину.

Її брат ганявся за клубочком моху, немов мале кошеня. Він плигнув на нього й одним швидким рухом послав м’ячик в іншому напрямку. Із трави навперейми вистрибнула струнка постать. Її смугасте хутро переливалося в місячному промінні. Серце Падуболапки раптом стало важке, мов камінь. Вересолапка!

— Ти не виглядаєш здивованою, — нявкнула Попелюшколапка, яка прослизнула за нею і теж дивилася в улоговину.

Падуболапка похитала головою.

— Це правда.

Вона неохоче виповзла з вересу.

— Леволапе! — гукнула новачка.

Леволап і Вересолапка застигли, стривожено перезираючись. М’ячик з моху впав на землю.

— Що ти тут робиш? — запитала Падуболапка.

Леволап поволі відірвав погляд від Вересолапки й повернувся до сестри. Його очі спалахнули.

— Що ти тут робиш?

— Шукаю тебе!

— Шпигуєш за мною!

Падуболапка здригнулася.

— Ти не повинен тут бути і гратися з нею!

Вона зиркнула на Вересолапку.

— Чому це? Вона просто моя подруга.

— Подруга з іншого Клану!

— Ти ж дружиш із Верболапкою!

— Я не тікаю щоночі з нею на побачення.

Леволап розтулив рота, щоб заперечити, але не здобувся на слова. Падуболапка знала, що вона виграла суперечку. Проте по очах брата було видно, що він не визнав поразки. Вони блищали злістю. Він повернувся до Вересолапки.

— Мені треба йти.

Вересолапка схилила голову.

— Я знаю, — зітхнула вона.

Падуболапка міцно зціпила зуби, побачивши, як Леволап носькається з Вітряною новачкою. Невже він вірив, що його сюди привела просто дружба?

Леволап піднявся до сестри й глянув на Попелюшколапку.

— Обов’язково було всьому Клану розказувати? — зашипів він на Падуболапку.

Попелюшколапка смикнула хвостом.

— Я пішла тільки для того, щоб Падуболапці було безпечніше, — пояснила вона. — Більше ніхто не знає.

— І не дізнається, — додала Падуболапка, — якщо ти перестанеш бачитися з Вересолапкою.

Леволап спопеляв її поглядом.

— Це погроза?

Новачка позадкувала. Вона ще ніколи не бачила Леволапа настільки злим. Навіть коли вони сварилися в дитинстві, в його очах завжди були дружелюбні промінці. Але не цього разу.

— Якщо ти продовжиш зустрічатися з Вересолапкою, мені доведеться сказати Ожинокігтю, — мовила вона якомога спокійнішим голосом.

Леволап нагороїжився.

— Є поважні причини, чому вояцький правильник забороняє мати партнерів з інших Кланів, — продовжила Падуболапка. — Як ти можеш залишатися вірним своєму Клану, якщо маєш стосунки у ворожому?

— Ти звинувачуєш мене у зраді? — прищулив вуха Леволап.

— Я знаю, що ти б ніколи не зрадив Клан, — нявкнула Падуболапка. — Але ти робиш вибір складнішим для себе. Ось тому ти повинен покласти цьому край.

Вистачало вже того, що в них у чужих Кланах були родичі — не треба було до цього ще й заводити друзів за межами лісу. Невже Леволапові не вистачало його товаришів?

Леволап стиха загарчав. Він проштовхнувся повз Падуболапку та пішов до лісу. Падуболапка відчула, як Попелюшколапка гладить хвостом її скуйовджене хутро.

— Усе буде гаразд, — пообіцяла Попелюшколапка.

— Сподіваюся, — зітхнула Падуболапка. Вона знала, що вчинила правильно, але не очікувала від Леволапа такої різкої реакції, ніби він уважав, що не зробив нічого поганого. Чи зможе він коли-небудь їй пробачити?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Сойколап скривився. Камінці на стежці кололи його подушечки. Та принаймні вони не боліли від холоду. Кам’яна стежка до Місячного Ставу з кожним днем новолисту все більше прогрівалася.

Попереду Листоплеса балакала з Мільгокрилою. Їхній нявкіт було ледве чути за шумом води, бо річка, що текла вздовж стежки, наповнилася талою водою з далеких гір, а внизу рівень озера підіймався.

Дрібнохмар і Короморд ішли першими, а Верболапка пленталася позаду з Борилапом. Сойколап сповільнив крок на випадок, якщо новаки хотіли б його наздогнати, але Верболапка не поспішала, а Борилап швидко пристосувався до її темпу, так що вони завжди залишалися трохи позаду.

Це був німий виклик, але загалом Сойколапу подобалося йти самому. Принаймні він міг слухати уривки розмови медикотів — хто одужав від зеленого кашлюку, хто розтягнув лапу, які трави найкраще впоралися зі сверблячкою, що охопила новацьке кубло Тіньового Клану. Він слухав, відпустивши думки у вільне плавання і намагаючись зрозуміти, які емоції мигтіли за словами.

— Я від свербежу пробував живокіст, — зітхнув Дрібнохмар.

Він вважає, що новаки винні самі, бо не стежать за чистотою хутра.

— Ми вже не сподівалися, що Ранньоквітка оклигає від зеленого кашлюку, але вона дожила до ще одного новолисту, — зізнався Короморд.

Але твоя тривога каже, що ти вважаєш його останнім для неї.

— А Мишошубка вже остаточно одужала? — спитала Листоплесу Мільгокрила.

Сойколап хотів прочитати думки Мільгокрилої, але наштовхнувся лише на порожнечу, що завжди ніби щитом захищала її емоції. Він перекинув увагу на Верболапку. Якщо Падуболапка мала рацію та в Річкового Клану справді були проблеми, то Верболапка точно б їх видала. Зазвичай її думки були відкриті, мов рівнина. Він зосередився на Річковій новачці, винюхуючи її емоції, ніби запахи. Її напевно облягла тривога. Сойколап спробував зануритися глибше в її думки, але вона ніби обмоталася ожиною. Колючки відігнали його геть. Він роздратовано здався.

Дізнаюся більше, коли Верболапка засне.

Стежка добігла до крутих скель, що здіймалися стіною. Розмова затихла: медикоти почали підійматися, і їхні голоси перетворилися на засапане дихання, доки вони перестрибували з каменя на камінь. Сойколап проліз поперед Листоплесої. Він відчував, як пильний погляд його виховниці зігріває йому хутро, коли застрибував на непростий виступ. На щастя, вона нічого не сказала. Він уже ходив цим шляхом достатньо довго, аби застрибнути на той виступ без допомоги.

Перелізши через край, Сойколап відчув свіжий запах Місячного Ставу. Мороз, каміння і небо.

— Дивись, який він великий, — прошепотіла Верболапка, піднявшись до нього.

— Води натануло, — нявкнула Листоплеса.

— Він тепер такий великий, що вміщає всі зорі на небі, — мовив Борилап.

«Сьогодні вистачить місця на всіх», — продзвенів шепіт у вухах Сойколапа. Голоси вітали його. Цікаво, чи привітали вони також інших?

— Ви теж це чули? — буденно спитав він.

Погляд Листоплесої гаряче відчувався на його вухах.

— Що чули?

— Це, мабуть, вітер, — пояснив Дрібнохмар.

— Тут він звучить інакше, бо відлунює від скелі, — додав Короморд.

Їхня самовпевнена інтонація відповіла Сойколапові на запитання. Ці коти почули тільки вітер. Голоси шепотіли лише до нього.

Сойколап знову подумав про пророцтво, яке почув у сні Вогнезора: «Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах». Його шкірою пробігли мурашки від захвату. Мабуть, це була частина його сили — здатність чути речі, не чутні більше нікому.

Верболапка переминалася з лапи на лапу.

— Де нам тепер лягти? Вода залила наші звичні місця.

Сойколап почув помах хвоста Мільгокрилої.

— Он там є пласке каміння.

Він подався за Листоплесою вниз до ставка. Вітерець куйовдив його хутро, і голоси знову зашепотіли йому на вухо. Вітаємо, Сойколапе. На щербатому камені під його лапами залишилися сліди від незліченних кроків.

Раптом його лапи облизала вода. Але ж до підніжжя залишалося ще пів дороги! Він здивовано здригнувся і пішов слідом за Листоплесою довкруги. Вони вмостилися на камені. Він почув, як подих виховниці сколихнув озеро, а тоді її дихання стало рівнішим — вона заснула.

Інші коти полягали, шурхаючи хутром об камінь, і невдовзі улоговина наповнилася шепотом подихів та вітру понад водою. Верболапка вмостилась останньою. Сойколап зачекав, поки вона полине в сон. Зосередившись на її думках, він нахилився й торкнувся носом Місячного Ставу.

Тієї ж миті його підхопила бурхлива течія.

Сойколап борсався і хапав ротом повітря, його серце мало не вистрибувало з грудей від жаху. Він підвів погляд і побачив над головою захмарене буревісне небо, що простягалося в усі боки, а під ним — безкінечні води. Тоді він побачив голову Верболапки, що вигулькувала понад хвилями. Вона кудись пливла, її очі були сповнені рішучості, а в зубах виднів жмуток трав. Сойколап тріпався, намагаючись втримати голову над поверхнею. Вода тягнула його вниз за задні лапи. Вода заливала його рот і ніс. Він бризкався і кашляв, намагаючись видертися назад у безпеку свідомості.

Сойколап розплющив очі. Він лежав на вологій траві. Над ним хилилися дерева, а навколо росла папороть. Новак зіп’явся на лапи і роззирнувся. Це був Верболапчин сон чи його?

— Ви повинні поспішати! — почувся з-за орляка різкий нявкіт. Сойколап стривожено витягнувся на задніх лапах і зазирнув крізь кущі. Брунатний старий кіт підштовхував Верболапку вперед. — Ви мусите піти, — нявкнув він.

— Але як же мої трави? — Верболапка чіплялася кігтями за землю. — Багношубе, ти ж знаєш, що я не можу їх залишити.

— Бери, що можеш, а решту знайдеш, коли прийдете туди.

— Куди? — розпачливо запитала Верболапка.

— Немає часу на запитання, — нявкнув Багношуб. — Якщо ви залишитесь, Клан буде знищено.

— Але нам нікуди йти!

Сойколап опустився на всі чотири лапи. То в Річкового Клану таки було щось не так. Дуже не так.

— Знову шпигуєш!

Сойколап розвернувся. Він уже чув раніше цей голос, і з нього не зникло ані крихти тієї насмішкуватої різкості.

— Хто б кого ще звинувачував у шпигунстві! — нявкнув він. — Це ти переслідуєш мене у снах!

— Але ж це не твої сни, правда? — Жовтоікла дивилася на нього бурштиновими очима. Її густе хутро було таке ж неохайне, як і завжди.

Сойколап відчув приплив люті.

— Це я сплю, отже, це мій сон!

— Розумно, — крекнула Жовтоікла, — але не чесно. Ти мав намір потрапити в сон Верболапки.

— Якщо ти знала, що я збираюся робити, то чому дозволила мені? — запитав він.

Жовтоікла відвернула обличчя.

— Ти не можеш мене зупинити, так? — Сойколап відчув певне задоволення, ніби пташка, що вирвалася з клітки. — У моїх лапах сила зір!

Жовтоікла крутнула головою та глянула на нього.

— Ти справді в це віриш?

— А ти хочеш мені сказати, що це неправда?

— Просто скажи мені, що саме твоєю силою можна робити?

Сойколап витріщився на неї.

— Ти не знаєш, так? — наполягала вона.

Сойколап смикнув вусами.

— А ти?

Жовтоікла повільно моргнула, але не відповіла.

— У мене є ця сила з якоїсь причини! — не вгавав новак.

— Тоді дізнайся, що це за причина, перш ніж її використовувати! — гаркнула Жовтоікла і відвернулася. Коли вона зникла в орляку, Сойколап прокинувся.

Пітьма натискала з усіх боків. Він знову був сліпий.

Біля нього потягувалася Листоплеса.

— Тобі щось снилося? — позіхнула вона.

— Так. — Сойколап підвівся і прошепотів їй на вухо: — Про Річковий Клан.

— Розкажеш мені, коли ми будемо самі. — Вона розвернулася в інший бік. — Мільгокрило! Усе гаразд?

Де? У її снах про полювання на білок і ганяння за метеликами? Сойколап давно вже здогадався, що Мільгокрила мала проблеми зі зв’язком із Зорекланом, і Листоплеса знала цю таємницю, але не зраджувала її.

Він почув стукіт камінців по скелі. Верболапка скочила на рівні.

— Мільгокрило! — Сойколап зрозумів, що новачка ледве змушувала свій голос не затремтіти. — Нам треба повертатися додому негайно!

* * *

— Що ти бачив у своєму сні?

Від Листоплесої хвилями надходила тривога. Сойколап відчував її в повітрі, мов блискавки.

Вони попрощалися з медикотами біля Вітряного кордону і зараз підіймалися схилом до лісу. Вітер був холодний і приносив із собою свіжість молодих листочків. Сойколап здогадався, що надходить світанок.

— Річковий Клан у небезпеці, — мовив він. — Я бачив, як Верболапка пливла по величезному озері, більшому, ніж це. Вона сказала, що Річковий Клан повинен знайти новий дім, і говорила з якимось старим котом на ім’я Багношуб…

— Він був медикотом Річкового Клану перед Мільгокрилою! — зойкнула Листоплеса. — Що він робив у твоєму сні? Що вони обоє робили… — її голос затих, і Сойколап відчув від виховниці хвилю гніву. — Ти заліз у сон Верболапки, так?

— Падуболапка сказала мені дізнатися, чи є в Річкового Клану якісь проблеми.

— Вона сказала тобі вриватися в сон її подруги?

— Звісно, ні. Падуболапка не розуміє цього всього. Вона просто хотіла дізнатися, що не так, і я спробував з’ясувати.

— Просто на прохання сестри.

Нявкіт Листоплесої різав вуха. І все ж за її злістю Сойколап відчував страх. Це його спантеличило. Чого вона могла боятися?

— Зореклан дозволяє мені це, — сказав він. — Чому ти робиш із цього таку проблему? Найважливіше тут те, що ми знаємо, що Річковий Клан у небезпеці.

— Але ти не маєш дізнаватися такі речі настільки легко, — пробурмотіла Листоплеса майже про себе.

— Те, що ти так не можеш, не означає, що це неправильно, — нетерпляче форкнув Сойколап.

— Це тут ні до чого! — гаркнула Листоплеса. — Я переживаю, що це буде так, як минулого разу.

— Коли мені наснилося, що собаки нападуть на Вітряний Клан?

— Коли Коромордові наснилося, що собаки нападуть на Вітряний Клан! — Листоплеса старалася не підвищувати голос. — Зореклан поділився з ним, щоб він зміг захистити свій Клан. А ти хотів скористатися з їхньої вразливості.

— Ну, цього разу я просто виконав прохання Падуболапки, — нявкнув Сойколап.

— Нікому більше не розповідай, що ти робиш, — попросила Листоплеса.

— Чому? Чому я повинен тримати в таємниці дар, який мені дав Зореклан?

Чому Листоплеса так любила таємниці? Таємниці про його дар, таємниці про Мільгокрилу та Зореклан. Він підозрював, що в серці його виховниці заховано ще більше таємниць, які вона охороняла так пильно, що йому ніколи не вдавалося навіть помітити їх.

— Знання може бути небезпечним, — застерегла Листоплеса.

Сойколапа закололо в животі від роздратування. Він жив весь час у пітьмі й хотів світла та ясності, а не тіней. Новак відштовхнув злість подалі. Листоплеса надто довго жила з таємницями. Він не міг змусити її за одну ніч змінити думку. Але чому вона затягувала і його у свій складний світ?

— Але ж ми скажемо Вогнезорові про Річковий Клан? — запитав він.

— Можна. — Листоплеса зробила паузу. — Але, будь ласка, не розповідай, як ти це дізнався.

Сойколап не відповів. Це було, як і зі сном про Вітряний Клан. Тоді йому було байдуже, чи інші коти знали, на що він здатен. Тепер йому було так само байдуже. Але йому не подобалося, що Листоплеса ухвалює рішення за нього. Він піддав ходу — під ногами вже був знайомий ландшафт. Вони наближалися до табору. Новак перейшов на біг і почув, як загупали лапи виховниці по опалому листю. На терені вона наздогнала його одразу ж.

— Листоплесо? — почувся з Високого Виступу нявкіт Вогнезора. — Що сталося?

— Мені треба з тобою поговорити, — гукнула Листоплеса. Вона шугнула повз Сойколапа до розсипу каміння.

Нам треба з тобою поговорити! Новак подався за нею до Високого Виступу.

— Заходьте.

Вогнезір запросив їх до печери. Сойколап відчув запах Піскошторми та почув ритмічні рухи її язика.

— Листоплесо, доброго ранку! — Піскошторма відірвалася від умивання. Її голос полагіднішав, коли вона звернулася до новака: — Доброго ранку, Сойколапе!

У животі кольнуло обурення. Вона досі сприймає мене за кошеня.

— У мене був сон… — почав він.

— …про Річковий Клан, — швидко закінчила за нього Листоплеса. — Сойколапові наснилося, що вони в небезпеці. Здається, щось не так із їхньою домівкою.

Вогнезір махнув хвостом над землею.

— Про Громовий Клан були якісь повідомлення?

— Ні, про Громовий Клан не йшлося, — обережно нявкнула Листоплеса.

— І не було якогось чіткого знаку, в чому їхня проблема? — запитав Вогнезір.

— Не дуже, — відповів Сойколап.

— Тоді я не знаю, що ми можемо вдіяти, — мовив провідник.

— Хіба ми не маємо спробувати їм допомогти? — голос Листоплесої бринів подивом.

— Якщо їм буде потрібна допомога, вони про неї попросять. — Вогнезір переступив з лапи на лапу. — Це не наша справа.

— Чому? — Сойколап роздратовано наїжився.

— Я не забув про те, як ти востаннє приходив до мене з повідомленням про свій сон, — прогарчав Вогнезір. — Вояцький правильник не каже нам нападати на кожен Клан, який здається нам слабким!

Вуха Сойколапа спалахнули.

— Я нічого не говорив про напад! Ми могли б їм допомогти. Якщо Громовий Клан допоможе зараз, то Річковий Клан буде нам винен.

— Може, варто до них навідатися? — запропонувала Листоплеса.

— Ні, — твердо нявкнув Вогнезір. — У нас є свій Клан, про який треба дбати. Я не розумію, чому Зореклан не може послати вам сон про нас замість того, щоб оголошувати проблеми інших Кланів!

Листоплеса виступила наперед.

— Але ти міг би принаймні вислати патруль — просто подивитися. Якщо вони триматимуться ближче до берега, то не порушать…

— Вони живуть на іншому краю озера! — перебив її Вогнезір. — Я думаю, Однозору вже вистачає нашої присутності. А Чорнозір весь час шукає причини, аби напасти на Громовий Клан. Зореклан знає чому! Я втомився робити як краще, а потім з’ясовувати, що через це Громовий Клан ненавидять усі інші Клани.

Сойколап відчув, як пульсує розчарування в його виховниці. Її кігті шкрябали тверду долівку печери — вона подалася до виходу. Він пішов за нею та зліз по розсипу.

— Ти не будеш з ним сперечатися?

— Я спробувала, — зітхнула Листоплеса.

— Але він мусить тебе послухати! Ти медикішка!

— А він провідник. — Листоплеса вже подалася геть. — Я хочу оглянути Маргаритку, — нявкнула вона. — А ти піди поспи.

Сойколап смикнув хвостом. Шкода, що його сон був такий неясний. Може, тоді Вогнезір щось би зробив. Теплі сонячні промінчики пробігали його шубкою, поки він ішов до медичного кубла. Він утомився після довгої подорожі до Місячного Ставу. Йому треба було відпочити, перш ніж про щось думати.

— Сойколапе, почекай! — пролунав від кубла новаків голос Падуболапки. Вона підбігла до нього. — Верболапка там була? Ти з нею говорив?

— Ні.

Сойколап хотів поспати, а не балачки розводити.

— Її не було? — панічно запитала Падуболапка.

— Вона була. Просто я з нею не говорив.

— А ти хоч щось дізнався? Може, Мільгокрила розповіла що-небудь Листоплесій?

— Річковий Клан точно в небезпеці, — нявкнув Сойколап.

— Що сталося? Звідки ти знаєш? — Падуболапка нарізала кола біля нього.

— Я бачив Верболапку уві сні. Вона переживала, що їй потрібно знайти нову домівку.

— Нову домівку! — Падуболапка застигла на місці. — Це жахливо! Що Вогнезір збирається робити?

— Нічого, — відрубав Сойколап. — Він не хоче втручатися.

— Але він мусить! — зойкнула Падуболапка. — Річковий Клан у небезпеці.

— Вогнезір сказав, що це їхня проблема.

У Сойколапа аж шкіра засвербіла від роздратування, коли він згадав, як провідник його проігнорував. Знову.

— То нам просто залишатися осторонь і спостерігати?

— Слухай, я так втомився. — Сойколап рушив далі до медичного кубла. — Іди сварися з Вогнезором. Це він усе вирішує.

Новак залишив Падуболапку, відчуваючи на собі її погляд і обурення, що іскрилося від неї. Вона переминалася з лапи на лапу, гадаючи, чи йти сперечатися з Вогнезором.

Це не схоже на Падуболапку. Зазвичай вона рішуча. Чи була б вона більш певна, якби він поділився з нею пророцтвом про трьох котів, які триматимуть силу зір у своїх лапах? Ще ні. Щось його стримувало — якесь вдоволення від того, що це знання належить лише йому. А ще — страх, що, промовивши свою долю вголос, він може її змінити.

Зараз він хотів лише дати спочинок натрудженим лапам і поспати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

— Я ще дуже втомлений, — поскаржився Сойколап.

Листоплеса вела його вниз до озера.

— Але сонцепік — найкращий час для збору калачиків, бо листя сухе.

Сойколап позіхнув. Його лапи досі нили, він почувався так, ніби лише на секунду склепив повіки, а Листоплеса одразу ж його розбудила. Принаймні день був теплий. Тепер уже можна не боятися, що на новолист знову випустить свої довгі пазурі гололист. Сонячне проміння, що пробивалося крізь нову листяну заслону, було вже досить пекуче, аби дошкуляти. Вони крокували лісом. Пташки перегукувалися, здалеку було чути крики та хлюпання Двоногів, які гралися у воді. Сойколап здригнувся, пригадавши той випадок, як він упав в озеро і Воронокрил його врятував. Йому не дуже хотілося знову коли-небудь мочити лапи.

Неподалік булькотіла вода. Сойколап був на цій частині території лише раз. Із лісу тут витікав струмок і впадав у озеро. Як і той потік, що вів до Місячного Ставу, цей також приносив у своїх водах запахи гір. Листоплеса вела новака вздовж краю, оминаючи дерева, що росли біля стежки. Трава була м’яка й прохолодна, і Сойколапові стало шкода, що Листоплеса скоро звернула з трав’янистого бережка на каміння.

— Озеро піднялося вище, ніж я сподівалася, — нявкнула вона, зупинившись. — Ми не зможемо зібрати всі трави, що я хотіла, але он там видно кущик.

Медикішка побігла на солодкий запах, і Сойколап подався за нею.

Раптом у лісі позаду зашелестіло листя, і по долівці швидко й легко задріботіли кроки.

Білка!

Крихітні лапки прошурхотіли берегом і зашкряботіли по дереву, розбурхуючи листя. Тоді почувся плюскіт. До них мілким струмком біг мисливський патруль.

— Ти чув, куди вона втікла? — пролунав з-за дерев захоплений нявкіт Березопада.

Сойколап кивнув туди, де білка стрибала по низькій гілці.

— Я піймаю!

Затріскотіли камінці, захлюпала вода, і зі струмка на стовбур застрибнув Мишколап. Сойколап пригнувся й замружив очі від трісок кори, що відлітали з-під похапливих кігтів Мишколапа. Гілка вгорі тріснула, і Сойколап почув переляканий писк.

Але то була не білка. То був Мишколап.

Новак звалився з гілки і впав на каміння біля Сойколапа.

— Лайно лисяче!

Мишколап зіп’явся на рівні. Його скуйовджене хутро іскрилося соромом.

— Спіймав? — запитав Сойколап.

Листя над ними зашурхотіло — то білка давала драла.

— Гарна спроба! — гукнув Косариконіг зі струмка.

— Наступного разу я зловлю! — крикнув Мишколап своєму виховнику.

Запах струмка спантеличував Сойколапа, але, коли Громовий патруль виліз звідти, він розпізнав запахи кожного з котів. Із Березопадом, Косариконогом та Мишколапом прийшли також Золошуб і Леволап.

Леволап вискочив на берег.

— Привіт, Сойколапе.

— Гарний день для полювання, — відповів Сойколап, поплескавши брата хвостом.

— Ага.

Сойколап здивовано застиг. Леволап десь блукав, думками він був не на полюванні.

— Сойколапе, що ти там робиш? — гукнув Березопад з берега.

— Допомагаю Листоплесій збирати трави, — сказав Сойколап і кивнув на Листоплесу, яка трохи нижче за течією порпалася між стеблами калачиків.

— Що вона робить? — спитав Леволап.

— Копає калачики, — відповів Сойколап. — Там біля тебе їх не видно?

— Тут коло старого патика є кущ, — скерував Леволап брата. — Але обережно, там багато галузок і трісок поприбивало до берега. Не перечепись.

— Ходімо, — нетерпляче гукнув Золошуб. — Треба вертатися до полювання!

— Ти впораєшся? — запитав Леволап, обходячи Сойколапа.

— Звісно!

— Гаразд. Побачимось.

Леволап пострибав назад, розсипаючи з-під лап камінці.

Сойколап наслухав, як патруль зникає в лісі, і трохи заздрив братові. У таку погоду, мабуть, полювати було значно цікавіше, ніж збирати листочки. Він зітхнув і повернувся до куща калачиків, який помітив Леволап. Тепер новак відчував його запах — солодкий аромат, зігрітий сонцем. Він обережно почав пробиратися берегом, обминаючи сміття, нанесене водою. Сойколап витягнув морду, торкнувся носом листочка мальви і глибоко вдихнув.

Його передня лапа наштовхнулася на щось тверде. Це був той патик, про який говорив Леволап? Він нахилився, щоб обнюхати, і відчув носом гладку поверхню. Кора була здерта, а дерево — сухе. Ця палиця не могла довго пролежати у воді, бо інакше була б досі мокра, незважаючи на новолистове сонце. Сойколап провів по ній лапою. Деревина була гладенька.

Також він відчув дещо дивне — подряпини на палиці, надто охайні та рівні, аби бути природними. Деякі з них перекреслювали інші лінії, ніби то були дві стежки, що вели в різному напрямку.

— Що це?

Від неочікуваного запитання Листоплесої новак аж підстрибнув. Його настільки поглинули думки, що він не почув її наближення.

— Палиця. — Піднатужившись, він викотив її з-під куща мальви, де вона застрягла. — Подивись на лінії.

Медикішка обнюхала її.

— Немає запаху, — прокоментувала вона. — Мабуть, із озера.

— Але лінії якісь дивні, — продовжив своє Сойколап. — Вони надто рівномірні.

— Твоя правда, — погодилася Листоплеса. — Цікаво, хто їх зробив. Лисиця? Може, борсук?

— Вони надто рівні, як для борсука чи лисиці.

— Може, це щось Двоножаче, — припустила Листоплеса. Вона смикнула хвостом. — Ходімо. Я викопаю ще кілька корінців із цього куща до тих, які я вже зібрала.

Сойколап відчував рибний сморід багна на її лапах.

— А ти починай відривати листочки, — продовжила Листоплеса. — Якщо пощастить, вони висохнуть до наступного дощу.

Чому її не зацікавила палиця? Вони ніколи раніше чогось подібного не знаходили. Сойколап неохоче прибрав лапи з гілки. Його подушечки стали теплі в тих місцях, де вони її торкалися. Він зірвав жмуток листя з мальви, а Листоплеса підкопала корінь і витягувала його з багнистого ґрунту зубами.

— Забираємо це все до табору, — нявкнула медикішка. — Інші корінці я залишила там.

Вона побігла геть, а Сойколап підібрав листя зубами та вже подався до узбережжя.

Раптом він спинився. А що з палицею? Він не міг її залишити просто там лежати. Її може змити. Він поклав листя мальви на землю, повернувся і почав викочувати палицю від води лапами.

— Ми не можемо понести додому ще це, — нявкнула Листоплеса, повернувшись до нього. Нявкіт виховниці був нерозбірливий через корінці в роті.

— Але ми можемо залишити її в безпечному місці.

Я хочу повернутися і знову її дослідити.

— Добре, але швиденько. Я хочу покласти листя сушитися, поки ще тепло.

Сойколап покотив палицю по камінню та переніс її через купи деревини і сміття, що нагромадилися на березі. Урешті, вже засапавшись, відчув хутром траву — він дійшов до берега біля струмка. Новак промацав землю, знайшов виїмку за покрученим коренем і запхав палицю туди, сподіваючись, що вона затримається, якщо вода підніметься ще більше. У його грудях спалахнула іскра тривоги, коли він подумав, що цю палицю може змити в озеро.

— Ходімо, — нетерпляче нявкнула Листоплеса.

Сойколап побіг назад по листя, а тоді подався за виховницею до лісу. Його лапи обважніли, а на серці заліг неспокій. Він відчував, що залишати тут палицю неправильно, і хотів зрозуміти чому.

«Я повернуся», — пообіцяв новак.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Леволап застиг на місці, побачивши, як очі Падуболапки зблиснули в темряві. Коли він дійшов до свого гнізда, вони вже були заплющені. Падуболапка стежила, як він повертався до новацького кубла.

— Усе нормально, — просичав новак їй на вухо. — Я просто був у виходку.

Леволап випустив кігті. Чому він мав відчитуватися перед нею про кожен свій рух? Вона перевернулася на інший бік, не відповідаючи. Новак згорнувся у гнізді, повернувшись до сестри спиною.

Місяць вже підбився високо, небо було ясне, а вітер теплий. Як же йому хотілося вислизнути з табору і зустрітися з Вересолапкою! Вона не стежила за ним примруженими очима, ніби тільки й чекаючи моменту, коли він справді зрадить свій Клан. Вона знала, що вони просто гралися, а не обмінювалися таємницями своїх Кланів. Леволап заплющив очі. У його животі тугим клубком ниділа злість. Новак занурився в сон.

На нього глянула Падуболапка. Її очі сяяли. Вони були сповнені тепла і захвату — як тоді, коли вона та Леволап ще були кошенятами. Леволап підліз ближче до входу. Що вона там робить?

— Падуболапко?

— Я тебе піймаю, — дражливо нявкнула вона.

То ось що це було.

Гра.

Леволап пригнувся й поплазував ближче. Падуболапка шкодно смикнула вусами, і її бурштинові очі заблищали в пітьмі.

Раптом у Леволапа кров застигла в жилах.

Бурштинові? У Падуболапки очі були зелені!

Новак позадкував. Із очей зникли грайливі вогники. Вони люто витріщилися на нього. Це була не Падуболапка. Із нори пролунало гарчання. Лисиця! Леволап хотів утекти, але його лапи ніби закам’яніли. Звірюка зашипіла й кинулася на нього, вищиривши закривавлені зуби.

Леволап прокинувся й стрибнув на рівні. Крізь гілля кубла пробивалося бліде світло, падаючи плямами на сплячих котів.

Падуболапка підвела голову.

— Усе гаразд?

— Просто кошмар наснився, — засапано відповів Леволап.

Падуболапка нахилилася до нього.

— Про що?

— Про лисицю, — шепнув Леволап.

— Тут немає ніяких лисиць, — підійшла від свого гнізда Попелюшколапка й підбадьорливо йому моргнула.

Леволап наїжив хутро. Невже від цих двох узагалі ніде сховатися? Він проштовхнувся повз новачок.

— Піду дістану якоїсь їжі, — нявкнув він і вийшов з кубла.

На Високому Виступі сидів Ожинокіготь та оглядав табір. «Мабуть, Вогнезір пішов у патруль», — подумав Леволап. Біля прискалка, що стирчав із землі на дальньому краю табору, вмивався Сойколап. Він зупинився, коли Леволап вийшов на терен.

— Усе гаразд? — запитав новак.

— Просто кошмар наснився, — пробубнів Леволап. Він підійшов до кагату свіжини, підібрав невелику застиглу мишу й поніс її до Сойколапа.

Вони розділили трапезу мовчки. Принаймні Сойколап не дорікав йому за все, що Леволап зробив за останню повню.

— Леволапе! — із вояцького кубла вийшов Золошуб. — Ми сьогодні тренуємося в лощовині з Орлякошубом і Падуболапкою.

О, чудово! У мене тепер без неї взагалі не буде жодної вільної хвилини?

Тернова загорожа зашурхотіла, і на терен забіг мисливський патруль. Вогнезір та Піскошторма тримали в зубах здобич. Косариконіг та Мишколап принесли по миші, а Білокрила впіймала дрозда.

— Усе гаразд? — гукнув їм Ожинокіготь.

Вогнезір поклав свіжину до кагату.

— Усе спокійно, і, як бачиш, здобичі повно.

Бубколап притьмом підбіг до кагату й обнюхав дрозда, якого поклала Білокрила. Він підняв його і поніс до ясел.

— Привіт, Сойколапе, — на галявину вибігла Падуболапка разом із Попелюшколапкою. — Ще є щось поїсти?

— Падуболапко, ти можеш поїсти пізніше! — Біля входу до табору крокував туди-сюди Орлякошуб. — Спочатку тренування.

Леволап проковтнув рештки миші, відчуваючи, як накочує вдоволення. Мабуть, Падуболапка пліткувала про нього в кублі. Так їй і треба, нехай іде голодна. Він підвівся й побіг до Орлякошуба. До них приєднався Золошуб.

— Але я голодна! — поскаржилася Падуболапка, наздоганяючи їх.

— Пополюємо після бойового тренування, — пообіцяв Орлякошуб.

Золотистий вояк вибіг крізь тунель. Леволап подався за Золошубом. До тренувальної лощовини вони йшли мовчки. Сонячне проміння пробивалося крізь яскраво-зелений листяний покров, повітря дзвеніло пташиним співом. Леволап побачив, як Падуболапка облизалася.

Золошуб сів посередині лощовини, махаючи хвостом понад замшілою долівкою.

— Сьогодні поговоримо про те, як б’ються інші Клани — про їхні слабкі та сильні сторони і про те, як найкраще ними скористатися.

— То які сильні сторони є в інших Кланів? — запитав Орлякошуб.

— Річковий Клан уміє плавати, — нявкнула Падуболапка, — тому вони можуть підійти з боку водойми.

— Вітряні коти дрібні й добре маскуються, їх важко розгледіти, — мовив Леволап.

— Якщо вони не проти вітру, — зауважила Падуболапка, — бо інакше їх видає кролячий запах.

Леволап обурено наїжився. Вересолапка не пахнула по-кролячому.

— А Тіньовий Клан? — спитав Золошуб.

— Ну, вони просто злі, — прогарчала Падуболапка, — тож ніколи не знаєш, до якої ще підлості вони будуть готові. Вони непередбачувані.

— А слабкі сторони? — повів далі Орлякошуб.

— Тіньовий Клан слабкий, бо вони вважають себе хоробрішими, ніж є насправді, — нявкнула Падуболапка. — А Річковий Клан такий вгодований, що повільніший за нас.

Леволап переминався з лапи на лапу, намагаючись придумати, що сказати. Падуболапка відповідала на все першою.

Золошуб глянув на нього.

— А що з Вітряним Кланом?

У Леволапа в роті пересохло. Золошуб ніби просвердлював його поглядом. Невже Падуболапка розповіла своєму виховнику про його зустрічі з Вересолапкою? Леволап запанікував, усвідомивши, що всі троє дивилися на нього, чекаючи відповіді. Його лапи засвербіли. Ну ж бо! Я це знаю!

Падуболапка закотила очі.

— Леволап вважає, що у Вітряного Клану немає слабких сторін.

Через її звинувачення його вуха спалахнули від сорому. Чому вона мусила бути така показна? Чи вона хотіла нагадати, що може влаштувати йому великі проблеми?

До горла підступила злість.

— Це неправда! — прошипів він.

— Що неправда?

До них схилом спускався Ожинокіготь разом із Бубколапом.

Леволап підніс підборіддя.

— Падуболапка звинувачує мене в тому, що я вважаю Вітряний Клан кращим за решту!

— З чого б це?

— Я просто дражнилася, — нявкнула Падуболапка. — Леволап дуже близько все бере до серця. Йому наснився кошмар уночі.

Леволап махнув хвостом. Тепер Падуболапка хотіла виставити його дурнем? Він їй покаже!

— Вітряний Клан швидкий, але не такий сильний, як ми, бо в них на вересовищі немає дерев, по яких можна лазити, — прогарчав він, не зводячи погляду із сестри.

— Добре, — кивнув Орлякошуб. — Основи ви знаєте. Тепер попрактикуємо прийоми. Спершу спробуємо такий, що спрацює з Річковим котом.

Орлякошуб прошмигнув попід животом Золошуба і вкусив його за задню лапу. Золошуб крутнувся, готуючись до контратаки, але Орлякошуб уже відскочив подалі від нього. Золошуб стрибнув до суперника, та Орлякошуб перекотився вбік, скочив на лапи, кинувся Золошубові на спину й вибив сірого вояка з рівноваги, так що той упав на бік. Обидва вояки підвелися, обтрусилися від пилюки та повернулися до своїх новаків.

— Тепер ви спробуйте, — нявкнув Золошуб.

— Леволапе! — Орлякошуб торкнувся до Леволапового плеча хвостом. — Ти будеш Річковим котом, бо ти більший і сильніший. Падуболапко, спробуй вибити його з рівноваги, як я зробив із Золошубом.

Падуболапка кивнула.

— Не піддавайся!

Її очі блищали рішучістю.

— Не хвилюйся, не буду, — просичав Леволап крізь зціплені зуби. Невже вона не знала, наскільки сильно його дратувала?

Він відчув, як Падуболапка прослизнула попід ним і впилася зубами в його задню лапу. Але він не збирався відпускати її так легко, як Золошуб. Новак навалився на сестру всією своєю вагою, перш ніж вона встигла відскочити, а тоді схопив її лапами та перевернув на бік.

— Гей! — запищала новачка. — Ти це не так мав робити!

— Треба було рухатися швидше! — гаркнув Леволап і почав гамселити її спину задніми кігтями, тримаючи плечі передніми лапами.

— Ти робиш мені боляче! — скрикнула Падуболапка, намагаючись виборсатися.

— Леволапе, припини!

Почувши різкий наказ Ожинокігтя, Леволап застиг. Падуболапка вислизнула з його хватки і зіп’ялася на рівні. Ожинокіготь дивився на Леволапа палаючими очима.

— Це тренування! Не потрібно нікого кривдити!

Леволап підвівся.

— Пробач, — нявкнув він. — Я захопився.

Падуболапка зализувала подряпини, які позалишав Леволап. Він відчув провину за те, що викинув свою злість на неї. Новак повісив голову.

— Пробач, Падуболапко, — промурмотів він. Лють, що жаріла в його животі весь ранок, кудись зникла. — Чесно, пробач.

Він схвильовано глянув на тата, очікуючи, що той буде злий, але очі Ожинокігтя були сповнені хвилювання.

— Можете сьогодні потренувати Падуболапку з Бубколапом? — запитав Громовий воєвода Золошуба та Орлякошуба. — Я візьму Леволапа на полювання.

Палаючи від сорому, Леволап подався за батьком геть з тренувальної лощовини. Він приготувався до лекції, але Ожинокіготь просто мовчки йшов через ліс.

— Мені не варто було піддаватися емоціям і викидати свою злість, — нявкнув Леволап, вирішивши перейти одразу до діла. — Але вона цілий ранок мене дражнила і нервувала.

Ожинокіготь усе ще нічого не сказав.

— Я знаю, що це не виправдання, — продовжив Леволап. — Це більше не повториться.

— Я знаю, — нявкнув Ожинокіготь. Він зупинився і глянув на Леволапа. — Це зовсім на тебе не схоже. — Смугастий вояк зітхнув. — Я завжди думав, що ти дбатимеш про брата і сестру.

Леволап опустив голову. Він підвів батька.

— Тебе щось турбує? — запитав Ожинокіготь. — У тебе… — смугань зробив паузу, — якісь проблеми? — врешті нявкнув він.

Леволап розумів, що не може розповісти батькові про Вересолапку і про те, як Падуболапка змусила його припинити з нею зустрічатися.

— Та просто… — почав він. Як пояснити батькові свою злість? — Таке враження, ніби Падуболапка не вірить, що я можу бути відданим вояком.

Ожинокіготь кивнув.

— Я знаю, як це.

Воєвода знову рушив через ліс. Леволап спантеличено подався за ним.

— Бути сином Тигрозора означало, що я мушу щоразу наново завойовувати довіру кожного кота в Громовому Клані, — стиха продовжив Ожинокіготь. — Тож я знаю, як це дратує, коли тобі потрібно доводити те, що не потребує доведення.

— Проблема в тому, що всі у Тигрозорові бачили тільки зло. Вони забули про те, яким хоробрим і розумним вояком він був.

Леволап нагострив вуха. Невже Ожинокіготь захищав Тигрозора?

— Я не забув, що Тигрозір зрадив Клан, — нявкнув Ожинокіготь, ніби помітивши Леволапів подив. — Але в нас усіх є сильні й слабкі сторони. Мабуть, сумно, коли тебе пам’ятають лише за твої недоліки. Сподіваюся, мене запам’ятають за мої сильні сторони.

— Звісно, так і буде, — нявкнув Леволап. Його хутро аж наїжилося від думки про те, що одного дня від тата зостануться лише спогади. — Усі в Клані тебе поважають.

— Якби ж то це була правда.

— Що ти маєш на увазі?

— Мені здається, що в Клані є коти, які бажають мені лихого, — прошепотів кіт.

Леволапове серце затріпотіло.

— Хто?

Ожинокіготь похитав головою.

— Це неважливо. Забудь, що я про це сказав.

— Але якщо ти комусь не довіряєш…

Ожинокіготь його перебив.

— Якщо ти хочеш, щоб тебе запам’ятали за твої сильні сторони, то мусиш над ними працювати. І якщо це означає доводити свою вірність тим, хто в тобі сумнівається, то ти маєш робити і це. Ти не можеш змусити Падуболапку повірити в тебе. Ти повинен показати їй, що вартий того, аби в тебе вірили.

Леволап відчув, як у його лапах осідає втома. Чому він мав щось доводити Падуболапці? Я не зробив нічого поганого!

* * *

Трісь!

Об таборову стіну вдарився камінець і гупнув на землю біля новацького кубла.

Леволап підвів голову і закліпав у темряві. Це в лощовині десь копошився заєць?

Трісь!

Не заєць. Від першого тріску він би сполошився і втік у ліс.

Леволап зацікавлено підвівся. Він глянув на Падуболапку. Новачка міцно спала. Дякую, Орлякошубе! Падуболапчин виховник повів її на полювання вглиб лісу. Вона повернулася виснажена, з натрудженими лапами, але щасливо несучи трьох мишей.

Леволап прослизнув повз її гніздо і визирнув з кубла.

Трісь!

Гуп!

Камінець приземлився прямо біля його лап. Новак відскочив і підвів погляд. Із верхівки скелі на нього сяяла пара великих очей. Очі кліпнули.

Хтось шпигував за табором! Треба комусь сказати? Леволап роззирнувся порожнім табором, освітленим місячним промінням. Ніхто ніде не ворушився. Він виглядав би дурнем, якби почав бити на сполох через якесь допитливе оленя, що набрело на їхню лощовину. Спершу він усе з’ясує і, якщо дійсно буде якась небезпека, підніме всіх на лапи.

Біля таборового входу зблиснуло хутро Білокрилої. Мабуть, вона на варті. Якщо будуть проблеми, він зможе гукнути її.

Леволап прокрався довкруж галявини та пропхався крізь ожину біля медичного кубла. Він знав, що там можна залізти на скелю. Ставши на задні лапи, новак простягнув передні крізь колюче галуззя і відчув перший виступ. Новак підтягнувся вгору. Тоді, рухаючись обережно, аби не послати з-під лап жодного камінця, Леволап поліз від виступу до виступу, аж доки нарешті не видерся на траву на верхівці. Перевівши подих, він почав прокрадатися вздовж лощовини.

— Леволапе! — долинув тихий нявкіт з-під папороті попереду. Він застиг. Із куща вислизнула Вересолапка. — Слава Зореклану, що це ти.

— То це ти кидала камінці? — стривожено глянув на неї Леволап. Що, якби її тут спіймали? — Усе гаразд?

— Я мусила тебе побачити!

Новак відчув, як у грудях розливається світло. Вересолапка була ще хоробріша, ніж він думав. Але він мусив відвести її подалі від табору.

— Ходи за мною, — прошепотів Леволап.

Він побіг по схилу в бік озера. Проте Вересолапка не йшла за ним.

— Ну ж бо! — заблагав Леволап, пригальмувавши й озирнувшись.

Її очі сяяли.

— Не йди туди! Я маю тобі щось показати!

Вона розвернулася й пірнула попід орляк. Леволап поспішив за нею.

— Куди ми йдемо?

— Зараз побачиш!

Вона начебто прямувала до старої лисячої нори. Леволап сповільнився.

— Обережно! — застеріг він.

— Усе нормально, — сказала вона. — Там немає жодних лисиць.

Новачка спинилася перед густим кущем ожини, що ріс біля підніжжя крутого схилу.

— Чекай тут.

Вересолапка пірнула в ожину, і Леволап побачив, як її хвіст зник у гущавині. Кущі затремтіли. Куди вона йшла? На гілці вгорі пугукнула сова. Леволап наїжив хутро і схвильовано роззирнувся.

— Сюди!

Новак підвів погляд і побачив Вересолапку, яка моргала йому зі входу до невеликого тунелю.

— Що ти там робиш?

— Ти ніколи не повіриш, що там всередині! Ходи!

Вересолапка побігла назад у пітьму.

Шкірою Леволапа пробіг дрож. Він протиснувся попід ожиною, скривившись, коли її колючки почіплялися за його хутро. Тоді піднявся схилом, вибрався із гущавини та зупинився біля входу до нори.

— Вересолапко? — гукнув він. Його серце голосно гупало.

— Заходь усередину!

Її нявкіт дивно відлунив із тіней.

Леволап протиснувся в нору.

У тунелі було темно, хоч в око штрикай. Пригнувшись до землі, він поліз уперед, торкаючись животом вогкої землі. Що це Вересолапка задумала? Тут місця ледве вистачить на кроля, не те що на кота. Раптом він відчув, що навколо побільшало простору, а хутро розвіває холодний вітерець. Тунель розширився. Новак полегшено випростався і закрокував уперед, аж доки відчув на щоці подих Вересолапки.

— Він веде у печеру! — нявкнула вона. — Під цим схилом повно тунелів, і один із них веде прямо до Вітряної території.

— Як ти його знайшла, заради Зореклану?

— Бризолап послав мене ловити мишей між камінням на верхівці вересовища, неподалік від табору. Я погналася за одною в розколину, а тоді зрозуміла, що ця розколина переходить у тунель. Коли я зайшла всередину, то побачила, що тут є повно тунелів, які ведуть у різних напрямках.

— Ти не боялася загубитися?

— Спочатку я обстежувала їх повільно, добре вивчаючи кожен прохід, перш ніж пробувати інший. А тоді я знайшла цей, що веде до печери. Там неймовірно. У стелі є діра, крізь яку проходить світло. А потім я знайшла шлях на вашу територію! — тріумфально нявкнула вона. — Хіба це не прекрасно?

Леволап не вірив своїм вухам.

— Тунель з нашої території на вашу! — зойкнув він. — Це прекрасно! Якщо почнеться пожежа або хтось нападе, Громовий Клан зможе скористатися ним, щоб утекти…

— Ні! — різко й роздратовано нявкнула Вересолапка. — Не можна більше нікому про це розповідати. Хіба ти не розумієш? Це може бути наше місце!

— Наше місце?

— Ми можемо зустрічатися тут і ніхто нас ніколи не знайде! Навіть Падуболапка не здогадається, куди ти ходиш.

Леволап смикнув вусами. Тепер він зможе зустрічатися з Вересолапкою скільки захоче і ніхто не дізнається!

— Це чудова ідея! Вересолапко, ти геніальна.

Кішка замуркотіла й потерлася мордочкою об Леволапову щоку, а тоді розвернулася.

— Ходи за мною. Я покажу тобі печеру.

Її кроки стихли в темряві. У животі Леволапа замлоїло від страху. Він поборов бажання кинутися назад до лісу і подався за Вересолапкою. Пітьма тиснула на нього, і раптом він усвідомив, як має почуватися Сойколап. Новак принюхався, шукаючи сліду лисиці, кроля, але відчував тільки вологий ґрунт. Запах був застояний і пліснявий, ніби сюди вже багато повень не заходила жодна жива істота.

— Чому ніхто не використовує це місце? — поцікавився він.

— Мабуть, нікому ще не пощастило його знайти, — нявкіт Вересолапки містично відлунював від стін попереду.

— Але хтось мусив раніше на нього натрапляти.

— Я ніколи не чула тут жодного запаху, крім каміння і води.

Та Леволапа все одно це непокоїло.

— Але ж це було б дивно, якби ми були першими…

Раптом тунель прояснів і відкрився у велику печеру. Леволап завмер на місці та зачудовано роззирався. Кам’яні стіни освітлювало місячне проміння, що пробивалося крізь невеличкий отвір у стелі, як Вересолапка й казала. Долівка була з гладкого запорошеного каменя, де-не-де з виїмками, схожими на гігантські сліди лап. Але найбільш неймовірною з усього була річка, що текла посередині та впадала у низький широкий тунель, зникаючи в тінях.

Підземна ріка? Як таке могло бути?

— Хіба тут не прекрасно? — Вересолапка заскочила на кам’яний виступ. — Це буде як наш власний табір! Ми можемо бути Темним Кланом. Я буду провідницею, а ти можеш стати моїм воєводою!

— Воєводою? Але що, як я теж хочу бути провідником? — заперечив Леволап, видершись попри неї на ще вищий виступ.

— Я знайшла це місце, то я провідниця!

Вересолапка скочила на нього і скинула з каменя.

Леволап замуркотів і легко приземлився на долівку печери.

— Гаразд, Вересозірко, — нявкнув він. — То який план?

* * *

— Леволапе, прокинься!

Новак відчув, як чиясь м’яка лапа торсає його за ребра. Він підвів голову і здивовано побачив, що його оточують кам’яні стіни. Тоді Леволап згадав. Він був у печері. Біля нього сиділа Вересолапка, її очі ще запливли зі сну.

— Дивись! — Вона кивнула на отвір у стелі. — Ми заснули.

Надворі вже розвиднювалося.

Леволап скочив на рівні.

— Я мушу йти додому!

Він стривожено глянув на купу тунелів, що зяяли у стінах печери.

— Який з них веде до Громової території?

Вересолапка підійшла до вузького проходу біля річки.

— Цей. — Вона махнула хвостом на ширший тунель у стіні перед нею. — А мені туди. — Її очі замерехтіли. — Ти прийдеш сьогодні?

— Так. — Леволап уже не міг дочекатися ночі. — Якщо вдасться втекти.

Прощання Вересолапки долинуло до нього, коли він уже біг тунелем. Товариші, мабуть, помітили, що його не було в гнізді. Як він виправдається цього разу? Падуболапка точно щось запідозрить. Йому треба придумати причину, з якої він вийшов з табору так рано, інакше сьогодні зустрітися з Вересолапкою не вийде.

Тунель навколо нього вужчав, і щось потерлося об його хутро. Мабуть, це стіни звужувалися. Вересолапка точно показала йому правильний шлях? У грудях наростала паніка. Що, як він не зможе знайти вихід? До його хутра торкнулося щось іще. Воно не було на дотик як земля. Це було щось м’якше, ніби шубки котів. Леволапа пронизав страх. Він почав бігти в пітьму, задихаючись від паніки.

Попереду зажевріло світло. Відчай змінило полегшення, його лапи обм’якли, і він вискочив із тунелю. В очі вдарило світанкове світло. Новак закліпав і стривожено роззирнувся. Наче жодних ознак патруля. Пригнувшись до землі, кіт поліз під ожину і кинувся додому.

Я не можу повернутися з порожніми лапами! На цій думці він пригальмував.

Угорі спурхнув горобець. Ніхто не зможе нарікати, якщо я принесу в Клан їжу. Леволап припав до землі в мисливській стійці. Завмерши камінчиком, він стежив за горобцем, що пурхнув на землю. Кіт чекав, поки пташка підстрибне ближче, борючись із бажанням вискочити швидше, ніж здобич підбереться до нього. Листочки зашурхотіли — горобець плигнув ще ближче. Леволап переминав землю задніми лапами. Ще один стрибок…

Піймав! Швидко, мов змія, Леволап вискочив і прибив пташку одним ударом. Тоді підібрав обм’якле тіло зубами і побіг до табору.

— Привіт, Леволапе! — Білокрила досі вартувала вхід. — Не бачила, як ти виходив.

Нявкіт Леволапа був приглушений через повний рот пір’я.

— Я вийшов через тунель до виходка.

Його хвостом пробіг дрож. Він не хотів брехати, але не мав вибору.

— Здається, хтось сьогодні гарно поснідає, — мовила Білокрила.

— Угу, — кивнув Леволап і прошмигнув повз неї до табору.

Падуболапка лежала біля каменя поруч із Сойколапом. Коли Леволап увійшов на терен, кішка підвела погляд. Махнувши їй хвостом, новак поклав свій улов до кагату.

— Рано сьогодні прокинувся? — нявкнув Сойколап, коли Леволап заліз на гладенький камінь і почав умиватися.

— Пташки так галасують, що я не розумію, як вам вдається спати, — відповів Леволап, швидко зметикувавши.

Падуболапка примружила очі.

— Після вчорашніх ловів з Орлякошубом я б і напад борсуків проспала.

Леволап потер вухо лапою. Відчуття було таке, ніби в животі застряг тугий вузол. Йому не подобалося брехати. Він не робив нічого поганого, коли грався з Вересолапкою. Але знав, що його побратими дивляться на це не так.

«Я вірний своєму Клану, — сказав собі Леволап. — Я не повинен це доводити».

І все ж у його горлі залишався гіркий присмак брехні.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Падуболапка позіхнула і потягнулася біля входу до кубла. Промінці ранкового сонця зігрівали її лапи. Вона озирнулася через плече. Леволап досі спав у своєму гнізді.

А от Попелюшколапка вже стояла біля кагату свіжини.

— Є щось? — гукнула Падуболапка до подруги.

— Лише одна миша. — Попелюшколапка непевно поторсала її. — Трохи застигла, але може бути.

Падуболапка підійшла до неї.

— Може, спершу запитати, чи не захоче Маргаритка нагодувати кошенят.

— Ні, дякую! — Маргаритка вигрівалася на моріжку біля ясел, а навколо неї гралися кошенята Папоротехмарки. — Вони можуть почекати, коли вернеться досвітній патруль і принесе щось тепле і свіже.

— Я не проти з’їсти застиглу мишу! — нявкнув Лиско.

— Ні, — відповіла Маргаритка, — ти застуджений. Тобі можна тільки теплу їжу.

— Але я голодний!

— Я б сказала ненажерний! — підначила Крижинка.

Пухнаста біла кицька протягла братикові лапою поза вухом. Він притьмом до неї обернувся і плигнув. Вона запищала і почала молотити його задніми лапами.

Маргаритка ледве встигла прибрати хвіст з того місця, де вони покотилися за мить.

— Яке ж це буде полегшення, коли вони нарешті переселяться до новацького кубла, — нявкнула вона.

Та Падуболапка знала, що кицька говорила не зовсім щиро. Коли кошенята виростуть, Папоротехмарка повернеться до вояцького кубла, а Маргаритка залишиться сама в порожніх яслах. Вона завжди наполягала на тому, що не здатна стати воячкою, але коли не потрібно буде більше няньчити кошенят, ким вона буде? Утім, якщо пощастить, новолист принесе новий виводок.

— Падуболапко! Попелюшколапко! — із кубла старійшин визирала Листоплеса. — Ходіть приберіть тут підстилку.

— Гаразд! — Попелюшколапка побігла до неї, облишивши мишу.

— Я принесу свіжого моху!

Падуболапка знала, що Листоплеса тримає запас моху біля медичного кубла. Вона побігла до сховку, вхопила жмуток і понесла до кубла старійшин.

Висока жимолость, що росла над кублом, де жили Довгохвіст і Мишошубка, поросла молодими яскравими листочками. Нові галузки колихалися від вітру. На них уже видніли пуп’янки, що в зеленлисті розквітнуть і наповнюватимуть лощовину прекрасним запахом. Падуболапка пірнула вниз і поклала мох. Попелюшколапка уже вичищала підстилку, забираючи затхлі шматки.

Листоплеса підвела погляд. Вона сиділа біля Довгохвоста.

— У Довгохвоста запалився шрам від укусу кліща. — Кубло наповнював кислий аромат трав. — Я накладу мазь, але підстилка має бути свіжою, щоб він не підхопив ще одного.

— Гаразд, — кивнула Падуболапка.

Мишошубка важко сіла.

— Добре знову зустріти новолист.

Довгохвіст скривився: Листоплеса втирала трави йому в ранку.

— Ліс так гарно пахне, — нявкнув він. — Я думав піти прогулятися.

Падуболапка здивовано кліпнула. Відколи Довгохвіст втратив зір, він практично не залишав табір.

— Тільки якщо я піду з тобою, — крекнула Мишошубка. — Хтось же мусить дивитися, чи нема де лисиць.

— Лисиць! — Падуболапка притиснула хвіст ближче до себе.

Попелюшколапка підштовхнула клубок моху до виходу і нявкнула:

— Лисиці не такі вже й погані.

— Не такі вже й погані? — зойкнула Падуболапка. — А як щодо тих, які за мною гналися? Вони мало не відкусили мені хвоста!

— Ти ж була ще кошеням, — зауважила Попелюшколапка. — Якби ти зустріла їх зараз, вони б не здалися настільки страшними.

Падуболапку це не сильно переконало.

— Лисиці просто марудні, — повела далі Попелюшколапка. — От кого треба стерегтися, то це борсуків. — Очі сірої смуганьки поширилися. — Вони справді жахливі. — Хутро на її спині пішло брижами. — Сподіваюся, мені більше ніколи не доведеться зустрітися з борсуком.

— Більше? — Падуболапка сіла. — Ти ж ніколи їх ще не бачила.

Попелюшколапка схилила голову набік. У її погляді відбилося збентеження.

— Твоя правда. — Вона витягнула застояний мох із-за Мишошубки. — Мабуть, мені це наснилося.

Іноді Попелюшколапка бувала така мишомізка!

Падуболапка потягнулася за свіжим мохом, та раптом помітила, що Листоплеса витріщається на Попелюшколапку. Рот медикішки був розтулений, ніби вона застигла посеред вмивання. Що її настільки здивувало? Попелюшколапка вже не вперше щось таке плутане говорила.

Довгохвіст завовтузився на своєму місці.

— Листоплесо, ти вже закінчила?

— Ні. — Медикішка притьмом схилила голову. — Потерпи трохи.

З галявини почувся клич Вогнезора.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом.

— Віче Клану? — примружила очі Мишошубка. — Сподіваюся, все гаразд.

Вона поволі підвелася. Падуболапка глянула на Попелюшколапку. Її серце затріпотіло від тривоги. Невже щось сталося? Вона першою вибігла з кубла і побачила Вогнезора, який зістрибував з Виступу.

Кагат свіжини був повний.

— Досвітній патруль повернувся, — прошепотіла Падуболапка до Попелюшколапки, коли подруга її наздогнала. — Може, вони принесли якісь новини.

Бурешуб і Студня вмостилися на краю галявини. Сіросмуг та Міллі вийшли з-за вояцького кубла. Ожинокіготь та Вивіркострибка сіли в затінку під Високим Виступом, а Леволап вийшов слідом за Золошубом і всівся біля виховника. Маргаритка залишалася біля ясел, присмиривши хвостом Крижинку і Лиска, які поривалися подивитися, що ж там відбувається.

Коли Клан зібрався, Вогнезір сів посередині галявини. Він роззирнувся сяючими очима.

— Начебто не має бути щось погане, — промурмотіла Падуболапка до Попелюшколапки.

— Є одна річ, яку я вже досить довго хотів зробити, — почав Вогнезір. — Тож тепер, коли нарешті прийшов новолист, настав час для нових починань.

Падуболапка зацікавлено нахилилася вперед.

— Пора зробити Міллі воячкою Громового Клану!

Падуболапка застигла. Міллі була кицюнею, коли її зустрів Сіросмуг. Він трохи потренував її на вояцький лад, а вона допомагала йому під час довгої мандрівки в пошуках його Клану. Та хіба це робило її воячкою? Падуболапка не знала навіть, чи вірить Міллі в Зореклан.

Над галявиною пролунали схвальні вигуки.

— Пора вже! — мовила Білокрила.

Березопад переминав лапами землю.

— У неї серце справжньої воячки!

Падуболапка здивовано на них витріщилася. Невже це було настільки просто? Денне Зборище допомогло загладити суперечки між Кланами, але висвятити кицюню на воячку? Хіба це не здійме нову хвилю обурення й ворожості? Міллі була вправною мисливицею та довела свою хоробрість і вірність у битві, але зробити її воячкою Громового Клану…

— Міллі, — підкликав Вогнезір смуганьку.

Вона виступила наперед, високо піднісши підборіддя. Падуболапка не могла нею не захоплюватися. І все ж кішка ніколи не була новачкою. Як вона могла отримати вояцьке ім’я? Падуболапка відчула, як у грудях усе застигло від тривоги.

— Ти проявила свою відвагу в битві, — нявкнув Вогнезір. — Ти дбала про те, щоби Клан був нагодований під час важкого гололисту. Ніхто не засумнівається у твоїй вірності чи вправності. Ти заслужила вояцьке ім’я, яким я тебе нарікаю. — Він зробив невелику паузу. — Віднині тебе знатимуть як…

— Чекай!

Здивований нявкіт здійнявся поміж Кланом — Міллі перебила Вогнезора.

Вона спокійно оглянула котів. Її блакитні очі сяяли.

— Для мене велика честь стати воячкою Громового Клану, — нявкнула вона. — Про більше я б не могла і мріяти. І я вдячна Сіросмугові за те, що врятував мене від кицюнячого життя. — Вона лагідно підморгнула партнерові. — Якби я все життя провела поруч із Двоногами, це було б життя лише на половину. Але…

Сіросмуг ступив крок уперед.

— Міллі? — У його очах з’явився тривожний вираз. — Ти ж не збираєшся піти від нас?

— Ніколи. — Міллі підійшла до вояка і поноськалася з ним. Тоді повернулася до Вогнезора. — Допоки я не приєднаюся до Зореклану, ти можеш розраховувати на мою вірність. Я готова покласти своє життя заради безпеки Громового Клану. Але я не хочу змінювати ім’я. Я завжди була Міллі й не бачу в цьому нічого ганебного.

Клан охопила шокована тиша. Золошуб махнув хвостом. Піскошторма примружила очі, вивчаючи колишню кицюню. Ожинокіготь смикнув вусами.

Сіросмуг підніс голову.

— Міллі має рацію. Неважливо, як вона буде називатися. Важливі тільки її вчинки, і я знаю, що вона завжди ставитиме Клан на перше місце.

Падуболапка дивилася на Вогнезора, гадаючи, що ж він робитиме. Громовий провідник непевно переступив з лапи на лапу, переводячи погляд з Міллі на Сіросмуга і назад.

Раптом пролунав ще один голос.

— Можна мені сказати?

Падуболапка обернулася. До них крокувала Маргаритка. Кремова королева прослизнула поміж Косариконогом та Березопадом і стала посеред галявини. Падуболапка нагострила вуха. Маргаритка раніше ніколи нічого не говорила на вічах Клану.

— Я рада, що Міллі вирішила залишити своє ім’я, — почала кішка. Її тихий голос трохи тремтів. — Я не воячка, але я — кішка Громового Клану. Я залишаюся в яслах, а не йду на лови чи у битву, бо це те, що мені вдається найкраще. Я піклуюся про наших кошенят так, ніби вони мої рідні. Це те, що я можу зробити для Клану, але я роблю це під власно обраним іменем.

— Це правда! — виступила наперед Студня. — Я вірна Громовому Клану, але я б ніколи не відмовилася від імені, яким мене нарекли у Племені.

Бурешуб підійшов і провів хвостом по спині своєї партнерки.

— Невже хтось не довірятиме Міллі, Маргаритці чи Студні битися пліч-о-пліч з нами?

Він виклично оглянув Клан.

— Ні! — викрикнув Сіросмуг, і його вигук підхопили Ожинокіготь, Хмарохвіст, Білокрила та інші. Кошенята Маргаритки — Бубколап, Ліщинолапка та Мишколап — нявчали гучніше за всіх.

Падуболапка ніяково спостерігала за всім цим.

Раптом понад нявчанням пролунав голос Шипокігтя:

— Зупиніться! Що би сказали інші Клани, якби вони нас зараз побачили?

Порохошуб кивнув.

— Тіньовий Клан уже намагався відібрати в нас землі через те, що ми більше не чистокровний лісовий Клан.

Косариконіг примружив очі.

— Церемонії назовництва — частина вояцького правильника. Чи можемо ми їх ігнорувати і все ще зберігати повагу в очах інших Кланів?

Падуболапка махнула хвостом понад землею. Порохошуб і Косариконіг мали рацію. Міллі, Маргаритка та Студня важливі для Клану, але, якщо вони не приймуть усі його звичаї, то чи зможуть бути його частиною?

Очі Вогнезора зблиснули.

— Тиша! — гаркнув він. — Не забувайте, що ви говорите про своїх посестер! Я запросив Маргаритку, Студню та Міллі долучитися до Громового Клану тому, що вони роблять нас сильнішими. — Він суворо оглянув котів. — Ви радо їсте їхню здобич і приймаєте їхню допомогу в бою. Ви хочете, аби я їх прогнав тільки через те, що в них неправильні імена? Ви хочете, аби інші Клани диктували нам, що робити?

— Звісно, ні! — нявкнув Сіросмуг.

— Міллі та Студня уже воячки, — додав Ожинокіготь. — Імена не мають значення.

Це неправда! Падуболапка випустила кігті в землю. У них не було правильних церемоній назовництва. Клан проігнорував обряд, якого дотримувалися незліченні повні. Що про це подумає Зореклан? Ми повинні жити за вояцьким правильником! Вона подивилася на Шипокігтя, чекаючи, аби він щось сказав, проте вояк лише схилив голову перед своїм провідником.

Вогнезір моргнув і знову повернувся до Міллі.

— Ти можеш зберегти своє ім’я. Ми побачили твою відвагу в битві та твої мисливські здібності. Відтепер ти — частина Громового Клану. Нехай Зореклан прийме тебе як істинну воячку.

— Громовий Клан! Громовий Клан! — загукав Березопад, і решта котів швидко приєдналася до нього. Падуболапка мовчки дивилася, помітивши, що Порохошуб та Шипокіготь обмінялися стривоженими поглядами.

— А ти чому не вітаєш? — запитала Вивіркострибка, пробравшись до Падуболапки.

Вуса новачки затремтіли.

— Що, коли Зореклан не прийме її як істинну воячку?

— Ти справді думаєш, що Зореклан такий вузьколобий? — промурмотіла Вивіркострибка.

— Вояцький правильник існує не просто так, а це явно його порушення. — У Падуболапки аж мороз пішов спиною. — Ожинокіготь мав би виступити проти. Він знає, наскільки важливо дотримуватися правильника.

Вивіркострибка пригладила хутро Падуболапки хвостом.

— Ожинокіготь — воєвода Клану. Він повинен підтримувати Вогнезора. — Її зелені очі замерехтіли. — І не забувай, що сам Вогнезір колись був кицюнею.

— Але він усе одно прийняв вояцьке ім’я! — гарячково нявкнула Падуболапка. — Він дотримувався вояцького шляху і був новаком.

Тим часом привітання затихло, і коти почали розходитися кожен до своїх обов’язків.

Він ніколи не намагався змінити вояцький правильник!

— Падуболапко!

Нявкіт Орлякошуба вивів новачку із задуми. Вояк стояв біля Хмарохвоста та Косариконога. Їхні новаки, Попелюшколапка та Мишколап, крокували туди-сюди.

— Треба вже проіспитувати ваші навички, — сказав Орлякошуб. — Я хочу, аби ти з Попелюшколапкою та Мишколапом пішли на полювання. Спіймайте стільки здобичі, скільки зможете.

Очі Вивіркострибки засяяли.

— Так скоро іспит?

Падуболапка вмить забула про свою тривогу. Її тіло налилося захватом. Нарешті вона зможе показати все, чого навчилася.

Орлякошуб смикнув хвостом.

— Не забувайте, що я буду за вами непомітно спостерігати.

— Щасти! — гукнула Вивіркострибка й подалася геть.

Серце Падуболапки затріпотіло. Що, як вона підведе Орлякошуба? Ні! Вона цього не допустить.

Мишколап та Попелюшколапка підбігли до неї.

— Не знаю, кого я хочу вразити більше — Хмарохвоста чи Орлякошуба! — Попелюшколапка знервовано дивилася на двох вояків. Орлякошуб був її батьком.

— Ну, я збираюся довести Косариконогові, що таки можу спіймати білку, — заприсягнувся Мишколап.

— Можете починати прямо зараз, — мовив Хмарохвіст, підійшовши до них. — Ви повинні полювати наодинці. Ми будемо за вами приглядати, тож постарайтеся.

— Звісно! — пообіцяла Падуболапка.

Попелюшколапка тієї ж миті швидко побігла з табору. Мишколап кинувся за нею. Падуболапка наздогнала їх уже в терновому тунелі. Кожен намагався вибігти першим. Падуболапка ще ніколи не полювала сама. Її вуса тремтіли від захоплення.

— Де будете полювати? — спитала новачка, коли вони залишили табір.

— Я буду біля струмка поруч із Тіньовим кордоном, — оголосила Попелюшколапка. — Там завжди є здобич.

— Але там дуже відкрита територія, хіба ні? — нявкнула Падуболапка.

— Я добре стрибаю, — нагадала їй Попелюшколапка. — Навіть на відкритому здобич не побачить мене, аж поки не стане надто пізно.

— А я думаю, що залишуся в чагарях, — вирішила Падуболапка. — Мені більше подобається підкрадатися до здобичі. — Вона глянула на Мишколапа. — А ти де?

— Я з тобою, — мовив він. — У чагарниках легше. Але, коли я спіймаю пару мишей, то таки піду на білку.

— Ну тоді ходімо!

Попелюшколапка ринула вгору схилом.

Падуболапка та Мишколап поспішили за нею, здіймаючи вітер за собою. Коли вони наблизилися до струмка, Попелюшколапка звернула до берега. Падуболапка рушила до невеликої улоговини, де густо поросла папороть, а Мишколап пострибав у протилежному напрямку.

Падуболапка спинилася на краю улоговини. Відсапавшись, вона припала до землі в мисливській стійці та поповзла вниз. Новачка звивалася поміж густим орляком, намагаючись нічим не зашарудіти. «Цікаво, Орлякошуб уже за мною спостерігає? — замислилася вона, поволі підкрадаючись уперед. — Не думай про це. Зосередься на ловах». Вона сконцентрувала свої чуття на зелені попереду, розтуливши рота, аби покуштувати запахи. У повітрі висів старий запах кроля, а от мишачий був свіжий. Добре! Вона зупинилася й нагострила вушка. Папороть перед нею затремтіла. Примруживши очі, новачка зазирнула крізь густі вайї та побачила маленьке коричневе звірятко, що бігало по листяній долівці. Землерийка! Вона порпалася в листі.

Кішка підкралася ближче.

Землерийка застигла.

Лайно мишаче! Падуболапка зачепила хвостом листочок.

Землерийка озирнулася.

Не рухайся! Падуболапка затамувала подих і притиснула хвоста до землі.

Землерийка знову почала шамотіти.

Добре! Вона зайнята пошуками їжі.

Рухаючись повільно, мов слимак, Падуболапка підкрадалася все ближче. Землерийка продовжувала собі нишпорити в листі. Ще один крок!

Під її лапою хруснула гілка. Землерийка чкурнула геть. Падуболапка стрибонула з витягнутими лапами і вхопила здобич, поки та не встигла втекти. Один швидкий укус у шию — і землерийка була мертва. Серце новачки несамовито гупало. Вона швидко віднесла здобич до коріння бука і запорпала, а тоді повернулася до ловів.

* * *

Уже невдовзі Падуболапка піймала ще одну землерийку і мишу. Коли вона ховала останню здобич під буком, то побачила полиск золотавого хутра в ожині на верхівці пагорба. Скільки вже Орлякошуб за нею спостерігав? Вона сподівалася, що він був нею задоволений.

Раптом папороть зашелестіла, і з лісу позаду неї вискочив Мишколап.

— Я спіймав свої дві миші, — оголосив сіро-білий кіт. — Тепер пора за білкою!

— Цить! — шепнула Падуболапка. — Ти розлякаєш здобич!

— Пробач, — смикнув хвостом Мишколап. — Ти ще полюєш?

— Мені вже досить, — вирішила новачка.

— А Попелюшколапки ніде не видно? — запитав Мишколап. — Сподіваюся, вона добре впорається.

— Я чудово впоралася! — Попелюшколапка вибігла з орляка. З її щелеп звисали чотири водяні миші. Вона поклала їх біля Падуболапки. — Можна запорпати біля твоїх?

— А вони не переплутаються?

— Хмарохвіст уже знає, що я спіймала.

— Ти з ним говорила? — здивовано спитала Падуболапка. Виховники не мали б допомагати під час іспиту.

— Звісно, ні, — запевнила її Попелюшколапка. — Але я бачила, що він увесь час стежив за мною. З таким білим хутром важко заховатися будь-де, крім снігу, — весело муркнула вона.

— Мишколап ще збирається піймати білку, — сказала Падуболапка.

— Справді? — Попелюшколапка глянула на новака. — Ти не наловив достатньо мишей?

— Я наловив багато, — обурено нявкнув Мишколап. — Просто хочу показати Косариконогові, що можу ловити і білок.

— Вони зазвичай бувають вище біля струмка, — мовила Падуболапка.

— Думаю, я залізу на Небесний Дуб, — нявкнув Мишколап.

— Та ну! — Попелюшколапка була вражена. — Це ж найвище дерево в лісі!

— На інших деревах теж живуть білки, — сказала Падуболапка.

Мишколап був кошеням Маргаритки, народився не в Клані, тож хотів вразити побратимів. Але ж після останнього віча він не мав би відчувати, що повинен щось комусь доводити.

— Я залізу на Небесний Дуб! — наполягав Мишколап. — Я довго тренувався і хочу, щоб Косариконіг побачив, який я став вправний.

— Ого, — видихнула Попелюшколапка, — ти такий хоробрий!

— Ходімо, — нявкнув Мишколап і побіг до лісу. Попелюшколапка помчала за ним. Падуболапка ще раз глянула на бук, аби запам’ятати, де саме вона заховала здобич, і погнала за ними.

Біля підніжжя Небесного Дуба Падуболапка зупинилася і глянула крізь гілля. Стовбур, здавалося, тягнувся безкінечно вгору, а блакитне небо мерехтіло між яскраво-зеленим листям. Мишколап також дивився вгору, і Падуболапка була певна, що бачила, як тремтів його хвіст.

— Ти боїшся, — підначила Попелюшколапка.

Падуболапка випустила кігті в землю. Не підштрикуй його робити те, що він не хоче робити.

— Може, просто зловити ще пару мишей? — запропонувала вона. — Тут їх має бути багато.

Хутро на Мишколаповій спині стало дибки, мов голки їжака.

— Ні. Я спіймаю білку, — рішуче пробурмотів він. Тоді скочив угору і передніми лапами вчепився в широкий стовбур. Підтягуючись на кігтях, він зміг-таки залізти на найнижчу гілку.

— От! — гукнув він. — Легко.

Новак підвів голову, шукаючи, де далі зачепитися.

Раптом Падуболапка почула позаду тупотіння.

— Мишколапе!

Із-за дерев вискочив Орлякошуб. Він був засапаний, а його очі поширилися від тривоги.

— Спускайся!

За ним вибіг Косариконіг.

— Залиш його! — гаркнув він на Орлякошуба. — Якщо він хоче це зробити, то хай зробить!

Із лісу вийшов Хмарохвіст.

— Я думав, ми не мали допомагати…

Він замовк, помітивши Мишколапа, який уже тягнувся до наступної гілки.

— Я справді думаю, що тобі варто сказати йому спуститися, — порадив Орлякошуб.

— Ти хочеш сказати, що мій новак недостатньо вправний? — прищулив вуха Косариконіг.

— Він ще юний, — заперечив Орлякошуб. — Я б не дозволив Падуболапці полізти.

— Падуболапка тренувалася не так довго, як Мишколап, — нагадав Косариконіг.

— Дивіться, це легко! — гукнув Мишколап. Гілки там росли вже ближче, і він спритно перестрибував з однієї на іншу, просуваючись усе вище.

— Не лізь надто високо! — застеріг Косариконіг. Навіть він уже набував стурбованого вигляду, стежачи, як Мишколап стрибав з гілки на гілку.

Прямо над ним зашурхотіло листя. По дереву лізла білка.

— Дивись! — захоплено вигукнула Попелюшколапка. — Ось вона!

Мишколап кинувся за білкою. У Падуболапки вже шия затерпла стільки дивитися вгору. Вона бачила, що ген угорі затряслося листя, а білка продовжувала дертися, тримаючись всього за кілька хвостів попереду від Мишколапа, ніби спокушала його залізти ще вище.

Мишколапе, будь обережний!

Раптом вивірка перестрибнула з Небесного Дуба на сусіднє дерево, пославши з-під себе дощ із галузок.

Мишколап застиг.

Він був уже так високо, що виглядав не більшим за мишу. Та навіть із такої відстані Падуболапка бачила, що його хутро стояло дибки від носа до кінчика хвоста. Сіро-білий новак був нажаханий.

— Гарна спроба. Можеш спускатися, — підбадьорливо вигукнув Косариконіг.

— Я не можу! — писнув у відповідь Мишколап. — Я застряг!

Орлякошуб зітхнув.

— Що тепер будемо робити?

— Я можу піднятися за ним, — запропонував Хмарохвіст. Усі знали, що він один із найкращих верхолазів у Клані.

— Сам він не спуститься, — погодився Косариконіг.

— Я йому поможу! — нявкнула Попелюшколапка.

— Чекай! — крикнула Падуболапка, коли сіра новачка вже почала лізти по стовбуру.

— Спускайся негайно! — зашипів Орлякошуб на свою доньку.

Попелюшколапка зупинилася на нижній гілці.

— Але я бачу, як можна легко його спустити, — відповіла вона.

Хмарохвіст із Орлякошубом тривожно перезирнулися.

— Я буду лізти повільно, — пообіцяла Попелюшколапка, коли вони нічого не сказали. — І якщо відчую, що залізла надто високо, то зупинюся.

Орлякошуб кивнув.

— Добре, але будь уважна.

Попелюшколапка обережно полізла далі, пильно готуючись до кожного стрибка і дбаючи, аби не залазити надто високо за один раз. Падуболапка не зводила з неї очей. У роті в новачки пересохло. «З нею все буде добре», — повторювала вона собі.

Вона відчула, як поруч тремтить Орлякошуб. Він дивився на Попелюшколапку круглими переляканими очима.

— Вона вже майже біля нього, — доповів Хмарохвіст.

Попелюшколапці залишалося до свого товариша всього кілька гілок. Мишколап дивився на неї, і його хутро потроху влягалося.

— Мишколапе, все гаразд, — гукнула йому Попелюшколапка. — Нема чого боятися.

Падуболапка затамувала подих. Попелюшколапка почала допомагати Мишколапові спускатися, гілка за гілкою.

— Ось так, — нявкнула новачка. — Наступна гілка дуже близько. Просто вчепися добре кігтями, і все буде гаразд.

Тепер їх було вже краще видно — з кожним стрибком новаки наближалися до безпечної долівки.

У них усе вийде!

Раптом на дереві прямо під ними скрикнула пташка і, затріпотівши крилами, здійнялася в повітря. Мишколап перелякано писнув і зіслизнув з гілки. Швидко, мов блискавка, Попелюшколапка потягнулася і вхопила його. Вона піймала новака і випнула його назад на гілку, тримаючись задніми лапами. Мишколап вхопився за кору, панічно махаючи хвостом.

Падуболапка полегшено зітхнула. Та раптом вона побачила, що Попелюшколапка захиталася. Задні лапи сірої новачки сповзали з гілки. Вона відчайдушно замахала в повітрі передніми лапами. Зойкнувши, смуганька зісковзнула з краю і впала. Падуболапка нажахано дивилася, як Попелюшколапка каменем пролетіла крізь листя і приземлилася з нудотним гуп.

— Ні! — крик Орлякошуба розітнув повітря, і вояк кинувся до неї. — Попелюшколапко? Попелюшколапко!

Він схилився над нерухомим тілом, що незграбно лежало на землі.

— Приведи Листоплесу! — прошипів Косариконіг на вухо Падуболапці.

Новачка ще раз озирнулася на покорчене тіло своєї подруги, а тоді кинулася до табору крізь ліс. Попелюшколапка не може померти! Вона не має померти!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

— Ой!

Березопад відсмикнув лапу від Сойколапа. Новак зітхнув.

— Якщо я не витягну цю колючку, болітиме ще більше!

Березопад, вагаючись, знову простягнув лапу. Сойколап нахилився і вхопився за грубший кінець колючки зубами.

— Вона не така вже й велика, — промурмотів він крізь зуби.

— Це тому, що більша її частина застрягла в моїй подушечці! — заскиглив Березопад. — Я взагалі дивуюся, як зміг сам дійти до табору.

Сойколап приготувався і різко потягнув.

— Ай!

Березопад відскочив, а тоді галасливо забігав по медичному кублі. Сойколап відкинув колючку і сплюнув, аби позбутися присмаку крові.

— Я ж казав, що вона величезна! — тріумфально нявкнув Березопад.

Сойколап помацав колючку. Викручений гострячок був на дотик як кіготь.

— Але не смертельна, — мовив він.

Березопад зализував рану.

— Ти не надто співчутливий, як на медикота.

— Моє завдання — тебе лікувати. Якщо хочеш співчуття, тобі до ясел.

Сойколап пішов углиб кубла. Вояки! Може, вони й хоробрі у битві, але одна шпичка в лапі — і вони пищать, мов кошенята. Новак набрав у рот нагідок і почав пережовувати листочки на кашку. Мазь допоможе Березопадові уникнути запалення.

Раптом він заціпенів. До табору наближалися швидкі кроки. Новак покуштував повітря. У горло йому вдарив запах страху Падуболапки.

— Ось, втирай у поріз!

Він виплюнув мазь біля Березопада і кинувся крізь ожину, що затуляла кубло від решти табору.

З тунелю вискочила Падуболапка.

— Попелюшколапка впала з Небесного Дуба!

Сойколап вжахнувся.

— Я покличу Листоплесу!

Він побіг до ясел, де медикішка лікувала Лискову застуду. Проте Листоплеса вже сама вискочила надвір.

— Попелюшколапка?

Сойколап пригальмував, ледве на неї не наштовхнувшись. Вона зупинилася, тремтячи, посеред галявини. Із неї пульсував страх, немов кров із рани. Ні, тільки не знову! Її тихе благання проникло в думки Сойколапа так чітко, ніби вона викрикнула його вголос.

— Треба терміново вертатися! — заволала Падуболапка.

— Що сталося? — на галявину вибіг Вогнезір. Тепер уже зусібіч чулися кроки — коти підбігали подивитися, що відбувається.

— Попелюшколапка допомагала Мишколапові злізти з Небесного Дуба і впала!

Падуболапка ковтала повітря після кожного слова.

— Листоплесо, йди до неї! — наказав Вогнезір.

Ну ж бо! Сойколап чекав, коли його виховниця поворухнеться, але вона ніби приросла до свого місця. Її жах перекрив усі інші думки.

— Які нам трави потрібні? — запитав новак, намагаючись повернути її до тями. Він відчував, як позаду тремтить Падуболапка.

— Макові зернята? — з натиском мовив Сойколап, коли Листоплеса не відповіла.

Нарешті, поки паніка ще не встигла охопити його повністю, Листоплеса виринула зі свого трансу. Він відчув, що її розум прояснився, ніби вітер прогнав дощову хмару.

— Так, макові зернята. Рогіз і павутину, щоб перев’язати зламані кінцівки, і чебрець від шоку.

— Я принесу, — запропонував Сойколап.

— Будь ласка, швидше! — благала Падуболапка.

— Хто є з нею? — запитала Листоплеса.

— Мишколап, Золошуб, Хмарохвіст і Орлякошуб.

— Добре. Її доведеться нести.

Сойколап проштовхнувся повз Міллі та Сіросмуга і побіг до медичного кубла. Його хвіст нагороїжився. Мало не врізавшись у Березопада, який стояв на вході зі здибленим хутром, він кинувся до запасу трав. Злизавши кілька макових зернин, новак обережно заховав їх під язик, а тоді вхопив гілочку чебрецю і швидко замотав її у великий клубок павутини разом зі жмутком стебел рогозу. Сойколап вхопив цю в’язку зубами і побіг назад на галявину.

— Усе взяв? — спитала Листоплеса.

Сойколап кивнув.

— Швидше! — гукнула Падуболапка. Вона побігла з табору, ведучи їх за собою.

Лісова долівка м’яко просідала під Сойколаповими кроками. Падуболапка вибігла на схил, Листоплеса не відставала. Сойколап біг за ними, нагостривши кожне чуття і швидко оминаючи дерева. Раптом він перечепився за галузку ожини та випустив своє зілля.

— Я понесу! — Листоплеса обернулася до нього і швидко підібрала рогіз, а тоді помчала далі. Сойколап поспішив за нею, намагаючись не відставати.

— Я вже бачу Небесний Дуб! — гукнула Падуболапка. Її кроки загупали швидше. — Обережно, тут повалене дерево! — попередила вона.

Раптом її кроки затихли. Новачка перестрибнула колоду і глухо приземлилася з іншого боку. Листоплеса стрибнула за нею. Сойколап не завагався. Напружившись, він скочив так високо, як лише міг, молячись, аби правильно підгадати час. Тоді відчув дотик гнилої кори до свого хутра і легко приземлився на долівку з іншого боку.

— Сюди! — крикнула Падуболапка. Вона вже добігла до інших. Сойколап відчув паніку Орлякошуба, що іскрами відлітала від вояка. Він чув, як Золошуб міряє кроками галявину навколо дерева, і відчував тремтіння Мишколапа.

— Вона ще дихає! — вигукнув Хмарохвіст.

— Добре!

Листоплеса поклала свою ношу на землю. Сойколап присів біля неї над Попелюшколапкою. Він чув швидке дихання пораненої новачки. Сойколап торкнувся до її боку носом. Вона була квола, мов мертва миша. У нього в животі все стислося.

— У неї шок! — мовила Листоплеса. — Вилизуй їй груди, а я дам чебрець.

Сойколап виплюнув макові зернята і почав облизувати Попелюшколапку. Її серце тріпотіло під його язиком. Він відчув запах трав — Листоплеса розгорнула в’язку і пережувала зілля на кашку, яку можна було вкласти Попелюшколапці до рота.

— Вона помре? — тремтячим голосом запитав Орлякошуб.

— Я їй не дозволю, — відповіла Листоплеса.

Медикішка обійшла Попелюшколапку з іншого боку.

— Тепер не так сильно, — наказала вона. Сойколап почав вилизувати хутро Попелюшколапки делікатніше та полегшено відчув, що її серцебиття потроху сповільнюється. Він чув, як Листоплеса обнюхує тіло новачки. Раптом медикішка застигла.

— Що таке? — прошепотів Сойколап.

Листоплеса відсахнулася, ніби її вжалила оса.

— Що сталося? — до них підбіг Орлякошуб, мало не збивши Сойколапа.

Що так налякало Листоплесу? Сойколап припинив вилизувати і спробував зазирнути в її думки. Він відчув жах, немов густу пітьму, яка от-от її накриє. Що ж такого поганого сталося?

— Вона… вона зламала задню лапу, — ковтаючи слова, мовила Листоплеса.

— Ми можемо накласти рогіз, — відповів Сойколап.

Листоплеса не відповіла. Тільки не знову!

Від Орлякошуба віяло страхом та збентеженням.

— Вона ж не помре від зламаної лапи?

Листоплеса не рухалася. Сойколап зосередився на її думках і побачив образ сірої кульгавої кішки, а тоді відчув, як горе прострелило серце медикішки.

— Ось! — Сойколап витягнув одне стебло і тицьнув ним Листоплесу. Вона здригнулася і взяла його. Новак відчув хвилю полегшення, коли виховниця поклала гілочку біля Попелюшколапки та потягнулася за ще одною. Він передав павутину, і медикішка почала обережно примотувати рогіз до зламаної лапи.

— Треба зафіксувати лапу, щоб доправити Попелюшколапку до табору, — промурмотіла Листоплеса. — Там я зможу нормально вправити перелом.

Закінчивши, Листоплеса підвелася.

— Золошубе, Хмарохвосте, допоможіть Орлякошубові віднести її до табору. Стежте, щоби зламана лапа рухалась якомога менше.

Орлякошуб, Хмарохвіст та Золошуб підняли новачку, і Попелюшколапка ледь чутно застогнала.

— Обережно! — зойкнула Листоплеса.

Сойколап чув, як вона пританцьовує навкруги вояків, розсуваючи ожину. Від її хутра відлітали іскри страху.

— Вважайте на коріння! Обнесіть її довкола колоди! Не станьте в ту ямку! Тримайте її рівніше!

Падуболапка притулилася до брата. Вона вся тремтіла.

— Я вже думала, що Попелюшколапка померла, — промурмотіла новачка.

— З нею все буде гаразд, — запевнив її Сойколап. — У неї сильне серце. І всього лише зламана лапа.

— Усього лише лапа! — різкий нявкіт Листоплесої злякав його. — Воячці потрібні чотири здорові лапи!

Падуболапка торкнулася мордою Сойколапового вуха.

— Я ще ніколи не бачила її такою засмученою, — прошепотіла вона.

Сойколап похитав головою.

— Я теж.

Він нахилився до Падуболапки, дозволивши їй вести себе назад чагарями. Новак хотів зосередитися на Листоплесій. Він відчував у голові медикішки паніку, злість і жаль. Чому? Це ж не вона скинула Попелюшколапку з дерева. Це був просто нещасний випадок.

Чому Листоплеса почувається настільки відповідальною за це?

* * *

Хутро Попелюшколапки шурхнуло об піщану долівку. Вояки поклали її в медичному кублі.

Карохвістка вже була там, переминалася на тремтячих лапах. Її хутро іскрилося жалем і страхом. Маколапка та Медолапка совалися біля Падуболапки, перелякано дихаючи.

— Дякую, — нявкнула Листоплеса до Орлякошуба, Хмарохвоста і Золошуба. — Тепер залиште нас самих.

— Але… — хотів був заперечити Орлякошуб, але Карохвістка лагідно його перебила.

— Я лишуся з нею.

Ожина зашелестіла. Вояк вийшов слідом за Золошубом та Хмарохвостом.

Сойколап схилився і лизнув Попелюшколапку між вухами. Вона знову знепритомніла.

— Ми про тебе подбаємо, — пообіцяв він. Тоді відчув на собі погляд Падуболапки.

— Тобі теж краще піти, — порадив новак. — Вогнезір чекає. — Він відчував важку присутність Громового провідника біля входу до кубла. — Він захоче знати, що сталося.

— Ви їй допоможете? — нявкнула Падуболапка.

— Ми спробуємо.

Коли новачка вийшла з кубла, Листоплеса промурмотіла до Карохвістки:

— Я зроблю все, що зможу, аби їй стало краще.

— Я знаю.

Голос Карохвістки звучав надламно від горя, але Сойколап усе одно чув у ньому любов. До його народження вони були найкращими подругами.

Дихання Карохвістки сколихнуло хутро Попелюшколапки.

— Нехай тебе оберігає Зореклан, — прошепотіла вона.

— З нею ж усе буде добре, правда? — прозвучав наляканий нявкіт Медолапки біля Карохвістки.

— Не дайте їй померти! — схлипнула Маколапка.

— Усе буде гаразд, — підбадьорливо нявкнула Карохвістка. — Ходімо до Орлякошуба. Йому знадобиться компанія.

Вона вивела своїх доньок із медичного кубла, залишивши Сойколапа з Листоплесою самих.

Коли всі розійшлися, Сойколап відчув тривогу виховниці, що гуділа, мов рій бджіл. Раптом Попелюшколапка заворушилася.

Листоплеса погладила юну кішку хвостом.

— Не бійся, — заспокоїла медикішка. — Ти вже в безпеці, у таборі. Ти впала з Небесного Дуба і пошкодила лапу. Але ми її вилікуємо. — У її думках жевріла відчайдушна надія, але голос залишався спокійним. — Що ти намагалася зробити? Ти думала, що ти пташка і можеш літати?

Голос Листоплесої був лагідний, немов вона була матір’ю новачки. Сойколап ніколи раніше не замислювався, чи сумувала Листоплеса через те, що не могла мати власних кошенят.

Попелюшколапка стиха застогнала, а тоді її дихання поглибшало. Вона знову знепритомніла.

— Сойколапе, давай, — раптом різко нявкнула Листоплеса. — Треба дати раду цій лапі. Для початку знімемо шину.

Сойколап почав допомагати Листоплесій розкушувати павутину та прибирати рогіз.

— Тепер нам потрібен свіжий рогіз.

Листоплеса побігла вглиб печери, перш ніж Сойколап устиг поворухнутися, і принесла три стебла та ще один клубок павутини.

— Якщо ми покладемо ці два тут, а оцей притримаємо тут…

Сойколап потягнувся до неї, аби допомогти, але відчув, що медикішка вже обережно притискає лапою рогіз до лапи Попелюшколапки, а зубами обмотує її павутиною.

— Так буде триматися туго.

Сойколап почувався так, ніби він тут був зайвий. Листоплеса показувала йому, що робити, чи просто сама до себе говорила?

— Принести живокосту? — запропонував він.

— Що? — Листоплеса здавалася розгубленою. — А, так, так. Гарна ідея.

Сойколап зібрав жмуток листя й почав пережовувати його на кашку. Він досі чув, як Листоплеса порається над шиною.

— Ще трохи павутини сюди, і буде тримати нормально, — промурмотіла вона.

Попелюшколапка смикнулася і ледь чутно заскиглила.

— Може, треба залишити її відпочити? — мовив Сойколап. — Поки що ми більше нічого не можемо для неї зробити.

Раптом він відчув гаряче дихання Листоплесої прямо на своєму носі.

— Ми все можемо для неї зробити! — прошипіла вона.

Сойколап налякано позадкував, прищуливши вуха. Від Листоплесої відходили пекучі хвилі злості.

— Ми не можемо дозволити Попелюшколапці втратити лапу!

— Я… я… — затнувся він.

Листоплеса подалася трохи назад, і Сойколап відчув, як її думки заполонила провина.

— Сойколапе, пробач. Не треба було кричати. Ти дуже допоміг.

Але ти не дозволяла мені нічого робити. Сойколап прикусив язика, побоюючись знову їй перечити.

Листоплеса відвернулася.

— Я маю піти й поговорити з Карохвісткою та Орлякошубом.

Ожина зашелестіла — медикішка вийшла з кубла. Сойколап залишився на місці. Що це вжалило його виховницю? Він знав, що вона турбується про свій Клан, але ще ніколи не бачив, аби вона злилася через те, що хтось поранився. Складалося враження, ніби зцілити Попелюшколапку — це найважливіша річ, яку Листоплеса може зробити в житті. Це тому, що мати новачки була її подругою?

Сойколап перевірив серцебиття Попелюшколапки, притулившись вухом до її грудей. Серце калатало надто швидко, вона дихала уривчасто. Новак сів поруч, аби зігріти її теплом свого тіла. Він пришвидшив своє дихання, аби увійти в її ритм, і заплющив очі.

Сойколап стояв на вершині пагорба. З усіх боків ріс густий ліс, а вдалині, внизу, долівку навіть не було видно за деревами й кущами. Це частина угідь Зореклану? Його серце стиснув страх. Невже Попелюшколапка помирала? Він опинився тут для того, щоб її врятувати, як колись врятував Маколапку?

Його погляд привернула сіра постать унизу. Попелюшколапка перестрибувала з каменя на камінь у лощовині. Раптом вона зникла в густих чагарниках.

Сойколап запанікував. Не можна втрачати її з виду! Він перебрався через край схилу і пішов стежкою, на якій побачив Попелюшколапку, ледве втримуючи рівновагу на розсипі каміння — йому незвично було покладатися на зір. У долині дорогу перегородила густа стіна ялівцю. Тієї ж миті він помітив кінчик хвоста Попелюшколапки, що зник за стіною. Новак побіг за нею і знайшов отвір у ялівці. Він прокрався всередину і побачив, що вона стоїть на піщанистій галявині в лощовині. З протилежного боку захисним муром росли кущі та папороть, а вихід загороджував щербатий підкамінь.

— Попелюшколапко?

Сойколап обережно підійшов до неї, куштуючи водночас повітря. Пахло не так, як на території Зореклану, але деякі запахи він точно розрізняв. Пеньок біля краю галявини начебто пахнув Вогнезором та Сіросмугом. На кущі ожини біля нього висіли запахи Порохошуба та Шипокігтя.

Попелюшколапка роззирнулася довкола, поширивши очі. Її хвіст смикався від задоволення.

— Тут усе точно так, як я пам’ятаю! Як же давно я тут не була!

Про що вона говорила? Це не територія Громового Клану. Як могла Попелюшколапка тут бувати? Це навіть не схоже на землі біля озера. Вітер звучав по-іншому, коли шелестів між гіллям на верхівці звору. Повітря було тепліше, сповнене вологої прілості, якої Сойколап раніше ніколи не відчував.

— Подивись! — Попелюшколапка підійшла до величезної каменюки. — Це Високий Камінь.

Тоді вона повернулася й підбігла до куща ожини, що пахнув Шипокігтем.

— Тут вояцьке кубло. Кубло старійшин он там. — Вона смикнула хвостом у бік поваленого дерева. — А тут, — кішка підбігла через галявину до іншого куща, — новацьке. Раніше я спала в ньому… — Її голос затих, а очі зволожніли. Вона моргнула. — Тоді я переселилася до кубла Жовтоіклої.

Жовтоікла! Це ім’я пропекло Сойколапові вуха. Жовтоікла була медикішкою Громового Клану до Попелюшки. Тепер вона вже полювала із Зорекланом, і, здавалося, її основним обов’язком було впихатися у його сни. Він пам’ятав її образ — блискучі жовті очі, заплямоване хутро, що їжилося від нетерплячості…

— Ходи подивися!

Нявкіт Попелюшколапки вивів його із задуми.

Хвостом новака пробігли мурашки від якогось потойбічного відчуття, коли вона повела його вузьким тунелем до значно меншої галявини. У дальньому кінці височів прискалок, розсічений надвоє. Розкол у ньому був достатньо великий, аби облаштувати там кубло.

Попелюшколапка тужливо зазирнула в тінисту печеру.

— Жовтоікла тримала тут свої трави.

— Жовтоікла померла, — нявкнув Сойколап. — Вона тепер у Зореклані.

Попелюшколапка глянула на нього.

— Звісно, що в Зореклані! Де б їй ще бути?

— Я не розумію. Чому ти поводишся так, ніби теж тут жила?

— Бо я тут справді жила. Багато повень тому, до того, як ми покинули ліс.

— Але ти ніколи не жила в лісі!

— Колись жила.

Блакитні очі Попелюшколапки мерехтіли, мов зорі.

— Але я повернулася, щоб піти іншою стежкою — стежкою воячки. — Вона лагідно глянула на нього, а коли заговорила знову, її голос звучав якось глибше, мудріше, ніби вона постаріла прямо перед ним. — Скажи Листоплесій, що їй нічого боятися. Цього разу я одужаю. І передай, що я нею пишаюся. Вона знає більше, ніж я коли-небудь змогла б її навчити.

Хутро Сойколапа стало дибки. Перед його очима пролітали яскраві образи: юна сіра кішка біжить незнайомим лісом, потвора верещить на Громошляху, біль пронизує її задню лапу, кров, волання її побратимів… Спогади про вивчення трав, кульгання за Жовтоіклою, про кошенят, народжених у ріках крові, про страх і про ліс, роздертий на шматки потворами, про довгу й важку мандрівку крізь сніги та кригу, і про лютих чорно-білих звірів, що гарчать та клацають іклами, спраглих помсти та смерті…

Сойколап ковтнув повітря. Його лапи підкосилися.

— Ти Попелюшка?

Він стрепенувся зі сну. Його подушечки змокріли, хвіст розпушився. Новак підвів голову, і перед очима знову стало темно.

— Сойколапе? — подих Листоплесої сколихнув його хутро. — Тобі щось наснилося?

Сойколап важко підвівся й нахилився до пораненої новачки, яка лежала біля нього. Дихання Попелюшколапки було легке й рівномірне.

— Сойколапе? — повторила Листоплеса. — Тобі щось снилося, так?

— Так.

Новак перевів подих. Жахливі картинки, що постали перед ним, досі мигтіли в голові, шарлатні від крові, болю та страху.

— Їй стане краще? — тихо спитала Листоплеса.

— Так.

Медикішка полегшено замуркотіла.

— Вона вже була тут раніше, — прошепотів Сойколап.

Листоплеса лагідно торкнулася хвостом до його спини.

— Я так і думала, — мовила кішка. — Це Попелюшка, так?

— Вона повела мене до старого табору Громового Клану, — пояснив Сойколап. — Вона там виглядала такою щасливою. — Він зупинився, раптом згадавши про Попелюшколапку, яка спала поруч. — Як думаєш, вона знає?

— Ні, наяву точно не знає, — промурмотіла Листоплеса. — І не варто їй казати.

— Чому?

— Достатньо вже того, що Зореклан дозволив їй повернутися і піти шляхом воячки, як вона завжди і мріяла.

Сойколап нагострив вуха.

— Вона не хотіла бути медикішкою?

Значить, я не один такий.

— Попелюшка стала медикішкою тільки після того, як її скалічила потвора. Після того випадку в неї не було жодних шансів стати справжньою воячкою, тож вона служила своєму Клану іншим способом.

— Але хіба вона б не була щаслива дізнатися, що сповнює тепер свою мрію?

— Якщо Зореклан захоче, аби Попелюшка знала, вони їй скажуть, — голос Листоплесої посерйознішав. — Нам не слід намагатися вплинути на її долю.

— Ти думаєш, що це знання може її змінити?

У голові Сойколапа роїлися думки. Невже Листоплеса вірила, що долю можна змінювати так просто? Чи означало це, що він чинив правильно, тримаючи пророцтво Вогнезора в таємниці від Леволапа та Падуболапки? І якщо він їм скаже, чи змусить це їх поводитися інакше?

— Листоплесо?

Попелюшколапка біля них заворушилася. Її голос був охриплий.

— Я принесу тобі води, — запропонував Сойколап.

Він знайшов клубочок моху і промочив його у невеликій калюжі біля їхнього кубла.

— Ось, — нявкнув новак і простягнув мокрий мох Попелюшколапці. Вона почала жадібно його облизувати, а тоді промурмотіла щось нерозбірливе. Він нахилився ближче.

— Я голодна, — прокректала новачка.

Сойколап почув, як Листоплеса радісно замуркотіла.

— Оце вже більше схоже на нашу Попелюшку… — вона швидко виправилася: — Попелюшколапку. Я піду візьму щось із кагату.

Коли Листоплеса вийшла з кубла, Сойколап почув, як Попелюшколапка намагається потягнутися біля нього.

— Ой, моя лапа.

— Вона загоїться. Тобі зараз треба добре відпочити.

— А де я? — непевно промурмотіла вона.

— Ти там, де і маєш бути. — Сойколап погладив її хвостом. — У Громовому Клані.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

— Я нарікаю тебе Левокігтем, вояком Темного Клану!

Леволап витягнув кігті, коли Вересолапка гукнула до нього з найвищого виступу в печері. Місячне проміння, що пробивалося крізь отвір у стелі, мигтіло сріблом на її хутрі.

Вона зістрибнула і поноськалася з ним.

— Вітаю.

У Леволапа шкірою пробігли мурашки.

— Але спершу, — блакитні очі Вересолапки зблиснули у сутінках, — ти маєш довести свої вояцькі здібності, перегнавши мене.

— Це нечесно! — смикнув хвостом Леволап. — Вітряні коти дуже швидкі, всі про це знають.

— Якщо ти хочеш бути вояком Темного Клану, тобі доведеться бути таким швидким, як я.

— Ну, в такому разі, — Леволап кинувся на новачку, обійнявши лапами, аби пом’якшити її падіння, і притиснув до землі, — тобі доведеться бути такою сильною, як я!

— Гей! Це нечесно! Ти не попередив! — нявкнула вона.

— Провідниця Темного Клану має бути готова до всього.

— Наприклад, до цього?

Вона вислизнула з хватки новака, миттю оббігла і лагідно, але міцно вхопилася за його хвіст зубами.

— Гей! — зойкнув Леволап і спробував досягнути лапою й відштовхнути її. Кішка ухилилася, і він розчахнув лапою повітря. Вона досі хвацько тримала його хвіст. Новак крутнувся в інший бік, намагаючись дістати до неї, але Вересолапка знову ухилилася. Леволап чув легке гарчання в її горлі. Її вуса посмикувалися.

Тоді вона відпустила.

— Ти так кумедно розмахував лапами! Ніби пташеня, що перший раз вилетіло з гнізда!

Леволап глянув на неї. У його грудях пломеніло щастя. Від погляду її блакитних очей і дотику її м’якого хутра в його жилах розливалося тепло.

— Якби ж то ти була в Громовому Клані.

Вересолапка здригнулася.

— Попід усіма тими деревами і в оточенні кам’яної стіни? Ні, дякую! До того ж, — продовжила вона, — нам не потрібно жити в одному Клані, у нас є ця печера — тільки для нас двох. — Новачка витягнула лапу й вибила щось із хутра за його вухом. — Просто реп’яшок. — Вона скинула його на землю.

— Дякую.

Вересолапка мала рацію щодо печери. Леволап знав, що йому так само не сподобалося б жити на відкритій рівнині, як і їй — у лісі. Ця печера була ідеальним рішенням. Вони тут зустрічалися вже пів повні, і ніхто з їхніх Кланів нічого не підозрював. Навіть його проноза-сестра.

— Цікаво, куди ведуть деякі з цих тунелів?

Вересолапка перескочила річку й почала обнюхувати один з отворів.

Леволап стрибнув до неї. З тунелю сочилося сире й застояне повітря. Новак здригнувся.

— Як думаєш, один із них веде на територію Тіньового Клану? — поцікавилася Вересолапка.

Хутро на спині Леволапа стало дибки.

— Сподіваюся, що ні.

— Можемо дослідити.

Леволап позадкував.

— Нема куди поспішати. Нам досить весело й тут.

Він роззирнувся печерою. Після дороги сюди в нього все ще тремтіли лапи. Щось таке моторошне було в цих тунелях, і новак завжди відчував величезне полегшення, коли бачив, що Вересолапка вже чекає на нього в освітленій місячним сяйвом печері.

Очі Вересолапки зблиснули.

— Там може бути повно жахливих створінь із велетенськими зубами і гострими кігтями…

Леволап легенько штурхнув її.

— Замовкни!

Вона відбігла вбік.

— Ну ж бо! — гукнула кішка. — Ти ще не склав іспит на вояка!

Новачка граційно перестрибнула річку.

Леволап скочив за нею, та, коли приземлився, його задні лапи зісковзнули в темну воду. Плюскіт пішов луною по всій печері. Серце Леволапа шугнуло в п’яти, коли він відчув силу течії. Кіт виліз на берег і обтрусив лапи.

— Обережно, — застерегла Вересолапка. — Я не хочу тебе втратити.

Леволапові забило дух від думки, що його могло течією затягнути в тунелі. Шукаючи заспокоєння у Срібносмузі, він підвів погляд на отвір у стелі. Небо вгорі вже світліло.

— Треба йти.

Вересолапка зітхнула.

— Завтра ввечері? — з надією нявкнув Леволап.

— Не можу. — Вересолапка пригорнулася до нього, торкаючись своїм світлим смугастим хутром. — Післязавтра маю іспит. Не хочу бути втомлена.

— Гаразд, — знизав плечима Леволап. Він розумів. Вересолапка мусила ставити свій Клан на перше місце. Та він усе одно за нею сумуватиме.

— Бувай.

Вони поспішили геть, кожен у свій тунель. Леволапові було вже значно легше, адже він вивчив стежку достатньо добре, щоб пробігти, не зупиняючись, аж до виходу. Сойколап здивувався б, дізнавшись, як швидко його брат міг бігти в темряві, покладаючись лише на власні вуса. Він вискочив з тунелю і з полегшенням вдихнув свіже повітря.

Це моя частина лісу! Він радісно проповз попід ожиною й виліз із іншого боку. Старші вояки поводилися так, ніби вони створили територію Громового Клану тільки тому, що привели Клани до озера, але Леволап знав, що вони ще не дослідили тут кожен крок. І таємна печера була цьому підтвердженням. На їхніх землях ще було що шукати. Це буде справа молодих котів — вони зроблять Громову територію справді своєю.

Він бачив крізь листя, що зоряне небо вже блідло. Новак побіг через ліс. Він мусив дістатися додому, перш ніж табір почне прокидатися.

— Вітаю, Леволапе, — почувся у його вусі низький нявкіт, і хтось торкнувся до його боку.

Леволап налякано наїжився. Він роззирнувся й побачив бліді обриси кота, що крокував із ним в одному темпі. Я сплю?

— Ми споглядали за тобою.

Постать біля нього замерехтіла. То був кремезний смугастий кіт із бурштиновими очима, що світилися в сутінках. Масивні плечі кота видавалися напрочуд знайомими.

Щось потерлося об його інший бік. Леволап обернувся. Серце загупало швидше. Біля нього тепер бігла ще одна тіниста постать — інший смугастий кіт, із крижаними блакитними очима, але такими ж масивними плечима.

— Хто… хто ви? — затнувся новак.

— Ми — твої родичі, — відповів бурштиноокий кіт.

Леволап схвильовано переводив погляд то на одного, то на іншого.

— Ви із Зореклану?

— Ми колись були вояками, — прогарчав блакитноокий кіт.

Хвіст Леволапа наїжився.

— Т… Тигрозоре? Шулікокриже?

Чому вони прийшли до нього?

Шулікокриг зупинився, повернув велетенську голову і витріщився кудись у ліс.

— Хтось іде, — застеріг він.

Леволап пірнув під ліщину.

По лісовій долівці гупали кроки — кроки живого кота. Леволап пригнувся, не наважуючись навіть дихати. Повз нього пробіг Косариконіг, здіймаючи за собою такий вітер, що аж на Леволапа війнуло. Довгоногий чорний кіт поскакав далі й зник у папороті.

Новак виліз із-під ліщини.

— Тигрозоре? — він роззирнувся. — Шулікокриже?

Вояки-привиди зникли.

— Почекайте! — пошепки гукнув Леволап. — Верніться.

Він мусив знати, чому вони обрали явитися йому.

На місці, де зник Косариконіг, ще шелестіла папороть. Тоді в лісі стало тихо, чулося тільки щебетання пташок, що сповіщали про світанок.

* * *

Леволап, позіхаючи, прокрадався крізь тунель, що вів до виходка. У таборі було тихо. Його тілом розлилося полегшення, а тоді — провина. Коли поруч не стало Вересолапки, новак раптом усвідомив, наскільки він став украдливим. Ніхто ще не прокинувся. Не було навіть натяку на збори досвітнього патруля. Він не мав би почуватися настільки вдоволеним від того, що міг прокрастися до свого гнізда непоміченим і нарешті поспати. Леволап обійшов по краю галявини, тримаючись подалі в тінях, а тоді прослизнув до новацького кубла і навшпиньки почав пробиратися до гнізда.

— Леволапе? — підвела голову Падуболапка. — То ти?

У лапах засвербіло від паніки, а тоді — від роздратування.

— Так, — просичав він.

— Куди ти йдеш? — позіхнула вона.

Леволап завагався. Він не міг знову вдатися до виправдання виходком. Вона подумає, що він заслаб.

— У досвітній патруль, — швидко відповів новак.

У своєму гнізді сонно підвелася Ліщинолапка.

— Я думала, що ми з Медолапкою йдемо…

— Я теж іду, — нявкнув Леволап, — просто для досвіду.

Він весь горів від сорому. Стільки брехні!

Падуболапка зарилася носом назад під свою лапу.

— Ну, краще ти, ніж я, — промурмотіла вона.

— Мабуть, пора вже виходити. — Ліщинолапка поторсала Медолапку. — Прокидайся, сонько. Пора іти.

Леволап тужливо глянув на своє гніздо. Його лапи були ніби напхані камінням. Та Ліщинолапка вже пройшла повз нього і вийшла з кубла. Він подався за нею, залишивши Медолапку потягуватися у своєму гнізді.

— Леволапе, ти сьогодні рано, — здивовано зауважила Піскошторма, яка сиділа біля входу поруч із Порохошубом.

— Хотів приєднатися до патруля, — нявкнув Леволап.

— Молодець. — Порохошуб підвів погляд на чисте світанкове небо. — Сьогодні буде чудовий день для полювання. Мабуть, візьму Ліщинолапку до лісу ще раз, коли перевіримо кордони.

Пташки галасливо щебетали на верхівці звору. Леволап притамував бажання позіхнути і потягнувся.

— Медолапко, ти готова? — спитала Піскошторма. Її новачка щойно вийшла з кубла, сонно кліпаючи.

Медолапка кивнула.

— Тоді ходімо.

Піскошторма рушила до виходу з табору.

У лісі Леволап тужливо проводжав поглядом кожен клаптик моху, думаючи про те, як би добре було на ньому згорнутися калачиком і поспати. Новак крокував за патрулем, намагаючись не відставати. Вони проходили Тіньовий кордон і поновлювали помітки.

— Тут усе чисто, — нарешті нявкнув Порохошуб.

Чудово, тепер можемо вертатися додому!

Піскошторма покуштувала повітря.

— Перевіримо спершу Вітряний кордон.

Леволапові аж у литках застигло.

Патруль розвернувся й подався назад через ліс. Леволап відчував, як його очі вже заплющуються від утоми. Раптом його увагу привернув якийсь рух. Далеко між деревами щось ворушилося.

Тигрозір! Новак оглянув ліс, проте виявилося, що то була лише папороть, яка гойдалася від вітру. Чому вони приходили вранці? Тигрозір сказав, що вони за ним спостерігали. Отже, вони знають, що я зустрічаюся з Вересолапкою. Його лапами пробіг дрож. Може, вони думають, що це неправильно? Чому тоді попередили про Косариконога? Мабуть, просто хотіли допомогти. Але чому?

Патруль уже наближався до території Вітряного Клану. Уздовж кордону тягнулася балка, а внизу дзюркотів струмочок поміж заростями папороті й ожини. За ним далі виднів ліс, а тоді відкривалася рівнина. Порохошуб зупинився й помітив дерево. Медолапка спустилася в балку, щоб попити, і зникла за густою ожиною.

Ліщинолапка застигла на місці.

— Дивіться! — нявкнула вона, витріщившись через кордон.

До струмка гнали Бризолап та Зайцелап. Перед ними бігла білка, її хвіст раз по раз вигулькував з-під трави. Вітряні новаки вправно обминали густі чагарі. Дивно було бачити, як вони полюють у лісі.

Порохошуб підійшов до Піскошторми.

— Чому вони тут полюють?

— Це їхня територія, — зауважила Піскошторма.

— Але Вітряний Клан не їсть білок! — Медолапка вже вилізла з балки, наполохана вигуком Ліщинолапки.

Порохошуб примружив очі.

— Так, я думав, що вони полюють лише на кролів.

Раптом з’явилися ще дві Вітряні постаті. Клаптевух і Білохвістка стежили за своїми новаками з краю вересовища.

— Мисливська виправа так близько до нашого кордону? — підозріливо нявкнув Порохошуб.

— Вони досі до нас наближаються, — попередила Ліщинолапка.

Бризолап та Зайцелап гналися за білкою, зосередивши погляди лише на своїй здобичі.

— Вони не сповільняються, — мовив Порохошуб.

— Вони не перетнуть кордон навмисне, — запевнила його Піскошторма.

— Але вони можуть зробити це ненароком, — відповів Порохошуб. — Звідси струмок ледве видно.

Він припав до землі й поповз до краю балки, де сховався за ожиною.

Кроки Бризолапа та Зайцелапа загупали по землі. Вони підбігали все ближче і не сповільнялися.

— Зупиніться! — випроставшись, загукав Порохошуб до Вітряних новаків на той бік струмка.

Бризолап та Зайцелап загальмували. Їхні очі поширилися від переляку. Білка перескочила балку і зникла на високій березі.

— Що, заради Зореклану, ти робиш? — пролунав розлючений нявкіт Клаптевуха з-за дерев.

Вітряний кіт перейшов на біг. Вони з Білохвісткою примчали до кордону.

— Як ти смієш лякати наших новаків?

Клаптевух зупинився на краю балки і зиркнув на Порохошуба.

— Вони збиралися перетнути кордон! — агресивно вигнув спину Порохошуб.

— Звідки ти знаєш? — просичав Бризолап.

— Ви не сповільняли біг! — звинуватив його Порохошуб.

— Я би спіймав ту білку за ще один стрибок!

Леволап задер губу.

— Ти й близько не був біля неї!

Бризолап нагороїжився.

— Ще й як був!

— Усі знають, що Вітряні коти можуть ловити тільки кролів! — гаркнув у відповідь Леволап. — Найкращі мисливці на білок — Громовий Клан.

— Був! — Зайцелап розправив плечі біля свого побратима. — Усі Вітряні новаки тепер мають спеціальні тренування в лісі, щоб нам більше не доводилося покладатися на самих кролів та зайців.

Піскошторма округлила очі.

— Справді? Чому?

Клаптевух повернувся до неї.

— Не твоє діло!

— Це для того, щоб ви могли заходити на нашу територію? — Порохошуб міряв кроками кордон, вимахуючи хвостом.

Білохвістка вийшла наперед. Її наїжене хутро вже влягалося.

— На нашій території є ліс, — спокійно нявкнула вона. — Було б розумно його використовувати. І ми не хочемо більше залежати від одного виду здобичі. Старійшини розповідають про голод, якого зазнав Вітряний Клан, коли Двоноги почали отруювати кролів — перед Великою Мандрівкою.

Це мало сенс. Леволап втягнув кігті. Та все ж було дивно думати про те, що Вітряний Клан тепер полює на здобич Громового Клану.

Зайцелап кивав.

— І на рівнині тепер є вівці, і Двоноги із собаками…

Клаптевух заткнув новака, затуливши йому рота своїм хвостом.

— Це Громового Клану не стосується, — гаркнув він. — Поки ми залишаємося з нашого боку від кордону, ми можемо полювати на все, що нам заманеться.

— Але білки не знають про кордон. Вони перестрибують його. Ви їсте нашу здобич.

— Якщо вона на території Вітряного Клану, то це вже наша здобич! — форкнув Клаптевух.

— Білки завжди були здобиччю Громового Клану! — Порохошуб зупинився і наїжив хутро на загривку.

— Це сказано у вояцькому правильнику? — вищирився Клаптевух. Він підступив на крок уперед, блиснувши очима.

Порохошуб став у стійку, вже готовий вистрибнути. У Леволапових вухах зашуміла кров. Він знову випустив кігті, забувши про втому. Зараз він був більш ніж готовий показати цим нахабним Вітряним котам, що стається з вояками, які насмілюються зайти на мисливські угіддя Громового Клану.

— Облиш, — промурмотіла Білохвістка до побратима. — Воно не варте вирваного хутра.

Клаптевух відірвав погляд від Порохошуба і глянув на Білохвістку. Леволап затамував подих. Тоді Клаптевух кивнув.

— Гаразд. Поки що.

Порохошуб примружено стежив, як Вітряні коти обернулися й закрокували вздовж кордону, навмисне не поспішаючи.

— Ходімо, — махнула хвостом Піскошторма.

Та Порохошуб не поворухнувся.

— Не піду, поки вони не вийдуть з лісу.

Піскошторма сіла й почала вмиватися.

— Ви троє можете поки що пошукати якоїсь здобичі.

Леволап мимохіть відірвався від споглядання байдикуватого Вітряного загону й подався за Медолапкою та Ліщинолапкою до куща ожини.

— Як думаєш, Вітряний Клан планує нападати? — прошепотіла Ліщинолапка.

Очі Медолапки поширилися.

— З чого ти таке взяла?

— За білками ганяються лісові коти. А вони рівнинні, — нявкнула Ліщинолапка. — Це трохи підозріло.

— Ну, Порохошуб поводиться так, ніби вони дійсно збираються, — прокоментував Леволап.

Медолапка озирнулася через плече.

— Але нащо їм наша територія?

— Може, Двоноги та їхні собаки приносять Вітряному Клану більше проблем, ніж ми думаємо, — припустив Леволап.

— Вони ж якось упоралися із цим минулого новолисту, — зауважила Ліщинолапка.

У животі Леволапа наростало лихе передчуття.

— Цього разу може бути гірше.

* * *

— Маєте щось до доповіді? — гукнув з Високого Виступу Вогнезір, коли патруль зайшов до табору.

— Вітряний Клан полює в лісі, — відповів Порохошуб.

— У нашому лісі? — Вогнезір зістрибнув з виступу.

Леволап підійшов до кагату свіжини й поклав свою мишу, а тоді поспішив назад до Порохошуба. Він був готовий захищати здобич свого Клану від будь-яких зайд із Вітряного Клану, та що, коли одною з них буде Вересолапка?

— Леволапе! — зупинила його на півдорозі Падуболапка. — Що відбувається?

Сойколап зацікавлено нагострив вуха.

— Зустріли Вітряний Клан біля кордону, — відповів Леволап і поглянув на патруль.

Громовий провідник уже підійшов до Порохошуба та Піскошторми. Він вимахував хвостом, вочевидь схвильований новинами.

— Вони не перейшли кордон, — пояснила Піскошторма.

Порохошуб смикнув кінчиком хвоста.

— Мало не перейшли.

Із вояцького кубла з’явився Ожинокіготь.

— Що сталося?

— Двоє Вітряних новаків були біля нашого кордону, — нявкнула Піскошторма. — Вони гналися за білкою і мало не перескочили ненароком струмок.

Падуболапка нагороїжилася.

— За білкою!

— Вони мали би бути уважнішими, — прогарчав Порохошуб. — Хіба що вони вже так звикли ненароком перебігати струмок, що більше того й не помічають.

— На нашій території не було запаху Вітряного Клану, — нагадала йому Піскошторма.

— Але чому Вітряні коти гналися за білкою? — запитав Ожинокіготь. — Вони полюють на кролів.

Падуболапка прошипіла на вухо Леволапові:

— От-от!

— Тепер уже ні, — відповіла Ліщинолапка, переминаючи землю лапами. — Бризолап сказав, що Вітряних новаків тренують полювати в лісі.

Ожинокіготь заціпенів.

— Ми повинні поновити кордони! — сказав він.

— Ми вже це зробили, — сказав йому Порохошуб.

Піскошторма сіла.

— Не варто робити із цього великої проблеми. Це просто двоє молодих котів…

Порохошуб її перебив:

— Які полювали на нашу здобич!

— Нам слід бути уважними, — мовив Ожинокіготь. — Про це треба доповісти на наступному Зборищі.

Вогнезір випустив кігті в ґрунт.

— Хтось із Вітряних котів переходив кордон?

— Ні, — відповіла Піскошторма.

— І з нашого боку струмка точно не було жодного запаху Вітряного Клану? — не вгавав Вогнезір.

— Жодного.

Порохошуб форкнув:

— Дощ міг його змити.

— Або вони просто не перетинали кордон, — відповів Вогнезір. — Я не можу вказувати Вітряному Клану, на що їм полювати на власній території. — Він відвернувся. — Поки що ми це залишимо як є і подивимося, що буде далі.

Сойколап примружив очі.

— Тільки не знову! — пробурмотів він.

Леволап глянув на брата.

— Ти про що?

— Вогнезір так само не хотів допомагати Річковому Клану, — пояснила Падуболапка. — Хоч Сойколапові й наснилося, що вони в біді.

— Як інші Клани мають нас поважати, якщо ми ніколи нічого не робимо? — поскаржився Сойколап.

Леволап насупився.

— А це має значення? Головне, щоб ніхто не заходив за наші кордони.

— Але мусить бути рівновага, — заперечила Падуболапка. — Якщо якийсь Клан надто слабкий, ми повинні йому допомогти, а якщо надто сильний, то ми повинні реагувати, щоб теж виглядати сильними.

Сойколап спохмурнів.

— Не знаю щодо рівноваги, — нявкнув він. — Як на мене, то Вогнезір укотре втратив нагоду показати, що Громовий Клан може за себе постояти.

І, посмикуючи хвостом, новак подався геть.

Падуболапка глянула йому вслід.

— Леволапе, ти що думаєш?

Леволап напружився, раптом уявивши, що до Громового кордону за білкою гналася Вересолапка. Невже Падуболапка думала про те саме?

— Що думаю про що? — ухильно спитав він.

— Чи варто Вогнезорові говорити про це на наступному Зборищі?

Падуболапка схилила голову набік. У її ясних зелених очах був цікавий вираз. Леволап переступив з лапи на лапу, не знаючи, що думати про рішення провідника. Якщо Вогнезір ігноруватиме всі проблеми, то Громовий Клан може здатися слабким. Проте від думки про потенційну битву з Вітряним Кланом у нього всередині все стиснулося. Як він міг далі зустрічатися з Вересолапкою, якщо їхні Клани розпалять війну?

Зненацька вітер скуйовдив його хутро, і на вухо йому замурмотів голос: «Леволапе, будь чесний. Не бійся своїх бажань. Ти знаєш, що ти думаєш».

Живіт Леволапа стиснувся від провини, проте Тигрозір мав рацію. Новак точно знав, що він про це думає. Йому не хотілося битви.

— Нам варто залишити Вітряний Клан у спокої, — нявкнув він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Повний місяць брижився на поверхні озера. Над обрієм клубочилися хмари, сіріючи на тлі темно-синього неба.

Падуболапка здригнулася. Вона крокувала берегом на Зборище. Холодний вітер задував їй проти шерсті, сіпаючи пухнасте хутро. Новачка пригнулася поміж Вивіркострибкою та Орлякошубом, аби заховатися від холоду.

— На острові буде тепліше, — пообіцяла Вивіркострибка, прищуливши вуха від вітру.

Косариконіг та Мишколап ішли попереду. Біля них крокували Порохошуб і Ожинокіготь, а Шипокіготь тримався ближче до Білокрилої, тулячись до неї своїм хутром та затуляючи кішку від вітру. Вогнезір і Піскошторма вели перед, а Леволап, Золошуб та Листоплеса замикали загін. Невеличкі хвильки вдарялися об берег і тікали, а трохи далі в місячному промінні мигтіли пінисті гребені.

— Ану злізай звідти! — здійнявся понад вітром нетерплячий вигук Ожинокігтя.

Падуболапка вислизнула зі свого сховку, аби подивитися, на кого він кричав.

По колоді, що лежала в тінях, балансував Бубколап. Раптом з-над озера здійнявся порив вітру, приплюснувши Падуболапчині вуса їй до щік. Примруживши очі, вона побачила, як Бубколап утратив рівновагу і з плюскотом упав у воду. Тоді виборсався, скочив на рівні та, обтрусившись від води, побіг назад на берег до свого Клану.

Ожинокіготь дав йому стусана поза вуха.

— Хто так мишомізко поводиться!

Бубколап пчихнув.

— І не думай, що будеш звільнений від тренувань, якщо застудишся!

Коли коти наблизилися до краю Вітряної території, в повітрі почувся кислий сморід конярки. Рінистий берег тут звужувався, і вітер розсипав усюди бризки. Вогнезір вивів свій загін на м’яку траву, обминаючи загорожу. По той бік на полі іржали коні. Падуболапка неспокійно здригнулася, глянувши на величезні темні постаті, що бродили попри паркан. Мабуть, їм теж ця погода не дуже подобається. Шквалистий вітер обіцяв рясні опади.

Гуп!

Кінь буцнув копитом близько до паркана. Білокрила зойкнула і відскочила, врізавшись у Мишколапа. Новак заточився на рінистому березі.

— Обережно! — гаркнув він, спинаючись на лапи.

Білокрила збентежено глянула на нього.

— Пробач.

Чому всі такі нервові та злі? Падуболапка роззирнулася Кланом. Від самого виходу з табору вони перекинулися хіба кількома словами. Їхнє хутро було наїжене від вітру, а хвости посмикувалися. Вона й сама почувалася незручно. Відколи з’ясувалося, що Вітряний Клан полює на білок, почалися поговори про крадіжки здобичі, помсту та навіть напад. Падуболапка не була певна, що дивна поведінка Вітряного Клану має закінчитися битвою. Вояцький правильник не вказував, на що можуть і не можуть полювати Клани. Проте їй страшенно не подобалася ця напружена атмосфера. І вона все ще хвилювалася за Річковий Клан.

Від Сойколапового сну в останню півповню не було жодних новин. Вона сподівалася поговорити сьогодні з Верболапкою, проте жахливо хвилювалася. А що, як усе стало настільки погано і Річковий Клан узагалі не прийде?

Падуболапка рушила за Ожинокігтем далі піщанистим берегом. Об неї потерся хутром Леволап.

— Краще б я залишився в таборі із Сойколапом, — нявкнув він.

Новачка глянула на нього. Це не було схоже на Леволапа. Він виглядав сонним.

— З тобою все гаразд?

Невже він навіть не хотів глянути, чи буде на Зборищі Вересолапка?

— Просто втомлений, — нявкнув він. — Золошуб мене замучив тренуваннями.

Падуболапка відчула певне полегшення через його втрату інтересу до Вітряної новачки. Мабуть, брат таки залишив їхню дружбу позаду. Та все ж було дивно, що Леволап радше стовбичив би в таборі, аніж пішов на Зборище.

Попереду, нагостривши вуха, зупинився Порохошуб.

— Вітряний Клан! — попередив він.

Падуболапка побачила потік темних постатей, що рухався з вересовища до узбережжя.

— Як думаєш, Вогнезір згадає сьогодні про лови на білок?

Леволап знизав плечима.

— Хтозна…

Вітряні коти спустилися на берег попереду Громових і рушили на болота Річкового Клану. Падуболапка наморщила носа. Багниста вода просочилася їй крізь кігті. Вогнезір звернув ближче до води, підганяючи свій Клан, щоб вони встигли перегнати Вітряний.

— Білкокради! — пробурмотів Порохошуб, скоса зиркнувши на Вітряних котів.

— Білкокради! — вже гучніше повторив Бубколап.

Образу підхопила решта Громових вояків, і вона зрештою дзвінко пролунала понад завиванням вітру. Падуболапка напружилася. Вони не могли сьогодні битися! Новачка стривожено глянула на Вітряних котів. Очі Клаптевуха блищали від місячного сяйва. Бризолап загрозливо задер губу. Проте Однозір спокійно крокував далі, зосередивши погляд на поваленій колоді попереду. Він дійшов до неї першим, проте подав своєму Кланові знак відступити. Блимаючи очима, вони стежили, як Вогнезір провів Громовий Клан наперед і заскочив на переправу.

Вогнезір глянув на Вітряного провідника.

— Дякую, Однозоре.

Однозір повагом кивнув.

Громові коти один за одним застрибували на міст. Коли надійшла черга Падуболапці залазити поміж сплетінням коріння, вона вловила перший слід Річкового Клану. Свіжі запахи змішалися зі старими. Вони тут! Її охопило полегшення. Якщо вони таки прийшли на Зборище, отже, не все так погано. Вона обережно пролізла вузлуватим стовбуром і зіскочила на протилежному березі. Переминаючи лапами пісок, аби трохи зігрітися, новачка зачекала на Золошуба та Листоплесу.

— Усі перейшли? — нявкнув Вогнезір.

Ожинокіготь кивнув. Тоді провідник подав знак хвостом і пірнув у чагарі. Падуболапка побігла в ожину за ним. Я мушу поговорити з Верболапкою! Шпички кололи носа, проте врешті вона вибігла у м’які зарості папороті й вискочила поперед своїми побратимами.

На галявині ніде було миші проскочити! Сірі шубки мерехтіли в місячному сяйві, немов уламки скелі поміж сплетінням черепахового та коричневого хутра. Смугасті шубки змішалися з плямистими. Кремезні коти, граційні кішки, стрункі новаки. Одні сиділи групками і про щось перешіптувалися, інші лежали на краю галявини і сторожко роззиралися. Менші коти звивалися довкола більших, а деякі були настільки дрібні, що Падуболапка не могла навіть повірити, що вони вже доросли до новацтва.

Вона покуштувала повітря. Ні сліду Тіньового Клану.

— Чому тут стільки Річкових котів? — запитав її Леволап. Він відчутно засапався.

Падуболапка похитала головою. Її хутро наїжилося. Усі коти на галявині були з Річкового Клану.

— Дехто з них уже застарий, аби тут бути.

Леволап витріщався на коренастого смуганя з білими вусами. Біля нього сиділа темна смугаста кішка, її хутро було заплямоване, ніби вона більше не могла нормально вимиватися.

— Діжкохвосто! — підбіг до старої кішки дуже юний котик. Його очі округлилися від страху. — Я ніде не можу знайти ні Сіромрячку, ні Чмишка.

— Не переймайся, Ружку, — обійняла хвостом кошеня Діжкохвоста. — Твоя мама вернеться за мить. А Чмишко, мабуть, з нею.

— Вона сказала Ружку? — здивовано запитав Леволап.

Падуболапка не відповіла. Вона дивилася на Верболапку. Річкова новачка викладала якісь трави перед вагітною королевою. Падуболапка притьмом скочила на лапи й почала пробиратися крізь юрбу до Верболапки.

— Що відбувається?

Верболапка підвела сповнені паніки очі.

— Падуболапко!

— Що, заради Зореклану, сталося?

Перш ніж Верболапка встигла щось відповісти, на галявину ринув загін Вітряного Клану. Вони здивовано нявкали, пробираючись поміж Річковими котами.

— Сіромрячко? Сіромрячко? — скімлило крихітне плямисте кошеня посеред хаосу.

— Чмишку! Що ти робиш тут без мами? — Діжкохвоста кинулася до кошеняти й підхопила його зубами. Вона скривилася: вочевидь, його вага була надто велика для її старих суглобів. Кішка подалася назад до Ружка.

— Верболапко, чому сюди прийшли кошенята і старійшини? — запитала у подруги Падуболапка.

— Ми мусили…

Її перебив нявкіт Вогнезора:

— Леопардозірко, що відбувається?

Громовий провідник підійшов до Великого Дуба, поміж корінням якого сиділа Леопардозірка. До них через галявину поспішав Однозір.

— Ти що, привела весь Річковий Клан? — прогарчав він.

Леопардозірка моргнула.

— Так.

— Що?

Однозір заточився і зупинився біля неї, поширивши очі.

Падуболапка нахилилася вперед. Що сталося з Річковим Кланом?

З краю галявини пролунав розлючений нявкіт Чорнозора:

— Що тут відбувається?

Прибув Тіньовий Клан.

Вогнезір переминався з лапи на лапу.

— Почнімо Зборище. Тоді з’ясуємо.

Він застрибнув на найнижчу гілку дуба, за ним піднялася Леопардозірка. Біля Громового провідника сіли Чорнозір та Однозір. Унизу Клани вовтузилися, ніяк не знаходячи собі достатньо місця.

Верболапка залишилася біля вагітної кішки.

— Усе гаразд? — прошепотіла Падуболапка.

— Іди до свого Клану. — Верболапка теребила згорток трав, уникаючи її погляду. — Будь ласка!

Падуболапка кивнула і приєдналася до групи Річкових котів, які крокували до дуба. Вони тримали голови високо і роздратовано посмикували хвостами. Якась сіра Річкова королева проштовхнулася повз новачку, прямуючи в протилежному напрямку.

— Вибач! — Падуболапка спробувала забратися зі шляху кішки, проте та її навіть не помітила.

— Сіромрячко! Ти тут! — почувся сповнений полегшення нявкіт Діжкохвостої, коли королева дійшла до неї. Кошенята побігли назустріч мамі, але Сіромрячка відігнала їх назад і пішла разом із Діжкохвостою до куща папороті, біля якого вже зібралися Річкові старійшини та кошенята. Їхні очі перелякано поблискували з тіней.

Падуболапка поспішила до своїх товаришів. Бубколап здригнувся, коли вона протиснулася повз нього.

— Тут мій хвіст!

— Обережно! — нявкнув Порохошуб. Вона наступила йому на лапу.

— Пробач! — Падуболапка обережно прослизнула попри Леволапа, намагаючись наступати тільки на землю.

— Щось дізналася? — прошепотів він.

— Ні.

— Сядьте вже й замовкніть, — наказав Орлякошуб.

Падуболапка винувато моргнула і підвела погляд на Леопардозірку.

Річкова провідниця спокійно дивилася на галявину з дуба. Десь заплакало кошеня, та його швидко втихомирили.

— У нас на Річковій території невеличка проблема, — почала провідниця.

Невеличка? Серце Падуболапки загупало. То чому ж ви всі тут?

— Нам довелося залишити табір.

— Залишити табір? — очі Чорнозора спалахнули цікавістю.

— Лише на певний час, — притьмом відповіла Леопардозірка. — Ми шукаємо вирішення проблеми і повернемося, як тільки її виправимо. До того ми житимемо на острові.

А як же Зборища?

Падуболапка схвильовано глянула на Срібносмугу. Зборища регулював вояцький правильник. Вони відбувалися на території, якою спільно володіли всі Клани. Хіба це не порушувало традицію, закладену їхніми предками?

— Де ви полюєте? — осудливо глянув на Річкову провідницю Однозір.

Підвелася Бурошубка. Хутро в неї на спині стало дибки.

— На острові не вистачить здобичі для цілого Клану.

Леопардозірка глянула на Тіньову воєводу.

— У нас є озеро!

— Хіба його досить? — вигукнув Воронокрил. — Що ви будете робити, коли виловите всю рибу на мілководді довкола острова?

Мрячконіжка нагороїжилася.

— Кролів їсти не будемо, не переживай!

Річкова воєвода задерла губу, ніби кролятина була останньою їжею, на яку вона б погодилася.

— А як бути зі Зборищами? — спокійно глянув на Леопардозірку Вогнезір.

— Ми сподіваємося повернутися додому до наступної повні, — нявкнула Леопардозірка.

— А якщо ні? — запитав Чорнозір. — Це нечесно, що вас на Зборищах буде більше, ніж інших Кланів.

Зі свого місця підвівся Шипокіготь.

— Ніхто ніколи не жив біля Чотиридерева, — зауважив він. — Це місце було особливим для всіх Кланів, як Устя Матері.

Леопардозірка глянула йому в очі.

— Ми б не робили цього, якби мали інший вихід.

— Що, як ви ніколи не зможете повернутися до свого табору? — Однозір уже почав віддирати шматки кори від гілки під ним. — Куди ви тоді підете?

Із натовпу вихоплювалися стривожені вигуки.

— Ви переселитеся на нові землі?

— Ви захопите територію іншого Клану?

Леопардозірка оглянула котів.

— Ви переймаєтеся через те, що ніколи не станеться!

Чорнозір посмикував хвостом.

— А що, як воно таки станеться? — просичав він.

— Три території не можуть прогодувати чотири Клани! — нявкнув Однозір.

Димоніг, Тіньовий вояк, підніс підборіддя і нявкнув:

— Одному Клану доведеться піти!

Галявину охопила тиша. Коти схвильовано перезиралися.

У Падуболапки заціпило живіт. Невже один Клан справді могли прогнати від озера? Ні! Мусять бути чотири Клани! Так було завжди, і так повинно бути.

— Ми мусимо повірити Леопардозірці, — продзвенів нявкіт Вогнезора понад галявиною. — Ми повинні дати Річковому Клану шанс повернути свої землі.

— Принаймні до наступного Зборища, — додала Піскошторма.

Коти почали бурмотіти, але ніхто не заперечив.

Вогнезір кивнув.

— Якщо Річковий Клан на наступну повню досі буде жити на острові, тоді вже вирішимо, що робити. — Він глянув на інших провідників. — Так буде чесно?

Чорнозір скупо кивнув.

Однозір махнув хвостом.

— Мабуть, — буркнув він.

— Тоді вирішено, — обвів поглядом усі Клани Вогнезір. — У Громового Клану нічого доповідати. Одна з наших новачок мала травму, але вона вже одужує. — Він глянув на Однозора. — І новолист приніс до лісу багато здобичі.

Падуболапка вчепилася кігтями в землю. Він натякає на білок.

Однозір примружив очі.

— У Вітряному Клані всі здорові. І на наших землях також удосталь здобичі.

Подих Бубколапа сколихнув хутро на вусі Падуболапки.

— Він сказав здобичі, а не кролів.

— Чому Вогнезір не згадує за білок? — просичав Косариконіг.

— Він боїться про це заговорити?

Падуболапка озирнулася, аби подивитися, хто з Громових вояків вибовкнув це запитання. На Вогнезора незмигно дивився Шипокіготь.

Але це правильно, він не хоче збурювати проблеми! Тут уже й так достатньо напружено.

— Чорнозоре? — звернувся Однозір до Тіньового провідника. — Маєш щось доповісти?

— Біля озера помітили кількох Двоногів, — мовив Чорнозір. — Але не біля нашого табору.

— Добре, — кивнув Вогнезір. — Якщо новин більше немає, то я думаю, що нам слід залишити Річковий Клан у спокої.

Схвильований натовп знову зашепотів, але Вогнезір уже зіскочив з Великого Дуба. За ним спустилася Леопардозірка. Зборище закінчилося.

Падуболапка відчула хвилю полегшення, дивлячись, як Вітряні та Тіньові коти зникають у чагарях. Вона поспішила до Верболапки.

— Що насправді відбувається? — запитала новачка. — Чому ви залишили табір?

Верболапка мала повен рот зілля.

— Не можу зараз говорити, — промимрила вона. — Забагато вух.

— Розумію. — Падуболапка бачила в очах подруги мовчазне благання. — Я повернуся пізніше. Тоді розкажеш.

Верболапка виплюнула трав’яну кашку на землю.

— Будь ласка, не втягуйся ні в яку халепу!

— Не буду, — пообіцяла Падуболапка. Вона мусила почути всю правду. Можливо, Вогнезорові вдасться допомогти Річковому Клану. Майбутнє Кланів може залежати від того, що їй вдасться дізнатися. Новачка помітила Орлякошуба, який саме розчинився в чагарях слідом за Ожинокігтем та Вивіркострибкою. Леволап махав їй хвостом.

— Мушу йти.

Падуболапка поноськалася з Верболапкою й побігла геть.

— Вона що-небудь сказала? — спитав Леволап, коли сестра підбігла до нього.

— Нічого.

Падуболапка поспішила до берега крізь папороть. Її серце стискалося від жалю до подруги.

Вони наздогнали свій Клан біля переправи. Вітряний та Тіньовий Клани вже крокували протилежним берегом.

— Що це все означає для Громового Клану? — стурбовано спитав Мишколап, залазячи на колоду.

Вивіркострибка піднялася за ним.

— Нічого.

— Чому ти така впевнена? — зупинився посеред колоди Косариконіг.

Порохошуб примружив очі.

— Якщо Річковий Клан не зможе залишатися на своїй території, він може спробувати напасти на Вітряний або Тіньовий Клани. А в такому разі жоден із наших кордонів не буде в безпеці.

— Але ж ми з іншого боку озера! — нявкнув Мишколап. — Це нас не зачепить.

Він швидко закрокував по колоді далі за Порохошубом.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — похмуро буркнув Порохошуб.

— Може, це тому Вітряний Клан почав тренувати новаків полювати в лісі? — прогарчав Косариконіг.

Падуболапка здригнулася. Невже це могло бути правдою? Вітряний Клан планує вторгнутися у Громові землі?

* * *

— Леволапе!

Надривний нявкіт Золошуба розбудив Падуболапку. Вона підвела голову в гнізді. Леволап уже виходив із кубла.

— Щось сталося? — спитала вона. Більшість гнізд уже були порожні, лише Медолапка досі спала.

— Бойове тренування! — кинув через плече Леволап.

Падуболапка підвелася й потягнулася. Орлякошуб її не кликав. Може, їй вдасться провідати Попелюшколапку перед тренуванням.

Ззовні долинали квапливі кроки та захоплений нявкіт. Цього ранку всі здавалися дуже заклопотаними. Падуболапка заінтриговано вийшла з кубла. Сонце тільки-тільки почало прокрадатися в лощовину, але галявина вже гуділа, немов бджолиний рій. Кагат свіжини був повнісінький. Мишколап та Бубколап відточували бойові прийоми біля підкаменя. Сіросмуг та Міллі тягнули ожинові галузки до напівзробленого кубла. Вогнезір розмовляв із Шипокігтем та Ожинокігтем під Високим Виступом.

Біля кубла старійшин на сонечку потягувалася Мишошубка. Поруч із нею сидів Довгохвіст, підвівши голову до неба.

— Падуболапко? Це ти? — гукнув через галявину сліпий вояк.

— Так.

Падуболапка підійшла до нього.

— Я відчуваю, що попереду якась біда! — Довгохвіст учепився кігтями в землю. — Шкода, що я не можу допомогти захистити Клан.

— Немає ніякої біди, — швидко відповіла Падуболапка. — Просто в Річкового Клану невеликі проблеми, от і все.

— Здається, в нас буде перерозподіл територій, — мовив далі Довгохвіст. — Хотів би я побачити, як ворожий Клан спробує відняти в нас те, що належить нам!

Він цим насолоджується! Спиною Падуболапки пробіг мороз. Новачка з полегшенням помітила, що до них наближається Орлякошуб. Може, хоч йому стане розуму не пірнати з головою в усі ці розмови про битву?

— Ми йдемо на полювання, — нявкнув вояк.

Добре! Хоч щось нормальне.

Орлякошуб повів далі:

— Якщо буде битва, нам треба бути добре нагодованими.

Падуболапка застигла. О ні, й Орлякошуб туди ж!

— Можна мені перше провідати Попелюшколапку?

— Гаразд, — погодився Орлякошуб. — Але не барись.

Падуболапка перейшла через галявину й зазирнула крізь ожинову заслону, що прикривала вхід до медичного кубла.

— Можна зайти?

Попелюшколапка сиділа у гнізді. Наперед незграбно випиналася прив’язана до рогозу задня лапа. Новачка саме намагалася досягти до клубочка моху, що лежав біля її гнізда.

Листоплеса вимочувала сухі стебла хвоща в калюжці неподалік від кубла. Вона озирнулася.

— Привіт, Падуболапко!

Новачці здалося, що в голосі медикішки чулося полегшення. Вона зайшла всередину.

— Я рада, що ти прийшла. Попелюшколапці не завадить компанія. — Листоплеса глянула на свою непосидющу пацієнтку. — Їй важко всидіти на місці.

Попелюшколапка підштовхнула клубочок моху, аж той перелетів через кубло і впав біля Падуболапки.

— Копни мені, щоб я зловила! — попросила вона.

— Не смій! — Листоплеса підскочила до них і вхопила м’ячик зубами. — Якщо хочеш, щоб лапа зрослася правильно, то сиди і не рухайся!

Падуболапка весело замуркотіла, побачивши, як Попелюшколапка на ці слова тільки закотила очі. Тоді вона помітила в глибині кубла Сойколапа. Новак зосереджено загортав трави в пакуночки і складав їх біля стіни. Він був настільки поглинутий своїм заняттям, що навіть не підвів погляду на сестру.

— Сойколапе, що ти робиш? — гукнула вона.

— Готую трави, — пробурмотів він. — А на що схоже?

— Це багато трав.

Падуболапка відчувала запах хвоща та нагідок. Вона небагато пам’ятала з медикотячої науки, але таки зрозуміла, що брат готується лікувати бойові рани. У животі замлоїло. Здавалося, весь Клан уже змирився з тим, що гряде битва.

— Що сталося? — озвалася зі свого гнізда Попелюшколапка.

Падуболапка підійшла до неї.

— Тобі хтось розповідав, що сталося на Зборищі?

Попелюшколапка похитала головою.

— Листоплеса перешіптувалася про щось із Сойколапом, коли повернулася, але мені вони нічого не сказали.

— Річковий Клан тепер живе на острові!

Попелюшколапка округлила очі.

— Живе?

— Вони з якоїсь причини не можуть зараз жити в своєму таборі, і решта Кланів думає, що їм доведеться шукати нову територію.

Попелюшколапка зойкнула.

— Але це все зіпсує.

— Я знаю. — Падуболапка глянула на Сойколапа, який досі клопотався в кублі. — І, здається, всі очікують битви.

Попелюшколапка вчепилася в мох.

— Сподіваюся, мені вже стане краще і я зможу приєднатися, — нявкнула вона.

Падуболапка розлючено на неї подивилася.

— Цієї битви взагалі не має бути!

— Але якщо всі хочуть…

Падуболапка її перервала:

— Усі просто бояться того, що робитиме Річковий Клан. Та якщо ми зможемо допомогти Річковому Клану, то все повернеться до нормального стану.

Вона вийшла з кубла і глянула на інший бік галявини. Лиско та Крижинка борюкалися біля ясел. Довгохвіст і Мишошубка малювали план битви на піску. Вогнезір досі розмовляв з Ожинокігтем.

Та новачка не могла дозволити своєму Клану поринути з головою в битву, перш ніж вони не спробували розв’язати проблему іншим шляхом. Якщо вона знайде спосіб допомогти Річковому Клану, то, може, не залишиться й причин для битви.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Сойколап почув шерех ожини.

— Падуболапка вже пішла? — здивовано закліпав він.

— Мабуть, згадала, що має якісь справи, — зітхнула Попелюшколапка.

— А.

Сойколап повернувся і продовжив загортати мазь із нагідок та хвоща в листя, готуючись до битви, яка може навіть не настати. Чому Зореклан його не попередив? Раніше вони ніколи не вагалися, чи вриватися до нього у сни.

Раптом він відчув, що його шкіру аж пропалює пильний погляд Попелюшколапки. Вона дивилася на нього, а в її голові вирувала цікавість. У новака від роздратування засвербіли лапи. Скільки ще вона тут лікуватиметься? Попелюшколапка явно нудилася, а Сойколап уже засумував за спокоєм і тишею порожнього медичного кубла. Він обернувся до новачки.

— Щось не так? — запитав кіт.

— Ні, — замислено відповіла Попелюшколапка. — Просто мені здається, що ти мені снився, і ти там міг бачити.

Сойколап смикнув вухами. Вона пам’ятала свій сон! Але чи весь? Чи пам’ятала новачка табір у лощовині? І те, що вона була Попелюшкою? Він очікував відчути іскри хвилювання з боку Листоплесої, проте медикішка була надто зайнята вимочуванням хвоща в калюжі й не звертала на них уваги.

Сойколап підійшов ближче.

— Що я робив у твоєму сні? — спитав він.

— Не пам’ятаю. Я просто здивувалася, що ти міг бачити.

Попелюшколапка засовалась у гнізді.

— А де ми були?

Новачка завагалася.

— У якійсь частині лісу, мабуть. Ти йшов за мною, і…

— І що? — нахилився ближче Сойколап.

— Я не пам’ятаю.

Сойколап махнув хвостом. Що станеться, якщо Попелюшколапка з’ясує правду? Може, всі спогади старої медикішки таки поховані десь у глибинах її свідомості?

— Пора Попелюшколапці приймати ліки, — гукнула Листоплеса від калюжі.

— Гаразд.

Серце Сойколапа закалатало від захоплення. Це може бути його шанс дізнатися, чи залишилося щось у новачці від Попелюшки.

Він підбіг до дальнього краю печери, проминувши живокіст, який був потрібен Попелюшколапці для загоєння кісток, і взяв натомість солодкавих листочків мальви. Від мальви їй нічого не станеться, тільки травлення покращиться. Якщо в Попелюшколапки залишилися знання від Попелюшки, вона помітить, що це не ті ліки, і щось скаже.

— Ось, — мовив він, поклавши перед новачкою листя.

— Гарно пахне, — нявкнула Попелюшколапка.

— Це мальви, — сказав Сойколап і підсунув листя ближче. — Добре допомагає при переломах.

Він вишукував у її думках хоч якогось сумніву, проте там не було нічого, крім вдячності.

— Спасибі, Сойколапе.

— Що ти робиш? — підскочила Листоплеса і забрала листя мальви. Новак відчув від медикішки спалах підозри, коли вона до нього торкнулася. — Ти мав дати їй живокіст.

— Мабуть, переплутав, — збрехав Сойколап.

— Наступного разу будь уважніший.

Листоплеса була явно роздратована. Вона йому не вірила. Невже вона здогадалася, що він випробовував Попелюшколапку?

— Повертайся до мазей, — різко нявкнула кішка. Коли вона повернулася до Попелюшколапки, її голос став лагідніший. — Пробач, люба. Зазвичай Сойколап не буває такий необачний.

Обурений новак подався назад углиб кубла. Це нечесно! Листоплеса останніми днями зовсім не мала до нього терпіння, але вовтузіння та знудженість Попелюшколапки приймала з безкінечною добротою. Він дратівливо махнув хвостом на стебла, що лежали в калюжі.

— Той хвощ ще не готовий?

Сойколап чудово знав, що хвощ має вимочуватися цілу ніч, аби до нього вповні повернулися соки.

— Звісно, ні! — нявкнула медикішка. — Бери тільки ті, що я вимочила вчора!

— Добре!

Він витягнув промокле стебло з поближньої купки і почав люто вгризатися в один кінець.

Листоплеса підійшла до нього. Повітря наповнилося запахом живокосту, коли вона підібрала кілька листочків для Попелюшколапки.

— Що з тобою? — прошипіла медикішка.

— А з тобою? — форкнув він у відповідь.

— Це не я даю Попелюшколапці не ті ліки.

— Я просто хотів подивитися, чи вона знатиме різницю.

— Вона Попелюшколапка, а не Попелюшка!

— Але щось мало залишитися.

— Якщо й так, то не нам це шукати! — Сойколап відчув на щоці подих Листоплесої. — Ми повинні дати Попелюшколапці можливість самій знайти свою долю!

— А що поганого в тому, аби їй допомогти? Попелюшколапка заслуговує знати, що Зореклан послав її назад, аби вона стала воячкою.

— Якщо Зореклан захоче, щоб вона дізналася, то скаже їй сам, — нявкнула Листоплеса.

— То ти хочеш залишити це в лапах Зореклану?

— Звісно! — шоковано нявкнула кицька. — І тобі теж варто так зробити.

Сойколап продовжив жувати. Від гіркого соку його вуса посмикувалися. Чому Листоплеса з таким трепетом ставиться до їхніх предків? Він їх зустрічав. Вони нічим не відрізняються від котів, які досі живі. Невже Листоплеса справді думала, що коли кіт помирає, він одразу стає мудріший? Зоряні коти можуть приходити до інших у сни, але й він може так само. Це не означає, що вони мають відповіді на всі запитання.

* * *

— Сойколапе! — продзвенів нявкіт Попелюшколапки понад кублом.

Сойколап розплющив очі.

— Усе гаразд?

— Так.

Судячи з її бадьорого голосу, Попелюшколапка прокинулася вже давно. Сойколап підвів морду й принюхався. Пахло так, ніби світанок тільки-тільки настав. Вона не могла поспати трохи довше? Чи принаймні дати йому поспати трохи довше?

— Листоплеса пішла провідати Лиска, — нявкнула новачка. — Я подумала, що ми могли б трохи погратися, поки її нема.

Сойколап, позіхаючи, ледве зіп’явся на рівні. Він відчував, як від Попелюшколапки хвилями йде енергія.

— Шкода, що я не можу рухати лапою, — поскаржилася вона. — Окрім цього почуваюся чудово.

— Ти мусиш дати їй спокій, якщо хочеш, щоб вона добре загоїлася, — сказав Сойколап.

— Я знаю, знаю, — зітхнула Попелюшколапка. — Але мені так нудно!

Сойколапові стало її шкода. Новолист приніс до лісу радість і гомін, запахи нового життя гукали звідусіль, ніби друзі, що кличуть погратися. Щось просвистіло в повітрі та легко відскочило від його плеча. Моховий м’ячик.

— Гаразд, — поступився новак. — Але тобі не можна нікуди рухатися зі свого гнізда. Я буду тобі кидати м’яч.

— Але ж ти мене не бачиш.

— Так, — мовив Сойколап. — Але, оскільки ти ніколи не затуляєш рота, я точно знаю, де ти є.

Він підхопив м’ячик лапою й запустив до Попелюшколапки.

Її гніздо хруснуло, коли вона потягнулася, аби його спіймати.

Наступного разу треба кидати нижче.

М’ячик знову просвистів у повітрі. Точно прикинувши відстань, Сойколап стрибнув, а тоді пірнув і, перекотившись, упіймав.

— Ого! — муркнула Попелюшколапка. — Вражає. — Раптом вона застигла. — А як воно?

Сойколап схилив голову набік.

— Як що?

— Бути сліпим.

— А як воно — могти бачити?

— Не знаю, мабуть, нормально.

— Ну, а для мене нормально бути сліпим.

— Але це, мабуть, важко, коли не можеш сказати, де що є.

— Але я можу сказати.

Сойколап цінував чесність Попелюшколапки. Інші намагалися не говорити про його сліпоту, вважаючи, ніби це може допомогти йому забути, що він чимось від них відрізняється.

— Усе чимось пахне або видає якісь звуки, а іноді в мене буває… — він підшуковував правильне слово, — чуття речей.

— То ти ніколи через це не дратуєшся?

— Тільки коли до мене ставляться так, ніби я інакший, — відповів Сойколап. — Я не почуваюся інакшим, тож це справді дратує, коли хтось роздуває проблему з моєї сліпоти. Ніби вони співчувають мені, хоча нема через що співчувати.

Він підкинув м’ячик угору, а тоді відбив до Попелюшколапки. Її гніздо зашурхотіло.

— Що це, заради Зореклану? — почувся біля входу розлючений нявкіт Листоплесої. Вона перебігла через кубло і копнула м’ячик у калюжу, а тоді накинулася на Сойколапа. — Що це ти робиш? Їй не можна стільки рухатися!

— Це була моя ідея! — притьмом нявкнула Попелюшколапка.

Листоплеса пропустила це повз вуха.

— Треба думати головою!

Сойколап наїжився.

— Я сказав їй не вилазити з гнізда.

— Цього не досить! Її лапа має загоїтися правильно! — Листоплеса перейшла на шепіт. — Цього разу вона мусить стати воячкою.

— Чому це мусить? — у грудях Сойколапа спалахнула злість. — Чому це буде така трагедія, якщо їй доведеться обрати інший шлях? Мені ж довелося!

Листоплеса на мить застигла, а тоді поволі відповіла:

— Ти сліпий.

Раптом лють Сойколапа вщухла. Невже Листоплеса думає, що він геть пропащий? Вона готова боротися за порятунок лише тих котів, яких можна врятувати? Він відвернувся від неї, надто пригнічений, аби щось іще казати.

Листоплеса кинулася до Попелюшколапки й почала обережно поправляти її пов’язку з павутини.

Сойколап вийшов з кубла. Він чув клопітливий гамір Клану на галявині. Сіросмуг та Міллі розмовляли, плетучи стелю нового кубла. Леволап ганявся за Лиском та Крижинкою довкола ясел. Папоротехмарка ділилася язиками з Порохошубом під Високим Виступом.

Я не просто сліпий медикіт! Сойколап витягнув кігті. Я їм покажу!

Ожина за ним шелеснула.

— Нам треба назбирати трав, — спокійно нявкнула Листоплеса, наче між ними нічого й не сталося. Він намагався знайти хоч якийсь натяк на злість чи провину в думках медикішки, але вони були щільно захищені. — Біля озера вже, мабуть, зацвіли нагідки, — мовила вона, ведучи його з табору.

Сойколап не озивався. Він насуплено мовчав усю дорогу на пагорб і по хребту. Коли вони вийшли з лісу, хутро йому пронизав холодний вітер. Пахло дощем.

Листоплеса рушила трав’янистим схилом униз до берега.

— Я бачу кілька квіточок.

Вона звернула прямо проти вітру.

Сойколап примружив очі, намагаючись захиститися від поривів. Це була марна мандрівка.

— Ти ж знаєш, що в нас є нагідки в кублі?

Листоплеса сповільнила ходу, щоб він не відставав.

— Якщо почнеться битва, ми маємо бути готові, — сказала вона. — Наш головний обов’язок — зцілювати Клан. — Сойколап відчував, що Листоплеса хоче, аби він заговорив. — Ти так не думаєш?

У її голосі відчувалося хвилювання.

Новак, уже й не пручаючись, дозволив втягнути себе в розмову.

— Так, — погодився він. — Але як щодо спілкування із Зорекланом? Це ж також частина наших обов’язків. Чому предки не попередили нас, що гряде битва?

— Зореклан не завжди повідомляє нам, що має статися.

— То треба просто сидіти і чекати, поки нам щось скажуть? — Сойколап роздратовано наїжився. — Ми можемо приходити до них у снах. Може, ми могли б самі щось дізнаватися?

— Ти ставиш під сумнів мудрість Зореклану?

Сойколап прикусив язика, аби не бовкнути, що він не розумів, чому це мудрість Зореклану приходить зі смертю.

— Бути медикотом — це не лише розмовляти із Зорекланом, — мовила Листоплеса. — Ось, наприклад, ти досі не знаєш усіх трав. — Вона зупинилася й голосно засопіла, принюхуючись. — Ця як називається?

Сойколап покуштував повітря. На язик потрапила різка кислинка. Він витягнувся й торкнувся до маленьких м’яких листочків, зачепивши носом тугі пуп’янки.

— Ти її впізнаєш? — запитала Листоплеса.

— Це маруна, — нявкнув Сойколап. — Допомагає від болю, особливо головного. — Він відвернувся й додав: — Але зараз вона нам не знадобиться, бо зацвіте аж наступної повні.

Чому Листоплеса ставилася до нього як до мишомізкого? Скільки ще йому треба доводити, що він на щось здатен?

Увагу Сойколапа привернув новий запах. Щось смачніше за маруну. Він по-мисливськи припав до землі. Трава попереду шелестіла, він чув тихеньке посопування. У його голові з’явився образ польової миші, він побачив її настільки ясно, ніби уві сні. Вона тремтіла.

Швидко, мов блискавка, Сойколап скочив уперед і пірнув у траву, витягнувши лапи. Полівка кинулася вбік, проте новак звернув і перерізав їй шлях. Здобич помчала прямо йому в лапи, і він легко її підчепив та вбив одним прицільним укусом. Повернувшись до Листоплесої, він помахав мишею прямо перед її носом.

— Молодець, — нявкнула кішка.

Новак кинув здобич їй до лап. Уся ранкова злість раптом знову навалила на нього.

— Тепер ти віриш, що мені не потрібні очі, щоб бачити?

Він очікував від медикішки спалаху гніву або якоїсь різкої уїдливої відповіді. Та натомість вона погладила його хвостом — лагідно, немовби по спині пройшовся літній вітерець.

— Ох, Сойколапе, — зітхнула Листоплеса. — Я завжди в тебе вірила.

Від неї хлинули емоції, сентиментальні й задушливі, просочуючись у його мозок, немов липка хмара. Заскочений цим зненацька, новак позадкував і кинувся до берега. Попереду дзюркотів струмок, що витікав із лісу і впадав у озеро. Це було якраз те місце, де від Мишколапа втекла білка і де Сойколап знайшов палицю. Новак досі не усвідомлював, що вони зайшли так далеко попри озеро.

Його лапи засвербіли від захвату.

Палиця.

Сойколап подався далі узбережжям, намагаючись не перечепитися через галузки та сміття Двоногів, яке нанесло на берег. Він відчув, як йому між лопатками впала велика крапля дощу. Кіт струсив її та пригнувся, коли ще одна крапля впала йому на носа. Сойколап уже відчував запах палиці. Її дивний аромат гукав його, немов кошеня, що загубило свою маму. Новак поспішив до місця, де він заховав її під коренем дерева, і витягнув на берег. Йому хотілося знову провести по ній лапою, відчути зарубки на її гладкій поверхні. Його подушечки грілися від самого дотику, а серце раптом наповнилося вщерть приємними відчуттями.

— Це та сама стара палиця, яку ти знайшов того разу?

Листоплеса його вже наздогнала.

Сойколап кивнув.

— Чому вона тебе так зацікавила? — збентежено спитала медикішка.

— Я відчуваю, що вона важлива!

Він поклав передні лапи на деревину. Його думки наповнило тихе мурмотіння, схоже на хвилі, що неспішно облизували берег. Новак пробіг лапами по зарубках на палиці, затримався на неперекреслених позначках і раптом у подушечках відчув поколювання від суму. Ці позначки — нерозказані історії.

По листю вгорі затарабанив дощ. На спину новака впала велика крапля.

— Треба повертатися, — мовила Листоплеса.

— А як же палиця?

Удалині загуркотів грім. З озера здійнявся вітер, борсаючись і штовхаючись, немов розлючений борсук.

— Ми мусимо вертатися до табору, — схвильовано повторила Листоплеса. — Я бачу, що наближаються грозові хмари. Не можна бути надворі в таку погоду.

Хутро Сойколапа наїжилося. Він відчував у повітрі наближення блискавки. Раптовий порив вітру збив його набік, відкинувши від палиці.

— Ходімо! — гукнула Листоплеса.

Хвилі билися об берег, гнані все сильнішим вітром.

— Але як же палиця? — крикнув Сойколап.

Та Листоплеса вже бігла до табору.

— Ходімо! — наказала вона.

Часу засовувати палицю назад під коріння не було. Вітер шарпав Сойколапове хутро і задував у вуха. Дощ періщив прямо в очі. Пригнувшись до землі, Сойколап кинувся за виховницею й побіг до табору.

* * *

Дощ перейшов, але вітер досі стугонів над лощовиною.

Сойколап лежав у гнізді й слухав, як високо вгорі над медичним кублом тріскотить гілля. Листя вихльостувало, немов хвилі об берег. Проте Сойколап усього цього не чув. Його вуха були наповнені шепотом. Лапи аж свербіли, коли він згадував землистий запах палиці. Новак перевернувся й прищулив вуха, проте шепотіння нікуди не зникло. Він витягнувся і почав неспокійно переминати лапами мох під собою.

— Може, підеш прогулятися? — промурмотіла Листоплеса зі свого гнізда. — Поки твоє вовтузіння не розбудило ще й Попелюшколапку.

— Гаразд.

Сойколап підвівся. Йому страх як кортіло вийти в ліс. Він хотів іще раз торкнутися до палиці.

Новак штовхнув перед собою ожину. Вітер приніс змішані запахи новолисту, здавалося, ніби весь ліс нетерпляче хилитається й копошиться. Та Сойколап інстинктивно вже знав, що небо проясніло і з нього світить місяць. Він відчував його холодне сяйво своїм хутром. Коли новак рушив до таборового виходу, тернова загорожа затремтіла.

— Сойколапе?

Крізь тунель до виходка протиснувся Леволап.

— Привіт, Леволапе, — зацікавлено нявкнув Сойколап. Він відчував його провину й тривогу, а братове хутро пахло вітром.

Леволап був у лісі!

— Я оце з виходка…

Він брехав.

Сойколап примружив очі. Чи є в цьому Клані хоч один кіт без секретів?

— А я йду погуляти. — Він також відчув у братових лапах утому і вирішив його перевірити. — Підеш зі мною?

— Якщо хочеш, — обережно відповів Леволап.

Він почувається надто винним, аби відмовити.

Біля виходу чатував Березопад.

— Хто там?

— Це лише ми, — гукнув йому Сойколап. Він підійшов до тернового тунелю. — Просто йдемо в ліс погуляти.

Березопад замуркотів.

— А-а-а, опівнічна пригода, — нявкнув він. — Нагадує мені про мої новацькі дні.

У його голосі звучала ностальгія, хоча він став вояком усього кілька повень тому. Сойколап нічого не відповів. Березопад завжди любив удавати із себе дуже мудрого та досвідченого порівняно з новаками, та медикіт іще не забув, як він скиглив через шпичку в лапі.

Вояк відступив убік, і Сойколап відчув, як вітер шугнув у тунель. Він підкликав Леволапа хвостом.

— Ідеш?

Леволап подався за Сойколапом крізь загорожу.

— Вважайте на лисиць! — гукнув їм услід Березопад.

Сойколап здригнувся. Від спогаду про лисицю, що вискочила з чагарів, коли вони з Ясносердою проходили лісом, його живіт аж звело.

— Не хвилюйся, — заспокоїв його Леволап. — Тепер я вже впораюся з лисицею.

Вони піднялися схилом і пішли далі через верхівку.

— Куди ми йдемо? — запитав Леволап.

— До озера.

Леволап нічого не відповів і не виявив зацікавлення. Сойколапові здавалося, що в голові брата зависла чорна хмара, яка всотувала всі думки. Він спробував зазирнути в цю хмару, але не вловив нічого, крім непевності.

Коли вони вийшли з лісу й подалися вниз трав’янистим схилом, Сойколапові у вуха й вуса вдарив вітер. Кіт махнув хвостом, розпалившись через негоду і думку про те, щоб ще раз доторкнутися до палиці. Він уже відчував запах озера й малював його в уяві — широкий Місячний Став, що брижився та відбивав уламки місяця.

У вітрі змішувалися запахи Річкового, Вітряного та Тіньового Кланів. Невже і справді буде битва?

— Як думаєш, Вітряний Клан планує на нас нападати? — нявкнув він.

Леволап притулився до брата, проводячи його повз кролячу нору.

— Це було б безглуздо. — Сойколапові здалося, що в голосі Леволапа він почув надію. — Їм треба перейматися через Річковий Клан, а не через нас.

— Але як же полювання на білок?

— А чому б вони не мали полювати на білок? По той бік балки ліс належить їм.

Леволап говорив уже як вояк, а не новак, ніби він знав щось таке, чого не знав Сойколап.

Коли їхні лапи торкнулися ріні на березі озера, Леволап завагався.

— Чому ми тут?

— Я тут дещо залишив, — пояснив Сойколап. — Мені треба затягти це до лісу. Я хочу залишити її в безпечному місці, подалі від озера.

— Що саме?

— Палицю.

— Палицю?

— Так! — Сойколап покуштував повітря, сподіваючись вловити її запах. — На ній є позначки. — Його хвіст наїжився від хвилювання, коли він не зміг відчути нічого, крім запаху води. — Я залишив її тут.

— Як вона виглядає?

— Без кори, — нявкнув Сойколап. — Просто гладка деревина. На ній є видряпані позначки.

— Гаразд, — відповів Леволап. — Перевір там, де ти її лишив. А я подивлюся на верхівці узбережжя, раптом її туди занесло вітром.

Сойколап побіг до місця, де він покинув палицю. Його серце закалатало швидше. Він був певен, що вона пропала — і не лише тому, що не відчував її запаху. У його грудях з’явилася темна порожнеча, яка підказувала, що палиці там більше немає.

Він мав рацію.

На камінні нічого не було.

Борючись зі страхом, що стиснув його живіт, Сойколап зиґзаґами бродив узбережжям, обнюхуючи рінь та намагаючись знайти слід палиці. Чому він піддався і втік від бурі? Йому треба було заховати палицю в безпечному місці, перш ніж тікати, мов той лисосердий боягуз!

— Знайшов? — долинув понад вітром нявкіт Леволапа.

— Ні!

Сойколап відчував, як у грудях наростає паніка. Він не міг її загубити!

— Це вона? — раптом вигукнув Леволап.

Сойколап кинувся до брата. Він перечепився об корчак, забивши подушечку, проте все одно зашкутильгав далі до Леволапа.

Та ще перш ніж до нього дійшов, новак уже знав, що це була не та палиця.

— Де позначки? — гаркнув він. — Я ж сказав, на ній були позначки!

— Добре, добре! — обурено спалахнув Леволап. — Я просто намагаюся допомогти.

— Я мушу її знайти.

Сойколап побрів геть, перечіплюючись через камінці та сміття. Пробач. Пробач. Він почувався так, ніби підвів когось, хоч і не розумів, кого саме. Його лапа вже напухла, та йому було байдуже. Невже озеро забрало палицю?

Сойколап рушив униз узбережжям, аж доки вода не лизнула його лапи. Тоді забрів на мілину. Він мусив знайти цю палицю. Холодна вода торкнулася до його живота. Новак зайшов ще далі, борючись із течією. Сойколап пригадав, як упав зі скелі й тонув, борсаючись попід хвилями. Тоді його врятував Воронокрил, але страх перед озером залишився. Зараз цей страх волав до нього, просячи повертатися на берег.

Сойколапе!

У його голові пролунав голос. Щось шарпнуло хутро новака й потягнуло далі. Хвилі вже покривали його спину, і Сойколап підніс підборіддя, аби хоч морда була суха.

Сюди!

З кожним кроком йому доводилося сягати лапами все глибше, аби знайти дно. Але він мусив дістати палицю.

Раптом його лапа наштовхнулася на щось під водою.

Це вона!

Глибоко вдихнувши, Сойколап пірнув і вхопив зубами край палиці. Тоді, відчайдушно перебираючи лапами, потягнув її до берега. Ненароком випустив і, ще раз вдихнувши, знову пірнув та зловив деревину. Новак чіплявся лапами за камінці, намагаючись міцно вхопитися. Палиця була надто важка! Він тягнув і тягнув, силкуючись виволокти її з води. У легенях уже пекло.

Раптом його ноша стала майже невагомою й попливла до берега. Сойколапові залишалося тільки скеровувати її в потрібному напрямку. Голова нарешті опинилася над водою, і лапами розлилося полегшення. Він хапав ротом повітря й кашляв, та все одно не випускав палиці із зубів. Вусами стікала вода.

Нарешті Сойколап дістався до мілини.

— Що, заради Зореклану, ти там робив?

Палиця гепнулась у воду: Леволап відпустив другий кінець.

— Я побачив, як ти зник під водою, і вже подумав, що ти пішов топитися. Але тоді зрозумів, що ти волочиш оце! Не знаю, як ти збирався витягнути її сам.

Вода обтікала палицю. Сойколап провів по ній лапою, шукаючи позначок. Він волів би, щоб ця палиця була не настільки велика і можна було забрати її до табору.

— Глянь, — шепнув новак, проводячи лапою по лініях.

— Ти мало не втонув посеред ночі через якийсь патик із подряпинами! — Леволап обтрусився, бризкаючи на нього водою. — Ти божевільний.

— Ні, — гарячково відрубав Сойколап. — Ця палиця важлива.

Дякую, Сойколапе. Наша пам’ять не зникне, доки ти нас оберігатимеш.

— Ходімо, — нявкнув він. — Треба заховати її під коренем і вертатися до табору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

— Заради Зореклану!

З орляка вибіг Золошуб і розгнівано глянув на Леволапа.

— Як ти міг її впустити?

Трясогузка, яка за мить до цього випурхнула з-під витягнутих лап новака, сіла на гілку над тренувальною лощовиною й перелякано скрикнула, а тоді відлетіла геть до лісу.

Леволап опустив голову. Він мав би її впіймати, та його лапи здавалися важкими, мов каміння.

— Пробач.

Опівнічна прогулянка до узбережжя із Сойколапом геть його виснажила. Він аж затремтів від роздратування. Минулої ночі новак пішов від Вересолапки раніше, щоб виспатися. Чому тільки Сойколап потягнув його до озера і не дав відпочити?

— Ти сьогодні такий неповороткий, мов той борсук, — насварив Леволапа Золошуб.

Косариконіг та Мишколап вийшли з папороті разом із Медолапкою та Піскоштормою.

— Скоріше, мов їжак у сплячці! — підначив Мишколап.

Леволап зиркнув на новака.

Медолапка ляснула Мишколапа хвостом.

— Хто б казав. Ти недавно впустив білку, — нагадала вона.

Леволапові вуха спалахнули. Він не потребував захисту.

— Медолапка має рацію. — Косариконіг тицьнув мордою Мишколапові в плече. — І тобі треба ще попрактикуватися, щоб вправно лазити по деревах.

Мишколап прищулив вуха.

— Ну то ходімо практикуватися!

— Тільки не лізь на Небесний Дуб! — гукнула Медолапка, коли обидва коти рушили до лісу. Мишколап роздратовано змахнув хвостом і зник у чагарях.

Піскошторма повернулася до своєї новачки:

— Ходімо, Медолапко. Подивимось, чи є миші біля старого бука.

— Можна й нам піти? — Золошуб гостро глянув на Леволапа. — Не думаю, що ми тут зараз вполюємо багато птахів.

— Звісно.

Піскошторма вибігла вгору схилом і рушила до лісу. Золошуб поспішив їй услід.

— Не хвилюйся, — прошепотіла Медолапка, порівнявшись із Леволапом. — Я вчора впустила горобця.

Леволап форкнув і побіг наперед, наїживши хутро.

Земля під буком була всипана порожніми коробочками. Це було чудове місце для полювання на мишей, адже їх приваблювали букові горішки. Леволап проскочив поперед Медолапкою в орляк, що ріс довкола моріжка під деревом. Золошуб та Піскошторма вже чекали на них, посідавши під вайями.

— Сподіваюся, тут нам вдасться щось піймати, — нявкнув Золошуб. — Ми ж не хочемо, щоб Клан був голодний.

— Не буде! — гаркнув Леволап. Чому Золошуб не міг дати йому якусь пораду замість того, щоб увесь час наголошувати на помилках?

— Глянь!

Медолапка кивнула на галявину. Поміж звивистим корінням бука сиділа миша, тримаючи передніми лапами горішок. Вона була зайнята — намагалася прокусити шкаралупку.

— Її буде легко піймати, — новачка підбадьорливо моргнула Леволапові. — Вона навіть не знає, що ми тут.

— То чому ти її не зловиш? — просичав він.

Медолапка спохмурніла.

— Я думала, ти захочеш скористатися можливістю.

— Мені не потрібна допомога! — крикнув Леволап. Невже вона думала, що він якесь безпорадне кошеня?

Медолапка опустила погляд. Новака охопило почуття провини. Вона ж просто хотіла допомогти. Він обернувся й визирнув із чагарів. Леволап збирався зловити мишу, аби показати новачці, що йому соромно за свою поведінку.

Проте вона вже зникла.

За кілька хвостів у листі шарудів хтось інший. Леволап припав до землі в мисливській стійці. Борючись із втомою, від якої його кінцівки стали важкі, мов мокре дерево, він підкрався ближче. Листя знову заворушилося, і звідти визирнув крихітний носик. Напруживши кожен м’яз, Леволап приготувався до стрибка.

— Опусти хвоста! — прошипів Золошуб.

Леволап притиснувся задніми лапами ще ближче до землі. Тоді вискочив уперед.

Та йому забракло швидкості. Полівка шугнула під корінь. Леволап глянув на Золошуба, очікуючи якогось коментаря, поради чи навіть розчарування, та його виховник просто мовчки відвернувся.

* * *

Коли Леволап зайшов до табору слідом за Золошубом, Ожинокіготь підвів голову. Громовий воєвода примружив очі. Золошуб поклав до кагату двох мишей і горобця. Леволап не приніс нічого.

— Здобич ще є? — спитав Ожинокіготь, підійшовши до них.

— Так, удосталь, — відповів Золошуб.

Леволап чекав, що виховник розповість Ожинокігтеві, який він сьогодні був неповороткий. Та, на його подив, Золошуб нявкнув:

— Леволапові непогано ведеться на полюванні. Та йому треба ще попрацювати над стійкою.

Чому він не розповів Ожинокігтеві правду? Невже Золошуб у ньому настільки розчарувався, що вирішив покинути все як є? Чи він просто ставився до новака поблажливо, бо його тато був воєводою?

Ожинокіготь легенько плеснув Леволапа поза вухом.

— Я думав, що ти опанував мисливську стійку ще в яслах.

Усім насправді байдуже? Його лапи аж засвербіли від роздратування. Він уже не перший день ледь лапи переставляє і носом клює на ходу, але ніхто на це не зважає. Чому вони не ставляться до його тренувань серйозно? У таборі стільки розмов про битву — невже зараз не було важливо, щоб він тренувався успішно? Новак глянув на Ожинокігтя, та Громовий воєвода вже йшов геть із мишею в зубах.

— Можеш також щось поїсти, — нявкнув Золошуб. — Це був довгий ранок.

— А як же тренування?

— Спершу слід відпочити. — Золошуб уже рушив на інший бік галявини. — Пізніше підемо на бойове тренування.

Схоже, Золошуб і справді в ньому остаточно розчарувався. Може, виховник думав, що їхні тренування — марнування часу. У Леволапові спалахнуло обурення, але одразу й згасло, коли він втомлено глянув на кагат свіжини. Він був надто виснажений, щоб їсти. Усе, чого він хотів, — це згорнутися в гнізді й поспати. Новак подався до новацького кубла і пірнув попід ожинове гілля. Полегшено зітхнувши, він вмостився у гніздечку й заплющив очі.

* * *

— Леволапе! — Його розбудив голос Бубколапа. — Пора на бойове тренування!

Леволап насилу прокинувся, немов кіт, що тонув і намагався виборсатися з води. Над ним стояв Бубколап і торсав його за плече.

— Добре, добре! — нявкнув Леволап. — Забери свої пазурі! Я вже встав.

Він скинув із себе лапу побратима й підвівся. Голову наповнив туман, а тіло наче придавила величезна каменюка. Від сну він став тільки ще більш втомлений.

— Золошуб і Ожинокіготь хочуть, щоб ми пішли разом на бойове тренування.

Леволап зітхнув.

— Що таке? — Бубколап нахилився до нього. — Зазвичай ти не пропустив би шансу спробувати мене побороти. — Його вуса смикнулися. — Ти боїшся?

— Ні!

Звісно, що він не боявся. Я просто хочу поспати!

Новак вийшов з кубла слідом за Бубколапом і закліпав, пристосовуючись до пообіднього сонця. Золошуб і Ожинокіготь уже чекали біля виходу з табору. Вони кивнули Леволапові й рушили до лісу.

Почекайте! Леволап ледве встигав за Бубколапом та двома вояками. Він біг через ліс майже наосліп, перечіпляючись через ожину і притлумлюючи бажання весь час позіхати. Новак спустився, чи, радше, з’їхав схилом у тренувальну лощовину, де вже чекали Бубколап, Золошуб та Ожинокіготь. Витягнувши кігті, Леволап підійшов до них. Він обтрусився, сподіваючись хоч так прокинутися, але в його голові все ще висів туман.

— Починаймо, — нявкнув Ожинокіготь. — Бубколапе, ти прикинься, що захищаєш свою територію. — Вояк смикнув хвостом. — Леволапе, нападай.

Бубколап став у стійку, наїживши хутро на задніх лапах і вимахуючи хвостом. Його очі звузилися до щілинок, а підборіддя ковзало понад землею, ніби у змії.

— Ну ж бо, Левку! — підначив він.

Леволап спалахнув від люті. Не думаючи, він кинувся на Бубколапа, та через сонливість перечепився і полетів на товариша, розпростерши передні лапи. Бубколап став на задні, зловив його за шию та відкинув назад. Перш ніж Леволап устиг відкотитися вбік, Бубколап застрибнув на нього. Леволап намагався виборсатися, проте суперник придавив його своєю вагою.

— Це було легко! — Бубколап тріумфально глянув на Ожинокігтя.

Скориставшись тим, що новак відволікся, Леволап вискочив з-під нього. Він вдарив Бубколапа в бік головою, проте той навіть не поворухнувся. Він повернувся до Леволапа і замахнувся передньою лапою. Леволап ледве встиг пригнутися. Що тепер? Сонливість сповільняла його думки. Поклавшись на інстинкт, новак пірнув під Бубколапа і спробував підскочити й вибити його з рівноваги. Проте він не врахував, що Бубколап важив значно більше. Кіт просто всівся на нього і знову притиснув до землі.

Переможений Леволап обм’як. Кожен його рух був погано продуманий. Бубколап устав з нього і сів біля Ожинокігтя, обгорнувши лапи хвостом.

Золошуб вирячився на свого новака.

— Це все, на що ти здатен?

Леволап скочив на рівні. Його вуха палали. Тепер він уже прокинувся, і його тіло аж пекло від злості.

— Я не винен, що ти навчив мене неправильних прийомів!

В очах Ожинокігтя промайнув шок, але Золошуб зберігав спокій.

— Ти думаєш, хто-небудь повірить, що це я навчив тебе цих незграбних рухів?

— Ну, якби так, то це була б перша річ, якої ти навчив мене сьогодні!

А оце вже Золошуба зачепило. Очі вояка запалали.

До них підійшов Ожинокіготь.

— Леволапе, справжній вояк ніколи не звинувачує побратимів у своїх помилках. — Він повернувся до Золошуба. — Я думаю, тобі треба поговорити зі своїм новаком. Ходімо, Бубколапе. Продовжимо тренування он там.

Хутро на Золошубовій спині йшло брижами. Він проводжав Ожинокігтя поглядом на протилежний бік галявини. Раптом Леволапові стало холодно. Від гніву не лишилося й сліду. Він зайшов задалеко.

— Пробач, — нявкнув новак.

Золошуб повернувся і суворо глянув на Леволапа.

— Я намагався зробити з тебе найкращого новака, — прогарчав він, — але останнім часом у мене таке враження, що я треную слимака. Ти ніби чуєш тільки половину з того, що я кажу, а те, що чуєш, одразу забуваєш. Колись у тебе був інстинкт до полювання і битви, але він зник, і я не знаю куди.

Леволапові вуса затремтіли. Новак не міг заперечувати, що останнім часом став неуважний, але він думав, що цього ніхто не помічає.

— Обіцяю, що більше старатимусь.

— Доведеться, якщо не хочеш залишитися в новацькому кублі й побачити, як Лиско та Крижинка стануть вояками раніше за тебе!

— Я буду!

У животі Леволапа замлоїло від страху, але не перед Золошубом, а перед провалом. Раніше все давалося йому так легко. Думка про те, що доведеться докладати зусиль, аби триматися в одному темпі з іншими, сповнювала його жахом.

— Добре, — кивнув Золошуб. — Почнімо ще раз.

Леволап розправив плечі.

— Гаразд.

— Спробуймо захист від борсука.

Леволап закліпав.

— Але… він же найважчий.

— Я знаю. — Золошуб став у стійку. — Дивись уважно.

Вояк став на задні лапи і скочив уперед — достатньо високо, щоб перелетіти борсука. Він приземлився, не падаючи на передні лапи, і крутнувся так швидко, що Леволап аж зачудувався, як йому вдається тримати рівновагу. Тоді кіт пірнув, став на всі чотири і повернувся вбік, клацнувши зубами, ніби примірявся на задню лапу борсука.

— Тепер повтори, — наказав він. — І не забувай, що борсук удвічі більший за кота, тож стрибай якомога вище. Тобі не можна опинитися на борсуковій спині: якщо він перекотиться, то розчавить тебе.

Серце Леволапа закалатало. Новак став на задні лапи. Він спробував скочити вперед, проте втратив рівновагу і повалився набік, гупнувши передніми лапами об землю.

— Знову! — скомандував Золошуб.

Леволап відштовхнувся від землі й спробував ще раз стрибнути. Цього разу йому вдалося підскочити, але він перекинувся і знову впав на всі чотири.

— Додай у стрибок більше енергії, — нявкнув Золошуб. — Більшість твоєї сили зосереджено в задніх лапах, скористайся нею!

— Але я не можу зберегти рівновагу, — відповів Леволап.

— Тоді пробуй, поки не зможеш!

— Золошубе! — гукнув з іншого боку галявини Ожинокіготь. — Я хочу спробувати на Бубколапові подвійний напад. Можеш мені допомогти?

Бубколап уже був готовий битися з двома вояками? У Леволапа аж подушечки запекли від заздрощів. Мені вони ніколи не дадуть таке спробувати!

Золошуб примружив очі.

— Продовжуй вправу, — наказав він і побіг до Громового воєводи.

Леволап відчув, як його кінцівки слабшають від відчаю. Чому Золошуб дав йому таке важке тренування? Він намагався виставити його ще більш нікчемним? Новак став на задні лапи. Він заточився, ще перш ніж спробував стрибнути, і замахав передніми лапами. Тоді роздратовано приземлився. Мені це ніколи не вдасться!

— Звісно, вдасться!

Хтось потерся об його хутро і грубо підштовхнув, так що новак аж послизнувся на вологому моху.

Леволап розгнівано зіп’явся на рівні.

— Що ти…?

Раптом він завмер.

Ожинокіготь, Золошуб та Бубколап досі були на тому боці галявини.

Хто мене штовхнув?

— Зосередь погляд на чомусь попереду, — прогарчав голос. — Це єдиний спосіб втримати рівновагу.

Леволап перелякано витріщився. На нього з лісу дивилася пара очей. Поміж орляком рухалася розмита, немов мряка, постать.

— Тигрозір!

Леволап схвильовано озирнувся на побратимів. Чи могли вони теж його побачити?

— Мене бачиш тільки ти. — Здавалося, що Тигрозір читає його думки. — Вони не в курсі, що я тут.

— Але чому ти тут?

Леволап задрижав.

— Щоб тобі допомогти. — Тигрозір примружив очі. — Здається, тобі це не завадить.

Леволап спалахнув від сорому.

— Я буду борсуком! — Тигрозір став у стійку перед ним.

Леволап насупив брови. Як він зможе битися з цим примарним вояком? Він же його практично не бачить!

— Спробуй! — наказав Тигрозір. — І не забувай тримати погляд на чомусь нерухомому.

Леволап глибоко вдихнув і зосередився на березі на краю галявини. Зібравшись із думками, новак став на задні лапи. Він тримав рівновагу! Тоді напружив кожен м’яз у задніх лапах і вистрибнув; перелетів Тигрозора й приземлився за ним. Кіт повернувся й відчув, що валиться набік. Тигрозір крутнувся спритно, мов змія, і підштовхнув новака назад, аби він зміг закінчити поворот. Леволап відновив рівновагу, пірнув і викрутився, щоб укусити Тигрозора за задню лапу.

— Непогано, — нявкнув Тигрозір, ухилившись від укусу. — Але в тебе не завжди буду я, щоб повернути баланс.

Принаймні це вже було краще, ніж раніше! Леволап відійшов на початкову позицію, а Тигрозір знову став перед ним у стійку. Цього разу новак напружив усі м’язи в тілі, перш ніж стати на задні лапи і стрибнути. Він приземлився ідеально й опустився, вищиривши зуби на Тигрозорову лапу.

Проте Тигрозір уже підвівся й закрокував.

— Це вже на щось схоже, — прогарчав він. — Але тобі треба ще махати передньою лапою, коли повертаєшся. Так ти зможеш борсука і подряпати, і вкусити.

Серце Леволапа загупало від захвату. Він так уже давно не почувався.

— Я хочу спробувати!

Йому все вдалося ідеально з першого разу.

Тигрозір ухилився від різкого Леволапового удару.

— Значно краще!

— Як ти тут справуєшся?

Від Золошубового вигуку Леволап аж підскочив. Він винувато обернувся і побачив, що виховник наближається до нього. Тоді перелякано озирнувся.

Тигрозір зник.

Золошуб примружив очі.

— Ти ж тренувався?

— Так, — притьмом нявкнув Леволап.

— Покажи.

Леволап виконав прийом іще краще, ніж із Тигрозором. Він приземлився в ідеальну стійку і підвів погляд на Золошуба. Очі виховника палахкотіли.

— Вийде з тебе вояк!

Він підкликав хвостом Ожинокігтя.

— Ходи подивися.

Ожинокіготь підбіг до них. За ним підскочив Бубколап.

— Бубколапе, ти за борсука, — наказав Золошуб.

Новак присів, а Леволап став на задні лапи і перестрибнув через нього. Він крутнувся і хльоснув кігтем, зачепивши Бубколапове хутро, а тоді закінчив прийом, вчепившись зубами в задню лапу суперника.

— У борсука проти нього не було б жодного шансу! — гордо нявкнув Золошуб.

— Міг би стрибнути вище, — нявкнув Бубколап.

— Це б його сповільнило, — заперечив Золошуб.

— Ожинокігтю? — Леволапові кортіло дізнатися, що думав його батько. — Це нормально було?

Громовий воєвода виглядав схвильованим.

— Усе було чудово, — нявкнув він. Тоді повернувся до Золошуба. — Це ти його навчив прийому з кігтем?

— Ні, він сам це придумав.

— Справді?

Ожинокіготь неначе пропалював сина своїм поглядом.

Леволап винувато кивнув. Невже його батько впізнав рух Тигрозора?

— Тобі сподобалось?

— Це гарний прийом. — Ожинокіготь погладив його по спині хвостом. — Повертаймося до табору.

Воєвода Громового Клану подався геть із галявини. Його смугастий хвіст зник в орляку. Бубколап вищирився до Леволапа, а тоді рушив за своїм виховником у чагарі.

— Ти йдеш? — нявкнув Золошуб.

— Одну секунду.

Леволап хотів подивитися, чи повернеться Тигрозір. Він хотів дізнатися, чому темний вояк проявляв до нього стільки уваги. Це ж Сойколап умів спілкуватися з їхніми предками. Коли Золошуб подався в кущі папороті, Леволап оглянув галявину. Проте від Тигрозора не було ні сліду. Смугастий вояк зник.

Леволап обтрусився, намагаючись позбутися сумнівів, що напосідали на нього. Він мав би бути вдячний. Тигрозір переймався його тренуванням навіть більше, ніж Леволапів виховник.

— Дякую, Тигрозоре, — прошепотів новак і подався за побратимами до табору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

— Стережися! — застеріг Сіросмуг, тримаючи в зубах гілку ожини, яка заважала йому говорити.

Падуболапка відстрибнула назад, ледве встигнувши уникнути колючок. Поруч пробігла Міллі, намагаючись допомогти перенести гілку через галявину.

— Я думала, кубло вже готове, — нявкнула Падуболапка до Ліщинолапки, махнувши хвостом на прибудову до вояцького кубла. Стіни були товсті, а дах надійно тримався на місці. Нащо їм треба ще ожини?

— Це не для вояцького кубла. — Ліщинолапка похитала сіро-білою головою. — Вони укріплюють ясла.

Падуболапка похолола. Чому всі були такі впевнені, що попереду битва?

Папоротехмарка заходилася відганяти Лиска і Крижинку від ясел, а Сіросмуг із Міллі тим часом обгорнули галуззям і без того густо перевитий кущ.

Ліщинолапка кивнула на кагат, біля якого Мишколап уже обирав собі денну перекуску:

— Ти йдеш?

Падуболапка похитала головою. Вона не була голодна. Ще від Зборища в ній нуртувала тривога. Крім того, вона мала йти полювати з Орлякошубом — може там і попоїсти. Новачка спостерігала, як Ліщинолапка взяла мишу з кагату і всілася біля Мишколапа.

Зненацька жимолость заворушилась і з кубла старійшин вибігла Ясносерда. Одноока кішка вигукувала вказівки через плече:

— Швидко, сюди!

За нею вишмигнув Довгохвіст. Мишошубка дибала йому вслід.

— Не розумію, нащо нам тренуватися, — кашлянула Мишошубка. — Я знаю, що й до чого.

Ясносерда зупинилася біля кам’яної річки.

— Ви маєте знати все на зубок, якщо на нас нападуть уночі.

Довгохвіст підійшов до Ясносердої:

— Удень, уночі — мені все одно.

Його незрячі очі дражливо поблискували. Мишошубка підшкутильгала до нього.

— Я в цьому таборі вже достатньо довго, аби його знати.

Падуболапка чула, як сипить старійшина, намагаючись вилізти по камінню до Високого Виступу. Довгохвіст ліз за нею, підштовхуючи, коли її лапи ковзалися. Зелений кашлюк ослабив Мишошубку значно сильніше, ніж хтось із них наважувався визнати, а надто сама Мишошубка. Несправедливо змушувати її перенапружуватися на тренуваннях, особливо для битви, якої, можливо, і не буде.

Шипокіготь та Білокрила пройшли повз Падуболапку. Шипокіготь зиркнув на неї.

— А ти хіба не маєш допомагати з укріпленням?

— У мене тренування з Орлякошубом, — пояснила Падуболапка.

— Добре. — Шипокіготь спинився під Високим Виступом, на якому Бурешуб і Студня ділились язиками. — Наші новаки мають бути напоготові.

Студня підвела голову.

— Ти такий упевнений, що битва буде?

— Краще завжди бути напоготові, — прогарчав Шипокіготь.

Бурешуб сів рівно.

— Це безглуздо, — нявкнув він. — Чого б то Вітряний Клан мав на нас нападати?

— Так! — проясніла Студня. — Це з Річковим Кланом у них проблеми.

— Що б не сталося з Річковим Кланом, це зачепить нас усіх, — нявкнула Білокрила.

Шипокіготь смикнув хвостом.

— Якщо Річковому Клану доведеться залишити свою територію, куди вони підуть?

— Їм доведеться знайти нову домівку, — нявкнула Білокрила.

— Жодні кордони не будуть у безпеці, — зітхнув Бурешуб.

Шубка Падуболапки аж наїжилася від тривоги. Як чотири Клани зможуть уціліти, якщо Річковий Клан втратить свої угіддя?

— Падуболапко? — Орлякошуб уже прямував до неї.

— Ми йдемо на полювання?

— Плани змінилися. — Сьогодні в нас бойове тренування новаків.

Бойове тренування!

Виховник поквапився до тунелю.

— Зустрінемось у тренувальній лощовині.

Падуболапка побрела до виходу з табору. Вона не хотіла тренуватися для битви, яка могла стати кінцем приозерного життя чотирьох Кланів. Слова Бурешуба відлунювали в її вухах: «Жодні кордони не будуть у безпеці».

Вона мусила це зупинити!

Новачка повернулась і мало не втелющилась у Мишколапа. Його зелені очі сяяли.

— Орлякошуб тобі сказав?

Ліщинолапка шматувала землю кігтями.

— У нас бойове тренування!

Падуболапка витріщилася на них.

— Виходьте без мене, — прошепотіла вона.

— А що ти робитимеш? — запитав Мишколап.

— Нічого такого, — нявкнула новачка. — Я вас дожену, коли закінчу.

— Але що сказати Орлякошубові?

Падуболапка не відповіла на стривожене запитання Ліщинолапки. Вона вже протиснулася повз своїх товаришів і вийшла на середину галявини. Орлякошуб зупинився побалакати з Бурешубом. Падуболапка швидко пірнула за кубло старійшин.

— Уяви собі, вона думала, що я не вилізу на Високий Виступ, — почувся хрипкий нявкіт Мишошубки. — Скоро нас почнуть вчити, як умиватися.

— Ну, принаймні ми тепер готові, — примирливо нявкнув Довгохвіст.

— Та я народилася готова! — пробурчала Мишошубка.

Падуболапка наїжачилася від передчуття, коли Орлякошуб нарешті кивнув Бурешубові: «Побачимось». Золотистий вояк попрямував геть із табору.

Падуболапка вислизнула з-поза жимолості й полізла вгору по камінню до Високого Виступу.

— Вогнезоре! — вона забігла в печеру і закліпала від раптової темряви.

Очі Вогнезора зблиснули в тінях. Піскошторма вискубувала пір’я з горобця в дальньому кутку печери.

— Що таке, Падуболапко? — підвівся Вогнезір.

— Ти не можеш цього допустити! — нявкнула новачка.

Піскошторма підійшла до Вогнезора.

— Що допустити?

— Битву, до якої всі готуються!

— Битви може й не бути, — спокійно нявкнув Вогнезір. — Але нема нічого поганого в тому, щоб приготуватися.

— Але чому ми готуємося до бою з Вітряним Кланом, якщо насправді маємо допомагати Річковому? — Падуболапка виступила наперед, її лапи тремтіли. — Коли я говорила з Верболапкою на Зборищі, вона була така засмучена! Усі Річкові коти були засмучені. Їм потрібна наша поміч. А ми що робимо? Ми готуємося нападати на Вітряний Клан!

— Я не маю наміру нападати на Вітряний Клан, — нявкнув Вогнезір, обгорнувши лапи хвостом. — Але ми маємо бути готові на випадок, якщо вони нападуть на нас.

Падуболапка не розуміла, як Вогнезір може бути такий дурний.

— Вітряний Клан не нападе. Проблеми в Річкового Клану!

— Якщо Річковому Клану доведеться переселятися на землі Вітряного, тоді Вітряний може спробувати забрати угіддя в нас, — пояснив Вогнезір.

— Та Річковий Клан нізащо не захоче жити на рівнині! — Вуса Падуболапки затремтіли. — Вони хочуть залишитися біля озера, де можна рибалити.

— Клани пристосуються до всього, якщо буде треба, — нахилилася вперед Піскошторма.

— Вітряний Клан же пристосувався полювати в лісі, — кивнув Вогнезір.

Падуболапка люто махнула хвостом.

— Чому б нам не спробувати розв’язати проблему до того, як справа дійде до битви?

Вогнезір підняв лапу, просячи її заспокоїтись.

— Річковому Клану треба дати можливість самостійно впоратися з проблемами.

— Але що, коли вони не можуть?

Зовні пролунали кроки. Падуболапка озирнулася на Листоплесу, котра заходила до печери.

— Я так і думала, що почула твій голос, — підморгнула вона Падуболапці.

Вогнезір схилив голову перед Листоплесою.

— Падуболапка переймається через битву.

— Та битви й не має бути!

— Звісно, що не має, — запевнила її Листоплеса. — Коли я говорила з Мільгокрилою на Зборищі, вона сказала, що Річковий Клан дає раду зі своєю проблемою. Але якщо вони не зможуть її розв’язати — маємо бути готові.

— Але якщо ми їм допоможемо, — нявкнула Падуболапка, — то в них точно все буде добре.

Листоплеса похитала головою.

— Ми маємо дозволити Річковому Клану самостійно владнати свої справи.

— Листоплеса має рацію, — нявкнув Вогнезір. — До того ж допомога Річковому Клану означатиме вторгнення на територію Вітряного.

— Чи Тіньового, — додала Піскошторма.

Листоплеса погладила Падуболапку хвостом.

— А від цього всім стане тільки гірше, чи не так?

Падуболапка відсахнулася від Листоплесої, наїживши хутро. Її не треба було заколисувати, як кошеня, якому наснився поганий сон! Чому вони не могли сприйняти її серйозно?

— Тебе там Орлякошуб не чекає? — поцікавилася Піскошторма.

— Не можна прогулювати впоряд, — нагадав їй провідник.

Падуболапка повернулась і побрела з печери. З-під її лап посипалися камінці, і вона сплигнула на галявину.

— Зажди!

Падуболапка озирнулася. За нею квапилася Листоплеса.

— Я бачу, що ти розчарована.

— Чому ніхто з вас не слухає? — озлилася на неї Падуболапка.

— Ти мусиш пам’ятати, — примирливо сказала медикішка, — що ми всі досвідченіші за тебе. Ти маєш нам довіряти, бо ми знаємо краще.

— Зореклан хоче, щоб ми допомогли Річковому Клану, — нявкнула Падуболапка.

— Ти цього не знаєш напевне, — кліпнула Листоплеса. — Я знаю, що ти переживаєш за Верболапку, але ти зараз проходиш вояцьке тренування. Негоже так тісно дружити з котами інших Кланів.

Падуболапка зиркнула на неї. Мова не про Верболапку. Мова про майбутнє всіх чотирьох Кланів! Вона пильно дивилася в очі Листоплесої і бачила тільки лагідну турботу. Як горохом об скелю!

— Іди знайди Орлякошуба, — мовила Листоплеса. — Він щойно рушив у тренувальну лощовину.

— Я знаю, де він, — крізь зціплені зуби просичала Падуболапка.

— Я впевнена, що він на тебе чекає.

Листоплеса торкнулася Падуболапчиної щоки і пішла.

Падуболапка витягнула кігті. Якби ж вона могла з’ясувати, що відбувається в Річковому Клані, — можливо, тоді вона переконає Вогнезора допомогти і Кланам не доведеться битися.

Вона мусить поговорити з Верболапкою.

Новачка кинулася до виходу, обшарпуючи шубку в тернях. Назовні роззирнулась. Нікого не було. Вона поспішила до лісу, в інший бік від тренувальної лощовини, і попрямувала до Вітряної межі.

— Білка!

Повітря пронизав радісний вигук Березопада. Падуболапка пірнула в кущ папороті, притиснувшись животом до землі. Кроки наближалися. Вона визирнула крізь зелені вайї та побачила Березопада із Золошубом, котрі мчали зі схилу. Леволап летів за ними, розпушивши хвоста. Вона знову заховалась у зелень і затамувала подих. Папороть зашелестіла, і патруль прошмигнув за хвіст від неї.

Падуболапка заплющила очі. Тільки б вони мене не побачили!

Крізь калатання серця вона розчула, як кроки стихли в лісовій далині. Шубкою пробіг дрож від полегшення, новачка вибралася зі схованки і рушила вгору схилом. Нагостривши вуха й принюхуючись, вона вибігла нагору, а тоді попрямувала вниз, геть із лісу, через багнисті трави до Вітряного кордону. Запах Вітряного Клану забивав їй носа, лапи тремтіли. Межу помітили недавно.

Падуболапка оглянула зарослий вересом схил, що здіймався до рівнини.

Ні сліду патрулів.

Хвіст тремтів. Новачка переступила межу. З голубино-сизого неба накрапав дощ. «Він приховає мій запах», — подумала Падуболапка, відчуваючи полегшення від крапель, що просочувалися крізь її хутро. Вона брела крізь верес, прямуючи вниз, до озера, і нарешті спустилася з торф’янистої землі на прибережну рінь. Так само пригинцем вона перелізла до берега. Щоб залишатися з безпечного боку, побрела мілководдям. Вода приховає її запах навіть краще. Новачка здригнулася від холоду, коли хвилі лизнули хутро на животі, але так Вітряний Клан принаймні не запідозрить, що хтось із Громового був на його території.

Задощило сильніше, краплі сичали, розбиваючись об поверхню озера. Дощ стікав вусами. Падуболапка глянула на вересовище, що повзло вгору від берега, молячись, аби патрулю, який може надійти з рівнини, її чорна шубка здалася прогнилою колодою на сірій воді. Вона бачила рогозу, що цяткувала берег попереду; Річкові угіддя були вже близько. Падуболапка прискорила крок. В очеретах легше сховатися. Рінь під лапами перейшла в намул, і новачка відчула міцний запах Річкового Клану. Вона вилізла з мілководдя на очеретяну купину, опинившись на сухому під заслоною височезних рослин.

Зненацька попереду хтось закричав.

Падуболапка завмерла і покуштувала повітря. Свіжий вояцький запах. Мисливський патруль?

Вона знову припала до землі, тремтячи від холоду і страху, аж тут крізь очерет помітила сіру шубку Мрячконіжки. Річкова воєвода когось вистежувала. Вона підійшла ближче, і Падуболапка позадкувала. Притиснулася до землі, сподіваючись, що шубка вже достатньо промокла, аби не видати її запах.

Зненацька Мрячконіжка кинулася вперед, оголивши кігті. А вже за мить випросталася, тріумфально посмикуючи вусами: у її зубах висіла водяна миша. Падуболапка полегшено зітхнула — Річкова воєвода розвернулась і пішла геть. Мрячконіжка була худа, а її зазвичай лискуче хутро потьмяніло. Вочевидь, Річковий Клан голодував.

Падуболапка вичекала кілька секунд, а тоді обережно рушила далі. Острів був уже неподалік, а дерево-місток виднілося на березі. Як непомітно його перейти? Вона знову заціпеніла від тривоги, що скувала її лапи. Я зайшла аж сюди… Вислизнувши з-під захисту комишів, новачка майнула багнистим берегом і пірнула в плетиво коренів біля підніжжя переправи. Забившись туди, вона оглянула берег, відчуваючи, як у вухах пульсує кров. Принюхалася до повітря.

Ні сліду котів.

Новачка обережно пробралася крізь коріння і заплигнула на міст. Не відриваючи живота, поповзла стовбуром, кігтями впиваючись у слизьку кору. Заледве наважуючись дихати, вона нагострила вуха, наслухаючи шум навкруги. Тоді злізла на іншому березі, трясучись від полегшення, і сковзнула крізь гілля.

Куди тепер?

Це було не Зборище. Падуболапка не могла просто пробратися підліском і вийти на галявину. Як вона мала знайти Верболапку?

У лапах засвербіло, коли вона раптом збагнула, що неподалік від берега весь пляж заріс чагарями. Там дерева доходили до води, коріння зміїлося просто в озеро, а папороть і ожина опушували пружок острова.

Падуболапка глибоко вдихнула і помчала через маленьку смужку відкритого пляжу. Пірнула під завісу папороті. Вайї кінчиками опускались у воду, утворюючи тунель навколо краю острова.

Де, заради Зореклану, медичне кубло? Падуболапка молилася, аби швидше впіймати запах Верболапки. Але що, коли запах приведе її вглиб, у серце нового Річкового табору? Вона проповзла тунелем, перебралася через коріння і занурилася в хащі ожини, коли-не-коли ковзаючись на багнистому березі та провалюючись у холодне озеро.

Раптом чагарі закінчилися. Попереду тяглися скелі — грубі, пласкі та чорні на тлі води. Падуболапка підвела голову, нашорошивши вушка, і покуштувала повітря. Вона чула звуки Річкового Клану, що долинали з острова: королеви балакали, кошенята нявчали, старійшини скаржилися на кліщів. Але ні звуку від вояків чи новаків. Падуболапка спохмурніла. На Зборищі весь острів кишів Річковими котами. Де ж усі вони зараз?

Немає часу про це думати!

Де Верболапка?

Падуболапка здригнулась. Вогке хутро обліпило тіло. Вона геть змерзла і була далеко від дому. У грудях здіймалася паніка. Що, коли їй не вдасться знайти подругу?

Тоді новачка почула писк. Десь попереду квилило кошеня:

— Боляче!

— Зараз поболить і перестане, — заспокоїв його нявкіт королеви.

Падуболапка відчула запах трав. Хтось давав кошеняті нагідки!

Вона підповзла до грубої пласкої загати, йдучи на запах. Він долинав з-поза кам’яного прискалка. Припавши до землі так низько, як лише могла, Падуболапка прослизнула за край і визирнула крізь шпарину між камінням.

— Нагідки вже закінчуються.

Верболапка!

Новачка Річкової медикішки сиділа в улоговині в самому серці прискалка, лапками розтираючи листя об грубу кам’яну долівку.

— Кошенята постійно заганяють собі глицю в лапки.

Мільгокрила сиділа на поближньому підвищенні та втирала язиком трави в лапку кошеняті, яке все жалібно нявчало. Біла киця тримала кошеня лапами, а воно намагалось ухилитися від язика Мільгокрилої.

— Спробуй не підпускати її до глиці, Кригокрило, — порадила Мільгокрила.

— Це непросто, — зітхнула королева.

— Знаю, — погодилася Мільгокрила. — Я піду з тобою до ясел і трохи повідгрібаю голки від входу.

Королева підняла доньку за карк і понесла її геть від каменюк загатою, що вела до табору. Киця все нявчала. Мільгокрила пішла за королевою.

Упевнившись, що всі інші кішки достатньо далеко, Падуболапка просичала в шпарину між камінням:

— Верболапко!

Новачка завмерла.

— Хто це?

— Це я, Падуболапка!

Вона швидко перелізла на інший бік каменюччя і сплигнула в улоговину біля Верболапки. Усередині прискалка було більше місця, ніж вона уявляла. Це була печера, вимита водою протягом численних повень, але захищена від вітру і дощу низенькою стелею.

Верболапка присіла, шоковано дивлячись на подругу.

— Що ти тут робиш?

— Я ж обіцяла, що прийду, — нагадала Падуболапка.

— Хтось іще знає, що ти тут?

Падуболапка похитала головою. Тоді напружилась. У печеру проник запах Мільгокрилої.

— Падуболапко? — різко прозвучав голос медикішки.

Падуболапка обернулась.

— Я вернулась по макове насіння. — Річкова медикішка стояла на вході. Її кістки аж випиналися з-під шубки. — Падуболапко! Що ти тут робиш?

— Я мусила щось зробити! — у відчаї нявкнула Падуболапка. — Громовий Клан готується до битви з Вітряним. Усі налякані тим, що буде, якщо Річковий Клан втратить свої угіддя.

Мільгокрила глянула на неї.

— Річковий Клан нічого не втратить.

— Як ти можеш бути впевнена? — Падуболапка окинула поглядом кощаву поставу медикішки, геть не переконана в її словах. — Ти вочевидь голодуєш, і ви досі живете на острові.

Верболапка потерлася об подругу.

— Це ненадовго.

Падуболапка глянула на охайні ряди трав під стіною печери. Схоже, Річковий Клан збирався пробути тут іще якийсь час.

— Але ви перенесли сюди все зі старого табору, — зауважила вона.

— Покажи їй, — зітхнула Річкова медикішка.

— Справді? — здивувалася Верболапка. — Зараз?

Мільгокрила кивнула.

— Але так, щоб вас не побачили.

Верболапка кивнула і вибігла з печери. Падуболапка поквапилася за нею, її хутро здибилося від цікавості. Вона пробігла слідом за Верболапкою по невеликій загаті та вернулася на берег.

— Перепливімо на велику землю, — нявкнула Верболапка. — Так легше бути непомітними.

Падуболапка перелякано наїжила хутро.

— Я знаю, що промокла як хлющ, але плисти я не буду!

Переправа лежала всього за кілька лисячих хвостів перед ними.

— Добре, добре, — нетерпляче нявкнула Верболапка. — Але нам треба якось тебе замаскувати. Запах пробивається. — Вона оглянула берег, прядучи вусами. — Ходи за мною.

Новачка рушила крізь трав’яні купини, що росли практично із самої води.

— Ось.

Перш ніж Падуболапка встигла заперечити, кішка зачерпнула лапою брунатного багна і розтерла його по шубці подруги. Та здригнулася.

— Що це?

Каша пристала до її шубки, липка і смердюча.

— Видряче лайно, — нявкнула Верболапка. — Воно приховає твій Громовий запах.

— Ти жартуєш! — закашлялась Падуболапка.

— Потім відмиєш, — цитьнула Верболапка. — Просто мовчи і стій спокійно.

Вона розмастила ще кілька грудок по боках Падуболапки. Громова новачка вже пошкодувала, що прийшла. Тоді Верболапка побігла вперед і оглянула берег обабіч озера.

— Швидко!

Вона вибралася на пляж, а звідти — на велику колоду.

Падуболапка побігла за нею, ковтаючи нудоту, що піднімалася в горлі від смороду видрячого лайна.

— Ти впевнена, що ця штука мене приховає? — просичала вона посеред мосту. — Цей сморід такий сильний, що і Громовому Клану чутно.

— Упевнена.

Верболапка зістрибнула зі стовбура, перейшла берег і пірнула в трави. Падуболапка не відставала, важко переступаючи по м’якому ґрунту. Болото чіплялося до лап і живота. Верболапка ж, здавалося, плигала по купинах, навіть не торкаючись болота. Падуболапка пильно до неї придивилась і почала йти точно слід у слід — на її полегшення, з’ясувалося, що коли точно слідувати за подругою, лапи і живіт залишаються сухими.

Нарешті земля стала твердішою, і Падуболапка відчула лапами траву. Верболапка вела її вгору схилом. Там росли дерева, а підлісок був густий і соковитий. Укіс усе крутішав, аж поки Падуболапка не зрозуміла, що тепер вона підіймається на червону піщанисту скелю. Новачка йшла за Верболапкою, котра стрибала далі й далі, відштовхуючись від каменюк. Нарешті дві киці продерлися до трав’янистого бережка на вершині. Засапана Падуболапка глянула вниз, де, поблискуючи крізь свіже зелене листя, сяяло озеро.

— Куди ми йдемо? — нявкнула Падуболапка.

— За мить побачиш.

Верболапка попрямувала вгору берегом і зникла у високій траві.

Падуболапка поквапилася за нею.

— Глянь, — мовила Верболапка, зупинившись.

Падуболапка підлізла до неї, і подруга обережно розгорнула траву. Обидві визирнули. Унизу, попри сам схил, стікав широкий струмок. Посередині здіймався острів, який так різко розділяв течію, що в місці, де розходилися води, кипіли густі буруни. Острів був покритий маленькими деревами та кущами, що зеленіли поміж брунатних хвиль.

— Це наш старий табір, — пояснила Верболапка.

Падуболапка почула стукіт каміння і заціпеніла.

— Що це?

— Вояки працюють.

— Працюють? — закліпала Падуболапка.

Раптом вона помітила шубки Річкових вояків і новаків, що миготіли в траві на тому березі потоку. На ближньому березі Падуболапка впізнала новачок — Стрибколапку і Мільколапку. Вони допомагали Шуваровусові та Повхозубові пересувати каміння, підштовхувати його до струмка і скидати, так що воно з гучним плюскотом падало у воду.

— Що вони роблять?

— Перекривають потік, щоб він став глибший і ширший, — відповіла Верболапка.

Чорнокіготь — м’язистий, широкоплечий чорний кіт — загукав з протилежного берега:

— Швидко! Хапайте, що можете!

Він викрикував накази воякам, котрі відважно перестрибували через потік із клаптями мохової підстилки в зубах.

— Нам треба врятувати все, що зможемо, — пояснила Верболапка. — Соснові голки на острові геть не годяться, щоб захищати гнізда від негоди.

— Але чому ви все це робите?

Падуболапка не могла зрозуміти, що відбувається. Старий табір здавався доволі безпечним, він був захищений розділеним потоком не гірше, ніж Громовий Клан — кам’яними скелями.

Вище за течією почувся застережний крик, і берегом збігла Мільколапка:

— Вони йдуть!

Усі Річкові коти притьмом покидали все, що несли і штовхали, і дали драпака з острова, прямуючи до озера.

Падуболапка нагороїжилась.

— Що таке?

— Зараз побачиш, — нявкнула Верболапка.

Через трави з дальнього кінця струмка вийшла зграйка Двоноженят. Вони тягли покорчені гілки по землі й гучно перенявкувались. Падуболапка дивилась, як найбільше Двоноженя застрибнуло з берега на камінь, що заледве виднівся над поверхнею, тоді на сусідній і ще далі. Небезпечно балансуючи на одній лапі, воно потяглося до острова і почало палицею штурхати кущі. Решта Двоноженят загаласувала, підтримуючи його і здіймаючи в повітря свої безволосі лапи.

Падуболапка розпачливо подивилася на подругу.

— Тепер розумієш, чому ми мусили піти? — змахнула хвостом Верболапка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

— Чорнокіготь придумав зіштовхувати каміння в річку, — пояснила Верболапка.

Падуболапка схилила голову набік.

— Але це перекриє потік води.

— Саме так, і тоді річка вгорі стане глибша і ширша, а острів буде краще захищений.

Падуболапка була вражена.

— Але чи вистачить цього, щоб Двоноженята перестали до вас лізти?

— Коли потік наповниться, ми накладемо барикади з орляка. — Верболапка зупинилася, щоб перевести подих. — Двоноженята не намагаються нас скривдити. Я думаю, що вони просто граються. — Вона нахилила голову, щоб змити червоний пісок зі своїх подушечок. — Вони точно як наші кошенята. Якщо ми зробимо підхід до острова надто складним, вони здадуться і підуть гратися деінде.

— І тоді ви зможете перебратися назад на острів! — здогадалася Падуболапка.

Річковий Клан не мав жодного наміру переселятися на територію Вітряного Клану. Її лапи засвербіли. Вона вже не могла дочекатися, коли дістанеться додому й розповість усе Вогнезорові. Вітряні кордони були абсолютно безпечні, сусідам не потрібно буде намагатися забрати землі в Громового Клану. Не буде ніякої битви!

Верболапка збігла вниз і почала петляти між рогозом. Падуболапка поспішила за нею.

— Чому Леопардозірка просто не розказала іншим Кланам, що відбувається?

— Щоб ми виглядали слабкими, бо нас вигнали з власного дому?

— Але інші Клани могли б допомогти.

— Річковий Клан здатен сам розв’язати свої проблеми!

Падуболапка опустила погляд.

— Я не мала на увазі, що ви не можете, але…

Верболапка нагороїжилася.

— На острові важко жити. Риби недостатньо, бо її розлякують човни, а на решті території ми не можемо полювати, поки не здихаємося Двоноженят. Клан голодний, а голодні вояки не виграють у битвах.

Падуболапка пригадала тьмяне хутро Мрячконіжки та кістляві стегна і хребет Мільгокрилої.

— Ти справді думаєш, що Леопардозірка може довіряти іншим Кланам, що ніхто не захоче скористатися нашою слабкістю? — повела далі Верболапка, пробираючись крізь купину. — Нам потрібно зібрати докупи всю нашу силу, аби врятувати свій табір від Двоногів.

— Я не скажу Громовому Клану, що ви голодуєте, — пообіцяла Падуболапка. — Лише що ви скоро повернетеся до старого табору і що немає жодних підстав боятися, що вам доведеться залишати свою територію.

Верболапка вдячно моргнула.

— Але для початку тобі треба вертатися додому, — нагадала вона. — Твій Клан, мабуть, уже гадає, де ти.

Падуболапка відчула укол провини. Чи помітили побратими її відсутність?

— Я вернуся тим самим шляхом.

Верболапка витягнулася на задніх лапах і визирнула крізь траву.

— На березі тихо, — мовила вона, опустившись на всі чотири. Тоді почала пробиратися болотищем до твердішої землі, де росли кущі та папороть. — Піднімімося тут, — запропонувала Верболапка. — Так буде легше ховатися. — Її очі бешкетно зблиснули. — А видряче лайно добре замаскує твій запах.

— Ти не могла використати що-небудь інше?

— Пижмо могло б допомогти, — зізналася Верболапка. — Але наші запаси досить скупі.

Вона пройшла крізь кущ папороті, й Падуболапка подалася за нею.

Новачки крокували узбережжям, аж раптом Падуболапка відчула запах конярки.

— Ми біля Вітряної території, — прошепотіла вона. — Можеш уже мене лишати.

В очах Верболапки з’явилася тривога.

— Проведу тебе до кордону.

Коричнева огорожа конярки ставала все більшою, а папороть рідшала, і нарешті густа зелень Річкової території поступилася місцем Вітряному вересовищу. Верболапка зупинилася біля хирлявого куща ожини на краю рівнини.

— Ось і кордон, — вказала вона хвостом.

З вересовища віяв вітер, сіпаючи Падуболапку за хутро. Усього за кілька лисячих хвостів вона вже відчувала помітки Вітряного Клану.

Верболапка поклала кінчик хвоста Падуболапці на плече.

— Пообіцяй, що будеш обережна.

Раптом на березі затарахкотіло каміння. Верболапка обернулася.

До них швидко наближався Річковий патруль.

Падуболапка заціпеніла. Вона відчула, як зуби Верболапки хапають її за карк і тягнуть за ожину.

— Вони нас побачили? — прошепотіла, тремтячи, Падуболапка.

— Не знаю. — Верболапка затулила їй рот хвостом. — Тихо!

Падуболапка визирнула з-за листя. Загін очолював Шуваровус, за ним бігла його новачка Стрибколапка. Слідом з’явилися Повхозуб і Мільколапка. Плямисте хутро юної кішки прилизало вітром, вуса приліпилися до морди. Вона бігла так швидко, ніби від цього залежало її життя.

— Вони полюють? — запитала Падуболапка.

Верболапка оглянула порожнє узбережжя.

— На кого?

— Ну, вони біжать до нас?

— Та наче ні, — відповіла Верболапка, коли патруль пробіг повз ожину, навіть не глянувши на них.

Падуболапка помітила, що очі Річкових котів були широченні від жаху. Її хутро наїжилося.

— Щось не так.

Верболапка прищулила вуха і просичала:

— Дивись!

За Річковими котами гнався розкуйовджений чорно-білий пес. Його очі дико палали, а губа задерлася, оголюючи блискучі білі ікла.

— Це пес із конярки! — зіпнула Верболапка. — Біжи!

І вона кинулася за своїми товаришами.

Перш ніж Падуболапка встигла хоч поворухнутися, чорно-білий пес помітив її й побіг до неї, радісно завиваючи. Падуболапка верескнула і кинулася за Верболапкою. Вона почала дертися на трав’янистий схил, викидаючи з-під кігтів пригорщі ґрунту. Річковий патруль уже звернув з берега і біг схилом до Вітряного кордону.

Шуваровус витріщився на Верболапку.

— Тримайся біля нас! — наказав він.

Вояк погнав угору, обминув кущ ялівцю і перестрибнув вересову купину.

Верболапка помчала за ним. Вона гукнула Падуболапці через плече:

— Швидше!

Падуболапка побігла за Річковими котами крізь зарості вересу і вискочила на трав’янистий схил.

— Стоп! — скомандував Шуваровус, і Падуболапка разом з іншими котами пригальмувала. Відсапуючись і досі оговтуючись від переляку, вона озирнулася.

Пес стояв біля огорожі коло підніжжя пагорба і роззирався довкола, висолопивши язика. Тоді обтрусився і протиснувся попід паркан. Падуболапка дивилася, як він чимчикує по полю до гнізда Двоногів.

— Мабуть, іде додому, — припустила вона.

— Тсс!

Верболапка застережливо на неї глянула, та було вже пізно.

— А ти що тут робиш? — почувся шокований нявкіт Мільколапки, і Падуболапка аж підскочила.

Шуваровус вирячився на новачку.

— Ти з Громового Клану, так?

Він осудливо зиркнув на Верболапку.

Мільколапка наморщила носа.

— І чому від тебе так смердить?

Повхозуб підійшов до новачки й нахилився. Його смугаста морда опинилася всього за вус від Падуболапчиної.

— Ти за нами шпигуєш?

Падуболапка позадкувала.

— Ні, ні, я просто хотіла спитати, чи не можу я допомогти!

— Допомогти? — недовірливо глянув на неї Шуваровус.

— Це правда! — Верболапка, тремтячи, стала поміж Падуболапкою та своїми товаришами. — Падуболапка тут сама. Вона хвилювалася за мене після Зборища. Вона просто прийшла подивитися, чи…

— Лайно мишаче! — перервав Верболапку вигук Шуваровуса. Чорний кіт дивився вгору. Його очі округлилися ще більше.

До них мчав Вітряний патруль.

Падуболапка покуштувала повітря. Її язик огорнув терпкий запах Вітряного Клану. Пес загнав їх аж за кордон.

— Біжімо? — прошепотіла Мільколапка, завмерши від страху.

— Пізно, — зітхнув Повхозуб. — Ми зайшли задалеко.

— Краще спокійно все пояснити, — нявкнув Шуваровус.

Стрибколапка стала ближче до Мільколапки.

Коли Вітряний загін наблизився, їхня воєвода Золоніжка смикнула хвостом. Тієї ж миті Воронокрил, Вересолапка, Білохвістка, Клаптевух і Бризолап розбіглися віялом. Падуболапка відчула, як тулиться до неї Верболапка. Вітряні коти повільно їх оточували. Їхні очі палахкотіли.

— Що ви робите на землях Вітряного Клану? — запитала Золоніжка.

Шуваровус глянув їй в очі. Хутро на його плечах посмикувалося.

— За нами з конярки гнався мишомізкий пес.

Наперед виступив Воронокрил.

— І де він зараз?

Повхозуб кивнув на гніздо Двоногів.

— Пішов додому.

— І ми маємо в це повірити? — Клаптевух принюхався. — Я чую тільки сморід лайна!

Падуболапці цієї миті понад усе хотілося просто провалитися крізь землю. Вітряний Клан і так був злий на непроханих гостей — бракувало ще, аби вони знайшли поміж них Громову кішку. А якщо вони подумають, що Річковий та Громовий Клани вирішили об’єднатися? Тоді вже точно спалахне битва, і в усьому буде винна вона.

Новачка ледве боролася з панікою. Бризолап витріщався на неї. Вона опустила погляд, молячись, аби він її не впізнав. Падуболапка була вдячна за те, що видряче лайно замаскувало її чорне хутро і запах.

— Що з тобою сталося? — очі Бризолапа презирливо блищали. — У Річковому Клані не вчать умиватися?

У грудях Падуболапки наростала злість. Вона хотіла плюнути цьому нахабі прямо в його лисячу морду. Та принаймні він її не впізнав.

— Забирайтеся з нашої території! — просичала Золоніжка. — Може, ви втратили свої землі, але на наші вам зась!

Повхозуб наїжився і вищирив зуби.

— Ми свої землі не втратили!

— Тоді чому ви тут? — запитав Клаптевух.

— Шукаєте здобичі? — прошипів Воронокрил.

Шуваровус хльоснув хвостом.

— Ні!

Падуболапка напружилася. Усі були мов на голках, готові наскочити одне на одного. Новачка випустила кігті. Це не її Клан, але вона битиметься, якщо доведеться.

Уперед подалася Стрибколапка. Вона гнівно вимахувала своїм куцим хвостом.

— Ми б не їли зайчатини, навіть якби вмирали з голоду!

Золоніжка зашипіла:

— Забирайтеся з нашої землі негайно!

Клаптевух і Білохвістка розійшлися, аби пропустити Річкових котів.

Шуваровус та Повхозуб почали поволі задкувати. Стрибколапка та Мільколапка розвернулися і сторожко пройшли повз Вітряних котів. Падуболапка поспішила за ними, не піднімаючи очей.

— Відтепер біля кордону будуть додаткові патрулі! — гукнула їм услід Золоніжка.

— І вони будуть готові до бою! — прогарчав Клаптевух.

Коти повільно крокували до кордону, не піддаючись на загрозливе шипіння Вітряного загону. Падуболапка перетнула лінію поміток і полегшено здригнулася.

Але це не моя територія!

— Я мушу вертатися додому, — прошепотіла вона.

Шуваровус обернувся до неї.

— Ні, не мусиш! Ти мусиш пояснити, що ти тут робиш!

— Я вже пояснила! — відрубала Падуболапка. — Я хвилювалася за Верболапку.

— Тепер ми не можемо дозволити тобі ступити на Вітряну територію, — нявкнув Повхозуб. — Доведеться піти з нами на острів.

Відчай привалив Падуболапку, немов здоровенний кругляк. Вона подивилася на протилежний берег озера. Западала ніч. У лісі Громового Клану вже залягли тіні. Новачка оглянула узбережжя, сподіваючись побачити знайомі обриси когось із побратимів — Сойколап завжди вештався біля води, — але було вже надто темно, а вона стояла задалеко, щоб щось розгледіти.

— Гаразд, — зітхнула кішка.

— Але спершу тобі треба змити це смердюче лайно! — наказав Шуваровус.

Він провів її до озера і стояв на березі, доки вона хлюпалася в крижаній воді. Верболапка забрела на мілину, щоб допомогти Падуболапці відтерти хутро.

Тремтячи від холоду, новачка вийшла на багнистий берег і рушила за Річковим патрулем. Верболапка йшла біля неї.

— Пробач, що я накликала на тебе проблеми, — прошепотіла Падуболапка.

— Усе буде гаразд.

Верболапка притулилася до неї, і подруги, досі мокрющі, так і йшли, ділячись теплом.

* * *

Під цікавими поглядами Річкових котів у Падуболапки шкірою пробігали мурашки. Вона вийшла за Шуваровусом на галявину посеред острова. Коли вони наблизилися до Великого Дуба, в таборі стало тихо. Новачка ледве стримувала тремтіння, дивлячись, як з-поміж гігантського коріння дуба вилазить Леопардозірка.

— Не бійся, — промурмотіла їй на вухо Верболапка. — Леопардозірка завжди справедлива.

Падуболапка піднесла підборіддя і глянула на Річкову провідницю так хоробро, як лише могла.

Очі Леопардозірки зблиснули в сутінках.

— Шуваровус сказав мені, що ти шпигувала на території Річкового Клану, — мовила вона.

— Я лише хотіла допомогти, — пояснила Падуболапка. — Громовий Клан хвилюється, що Вітряний Клан нападе на нас, якщо ви захопите їхню територію. Усі готуються до битви. Я просто хотіла цьому запобігти.

Леопардозірка моргнула.

— Це дуже амбітно як на таку малу новачку.

Падуболапка ображено розпушила хутро.

Невже вуса Леопардозірки посмикувалися?

— Я так розумію, Верболапка показала тобі достатньо, щоб ти не боялася? — нявкнула Річкова провідниця.

— Тільки старий табір…

Падуболапка не втримала язика за зубами. Вона зрадила подругу.

Леопардозірка перевела погляд на новачку-медикішку.

— Ти повела її аж туди?

Верболапка схилила голову.

— Я просто хотіла її заспокоїти.

Леопардозірка зітхнула.

— Ну, Падуболапко, — нявкнула вона, — краще тобі залишитися на острові.

Серце новачки впало у п’яти.

— Але мій Клан хвилюватиметься.

— Треба було думати про це до того, як іти сюди.

Леопардозірка оглянула свій Клан. Річкові коти зібралися під дубом, зацікавлено прядучи вухами.

— Ми не маємо зайвих вояків, щоб супроводити тебе додому, а якби й мали, я не хочу сутичок із Вітряним чи Тіньовим Кланами за перетин їхніх земель.

— Але вояцький правильник дозволяє переходити за два лисячі хвости від озера, — зауважила Падуболапка.

— Якби був час для Зборища, я б погодилась, — відмовила Леопардозірка. — Але зараз наші сусіди не будуть приємно здивовані, якщо помітять на своїй території запах Річкових або Громових котів. — Вона примружила очі. — Звичайна цікавість — недостатня причина.

— Але…

Падуболапка відчайдушно шукала вихід. Вона мусила дістатися додому, перш ніж її побратими подумають, що з нею сталося щось жахливе.

Та Леопардозірка вже відвернулася.

— Можеш залишитися в Мільгокрилої та Верболапки, поки не стане безпечно повертатися.

— Ходімо, — підштовхнула її Верболапка. — Зігріємося й обсохнемо в медичній печері.

Обважнілими, мов від каміння, лапами новачка побрела за подругою до краю острова. Вони перейшли невеликою загатою до прискалка.

Мільгокрила чекала біля купки трав.

— Здається, я наказувала, щоб вас ніхто не помітив, — привіталася вона.

Верболапка схилила голову.

— Пробач…

Мільгокрила підсунула до них трави.

— З’їжте, — мовила кішка. — Вони допоможуть зігрітися.

У животі в Падуболапки забурчало. Вона краще б з’їла соковиту мишку.

— Поки що це все, що можемо вділити, — сказала Мільгокрила.

Падуболапка нахилилася й почала пережовувати один листок. Він був липкий і почав трохи пекти язик.

— Що це? — шепнула вона Верболапці.

— Сушена кропива, обмащена медом, — відповіла новачка.

— Непогано.

Коли вони поїли, Верболапка повела її до імшаного гнізда в глибині печери. Кішки вимилися насухо і разом вмостилися на м’якій підстилці. Падуболапка вдячно всотувала тепло Верболапки. У печері гуляв протяг. Знадвору почувся дощ, він тарабанив по камінню і шипів над озером. Новачка позіхнула, і її раптом накрила втома.

— Ти ж розумієш, що Леопардозірка тримає мене тут тільки тому, що я забагато знаю, — промурмотіла вона.

— Так. — Верболапка поклала кінчик хвоста подрузі на лапи. — Але хіба Вогнезір вчинив би інакше?

Падуболапка зітхнула.

— Мабуть, ні.

Вона заплющила очі. Скільки ж їй доведеться тут залишатися? На неї чекають немалі проблеми, коли Громовий Клан дізнається, що її затримали Річкові коти за підозрою у шпигунстві.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Сойколап переходив галявину, а його шубку кропив дощ. У зубах він ніс жмуток м’яти і ялівцевих ягід, глибоко вдихаючи їхні міцні запахи.

Міллі крокувала поруч.

— Я казала йому не їсти ще одного горобця!

Вона зупинилася під Високим Виступом, де стогнав Сіросмуг.

— І як я мав відмовитись? — нявкнув вояк. — Я вже багато повень не бачив стільки здобичі.

Сойколап кинув згорток трав на землю. Тоді поклав лапу на кругле черево Сіросмуга, який не міг лежати на місці від болю.

— Лежи спокійно. — Сойколап промацав живіт Сіросмуга. — Ти просто заробив собі гази.

— Я ж казала, — нявкнула Міллі.

Сойколап підкотив ягідки ялівцю до мордочки Сіросмуга.

— Це допоможе, — нявкнув він. — А тоді маєш з’їсти м’яту.

— Я думала, вояки знають, що після гололисту не можна наїдатись одразу, — провадила своє Міллі. — Стільки повень надголодь. Не можна напихатися, щойно з’явиться свіжина. Треба до неї призвичаїтись.

— Не продовжуй, — заблагав Сіросмуг.

Міллі лизнула шубку Сіросмуга. Сойколап відчув її любов до партнера — ніби теплим повітрям війнуло навколо. Його вуса затремтіли. Смішно було слухати, як вояка вичитує кицюня. «Але вона тепер воячка», — швидко нагадав він собі.

Біля входу почулися поспішні кроки. Сойколап покуштував повітря: повернулися Мишколап і Маколапка. Судячи з імшаного запаху їхніх шубок, вони ходили в тренувальну лощовину.

— Ви не бачили Падуболапку? — гукнула Маколапка, щойно підійшла до Високого Виступу.

Сойколап відчув, як стривожений погляд Маколапки пропікає його шубку. Новачка негайно відвела погляд, аж струменіючи збентеженням.

— Я не мала на увазі «бачили», — виправилася вона. — Я мала на увазі «чули» чи «завітрили запах»…

— Вона хоче запитати, чи ти не знаєш, де вона, — втрутився нетерплячий нявкіт Мишколапа.

Сойколап відчув, як закололи подушечки на лапках. Він не бачив Падуболапку ще від ранку. Новак розосередив свою увагу по всьому таборі, шукаючи її присутності. Нічого. Ні сліду Падуболапки — ані в таборі, ані біля нього. Він похитав головою.

Сіросмуг звівся на лапи.

— Скільки часу її вже немає? — запитав він.

— Падуболапка мала йти тренуватися з нами, але так і не прийшла, — нявкнула Маколапка.

— Орлякошуб подумав, що вона чомусь залишилась у таборі, — додав Мишколап. — Тож ми просто потренувалися без неї. Але ми думали, що застанемо її тут, коли вернемося.

— А її немає! — вигукнула Маколапка.

— Її немає? — перепитав Орлякошуб, який щойно вибіг із тернового тунелю.

За ним прибули Косариконіг та Золошуб.

— Запах Падуболапки є в тунелі, але вже старий, — доповів Золошуб.

— Мабуть, вона таки вийшла з табору, коли я їй наказав, — здогадався Орлякошуб.

— Але до тренувальної лощовини не дійшла, — виснував Косариконіг.

Сойколап відчув, як серед котів на галявині наростає цікавість.

— Може, вона поранилась? — втрутилась Ясносерда.

— Хто поранився? — озвалася Карохвістка.

— Ніхто не поранився! — пояснив Сіросмуг. — Але Падуболапка, здається, зникла.

Сойколапа вже почали тиснути вояки, що скупчувались навколо нього. До гурту приєдналися Шипокіготь і Білокрила.

— Може, її захопив Вітряний Клан! — вигукнув Шипокіготь.

У гурті вояків та новаків зблиснула тривога.

Наперед протиснувся Хмарохвіст:

— Навіщо їм це робити?

Сойколап відчув гірський запах Студні.

— Вітряний Клан коли-небудь раніше брав заручників? — запитала вона.

— Ні, але вони раніше й на білок не полювали! — зауважив Порохошуб.

Карохвістка зойкнула:

— Сподіваюся, вони її не скривдять!

Сойколап розривався між тривогою й роздратуванням. Усі почали панікувати якось надто швидко. Та що, коли Падуболапку дійсно взяли в заручниці?

Спокій зберігала тільки Студня.

— Вітряному Клану немає сенсу додавати собі клопоту годувати ще один рот.

— Але тепер, коли вони полюють у лісі, в них є зайва здобич, — нявкнула Ясносерда.

— Може, вони вирішили, що воно того варте? — перелякано мовила Карохвістка.

— Треба вислати патруль, щоб її врятувати! — оголосив Шипокіготь.

До Клану приєднався Ожинокіготь.

— Кого врятувати?

Сойколап відчув полегшення, помітивши біля батька Вивіркострибку. Вона лизнула його поміж вухами.

— Сойколапе, що коїться?

— Падуболапка пропала.

Вивіркострибка завмерла.

— Коли?

— Я говорив з нею в сонцепік, — відповів Орлякошуб. — Вона мала прийти в тренувальну лощовину, але так і не з’явилася.

— Її, мабуть, захопив Вітряний Клан! — нявкнула Ясносерда.

— У нас є якісь докази? — запитав Ожинокіготь.

Ніхто не відповів.

— Ну, в такому разі не будемо загадувати найгірше, — нявкнув Громовий воєвода.

— Вона, мабуть, просто пішла кудись сама, ви ж знаєте Падуболапку, — нявкнула Вивіркострибка.

Сойколап кивнув. Падуболапка часто ходила гуляти, коли їй треба було подумати.

— Але хіба вона могла навмисне пропустити тренування? — наморщилася Карохвістка.

— Раніше вона їх ніколи не пропускала, — почувся згори нявкіт Вогнезора.

Він був на Високому Виступі. Коти позадкували і підвели погляди на провідника. Сойколапові враз стало легше: вони звільнили навколо нього простір. Та він відчував від Вогнезора хвилі провини і тривоги. За що він почувався винним?

— Ми не можемо стверджувати, що її захопив Вітряний Клан, — мовив Громовий провідник.

— Але ми знаємо, що вони хочуть на нас напасти, — вигукнув Шипокіготь. — Може, це їхній спосіб спровокувати битву.

Понад Кланом забринів стривожений нявкіт.

— Ми не знаємо напевне, чи хочуть вони на нас напасти, — відповів Вогнезір. — І, як зауважила Вивіркострибка, Падуболапка часто виходить з табору сама. Вона завжди була незалежна. Не забувайте, що вона подалася полювати на лисиць, коли була ще кошеням!

Голос Вогнезора був спокійний, та Сойколап відчував, як рояться в його голові думки. Тим часом хутро на спинах котів почало влягатися. Звісно, з Падуболапкою все добре. Для неї не дивно зникнути на день. Та Сойколапа це не переконало. Вогнезір знав більше, ніж говорив. Новак спробував зазирнути провідникові в думки, проте їх затулила темна хмара. Може, варто було спитати його прямо? Сойколап відкинув цю ідею. Вогнезір вочевидь хотів залишити свої страхи при собі.

Сойколап прослизнув повз Студню та Ясносерду і подався до медичного кубла. Коли підійшов, то почув шурхотіння ожини при вході. Листоплеса саме заскочила всередину. Мабуть, вона теж слухала. Він зайшов до печери, трохи збентежений хвилею емоцій, що линула від Листоплесої.

— Це правда? — почувся з гнізда стривожений нявкіт Попелюшколапки. — Падуболапка зникла?

— Ти ж знаєш Падуболапку, — заспокоїв її Сойколап. — Мабуть, пішла кудись подумати.

— Напевно.

Гніздо Попелюшколапки зашелестіло — кицька вмостилася назад. Проте Сойколап досі відчував напруження її м’язів.

З іншого краю кубла, від Листоплесої, відходили ще більші хвилі тривоги.

— Що таке? — прошепотів новак, підбігши до виховниці. Він зосередився на її думках і відчув там суміш тривоги та провини, як і у Вогнезора. Вони обоє щось знали!

— Я говорила з Падуболапкою, перш ніж вона вийшла з табору, — тихо зізналася Листоплеса.

Сойколап нагострив вуха.

— Вона не сказала, куди йде?

— Ні, але вона була засмучена, — охриплим голосом нявкнула кішка. — Перед тим вона попросила Вогнезора допомогти Річковому Клану.

— І він відмовив, — здогадався Сойколап, пригадавши, як Вогнезір відреагував на його сон.

— Але ж не могла вона повірити, що зможе допомогти їм сама! — нявкнула Листоплеса.

— Падуболапка не настільки мишомізка, — погодився Сойколап.

— Може, вона подумала, що як не вдалося дійти згоди з Вогнезором, то вдасться переконати Однозора не розпалювати битву, — понуро нявкнула Листоплеса.

Сойколапа охопила тривога. Падуболапка завжди думала, що світ розділений на чорне і біле. І якщо вона вважала, що Вогнезір припускається помилки, то її впертості могло вистачити на те, щоб спробувати виправити все самотужки. Він потрусив головою, відганяючи цю думку. Сестра на таке не пішла б. Чи пішла б?

Новак відчув, як Листоплеса поклала свою лапу на його лапу.

— Ти мусиш спробувати щось приснити! — нявкнула вона. — Треба з’ясувати, де вона!

Її благальний нявкіт змусив його хутро стати дибки від обурення. Ще не так давно вона просила його тримати свої сни в таємниці, а тепер хотіла, щоб він скористався ними і знайшов Падуболапку. То це те, чим він був для неї? Швидким способом дізнатися відповіді від Зореклану, коли вона цього хотіла, і загрозою для Клану, коли не хотіла?

— Будь ласка!

— Але я не втомлений! — заперечив Сойколап. — Я не можу засинати, коли прийдеться.

— Просто заплющ очі й спробуй, — попросила Листоплеса.

— Я засну, коли буду готовий! — гаркнув новак.

Сойколап пішов до виходу, та раптом відчув, як хутро Листоплесої потерлося об нього. Вона перегородила йому шлях!

— Ти мусиш спробувати зараз! — просичала медикішка.

Сойколап нагороїжився.

— Але вона, мабуть, просто пішла погуляти.

Що це сталося з Листоплесою? Вона хвилювалася більше за Вивіркострибку!

Гніздо Попелюшколапки зашаруділо.

— Щось не так?

Листоплеса повернулася заспокоїти свою пацієнтку.

— Не зважай, — муркнула вона. — Лежи і дай лапі відпочити.

То ось ким вона переймалась. Не Падуболапкою. Тільки своєю дорогоцінною пацієнткою. У Сойколапа аж вуха запалали від люті. Він проштовхнувся повз виховницю і вийшов з кубла.

У таборі було вже спокійніше. Вогнезір зістрибнув з Високого Виступу, щоб поговорити з Ожинокігтем і Вивіркострибкою.

— Вечірній патруль пильнуватиме її сліди, — мовив Вогнезір. — Побачимо, що вони скажуть, а тоді вирядимо пошуковий патруль.

— Я хочу бути у вечірньому патрулі, — притьмом нявкнула Вивіркострибка.

— І в пошуковому, — додав Ожинокіготь.

— Звісно, — погодився Вогнезір. — Ви поведете обидва.

Сойколап розправив здиблене хутро. Пошуковий патруль — значно розумніший план, ніж благання Листоплесої про сни. Вона оце останніми днями шарпана, мов та сарна. Якщо Падуболапка так і не з’явиться, тоді він, ясна річ, спробує скористатися своїми силами, аби її знайти, але ж він не збирався спати все пообіддя просто тому, що Листоплеса так сказала. Він хотів забратися від виховниці, забратися з табору, забратися від усіх. Новак уже почав протискатися крізь терновий тунель.

— Куди це ти йдеш? — гукнула його Вивіркострибка.

Сойколапове хутро знову наїжилось. Вона переймалася, що загубить іще одне кошеня? Кошеня, яке, на загальну думку, не могло навіть про себе подбати?

— На прогулянку.

— Тільки не барись.

Скільки захочу, стільки й гулятиму! Сойколап рушив у гущавину. Вологе повітря обіцяло дощ, ліс пахнув прілим листям. Лапи вели його до схилу над озером. Він щосили винюхував відкриту воду, ішов усе швидше, до верхів’я, а тоді вниз, геть із лісу. Цей шлях мав привести його прямісінько до берега, де він залишив палицю. Водячи вусами, новак поквапився знайомою стежкою.

Сойколап спустився на пляж і завмер. На відміну від лісу, який, здавалося, ніколи не змінювався, земля на березі озера завжди була іншою. Рінь наче переміщалася, тож і під лапами завжди відчувалася інакше, наноси з’являлися і зникали, викинуті на берег хвилями і хвилями забрані назад. Сойколап любив виклики берега, головне, щоб не треба було лізти у воду. Він обережно рушив уперед, витягнувши носа й винюхуючи прибите хвилями сміття, через яке він міг перечепитися. Але його увага була зосереджена на палиці, що досі, як він сподівався, безпечно лежала під коренем. Новак поволі просувався до неї; що ближче, то швидше калатало його серце. Простягнув лапу. На місці! Досі в безпеці.

Щасливий, він дістав палицю зі сховку і провів по ній лапою, відчуваючи тепло деревини, радо вловлюючи нерівномірні брижі на поверхні — його подушечки чіплялися за зарубки. Шемрання хвиль і сокотіння вітру відлинули геть. Для нього існувала тільки гілка під лапами й позначки, врізані в її поверхню. Йому на вухо шепотів голос, надто тихий, аби бути чутним. Він був порожній, як голос старого кота, і ніби перелічував імена з якогось списку. Сойколап відчув, як серцебиття прискорилось, коли лапа підібралася до кінця гілки. Там були ще неперекреслені зарубки. Живіт напружився. Новак нашорошив вуха, намагаючись почути голос. Та щойно його лапа торкнулася першої незакресленої зарубки, як голос похлинувся і замовк.

Сойколап розчаровано ліг на землю біля палиці та поклав щоку на гладеньке дерево. Заплющив очі, заколисаний лопотінням озера, і заснув.

Піщана земля втекла в нього з-під ніг. Сойколап розплющив очі. Перед ним була щербата скеля. Схвильований верес шарудів від вітру позаду. Небо над головою було чорне, поцятковане зорями. На вершині кам’яної стіни він бачив котів, чиї силуети виділялися проти нічного неба. Усі вони були незнайомі. Тільки принюхавшись до повітря, Сойколап упізнав деякі запахи — ті, що були при Місячному Ставі, коли стародавні Клани терлись об нього своїми шубками на протоптаній лапами стежці до плеса.

Раптом один кіт відійшов від решти і спустився крутим схилом — молодий із м’язистими плечима під гладенькою біло-рудою шубкою. За ним злізла кішка.

— Бережися, — сказала вона, легко приземлившись на пісок.

Кіт поноськався з нею.

— Побачимося на світанку, обіцяю.

Він повернувся до скелі, і Сойколап оце вперше збагнув, що одразу за ним у скелі зяє велика тріщина.

Кіт підійшов до новака. Сойколап спробував відійти з дороги, але незнайомець пройшов наскрізь, ніби замість Сойколапа було порожнє місце. Коли їхні духи перетнулися, новака охопило якесь тривожне передчуття. Цей кіт ніколи раніше не заходив у скелю. Він був наляканий. Коли його хвіст зник у тінях, Сойколап відчув, як у животі замлоїло від неспокою. Він мусив знати, куди йде цей кіт. Тому швидко ковзнув за ним.

Сойколапа поглинула темрява, і на мить йому здалося, що він прокинувся, тобто знову став сліпим. Але тоді новак почув м’яку ступу котячих лап попереду, відчув простір, що відкривався у надра скелі, і вузенький прохід.

Повітря просякло страхом. А проте від рудого кота віяло рішучістю. Від стукоту його серця, здавалося, навіть повітря тремтіло, і стукіт усе гучнішав, бо тунель відкривався в печеру. Бліде світло сяяло над головою, сочилося крізь маленьку шпаринку в стелі. Стіни печери були поорані десятками і десятками невеликих отворів — ці тунелі, мабуть, зміїлися навсібіч, ніби коріння в дерні. Від стін відлунював шум води. Сойколап здивовано зауважив, що тут печеру прорізала ріка, яка котила свої чорні води крізь один із тунелів.

— Опале Листя?

Сойколап підвів голову. Старий кіт гукнув до молодого з високого прискалка біля отвору в стелі. Опале Листя?

Молодий кіт аж підскочив.

— Я відчуваю твоє здивування, — крекнув старий.

Сойколап витріщився на старезного кота. Від його хутра лишилося хіба кілька ковтунів, очі були білі та вирячені.

Сподіваюся, мої очі виглядають не так!

Опале Листя знав, що цей кіт буде тут — Сойколап відчував розуміння та впізнання між двома котами, — але молодий кіт явно не чекав, що старий виявиться настільки потворним.

Сліпий кіт провів лапою по чомусь гладенькому і блідому — по голій гілці, затиснутій між його покрученими кігтями.

Сойколап заціпенів. Моя палиця! Він напружився, наслухаючи, що ж скаже старий кіт.

— …Мушу залишатися ближче біля наших предків-вояків — тих, хто живе під землею.

— І ми вдячні тобі за це, — промурмотів Опале Листя.

— Не дякуй мені, — прогарчав старий. — Це була моя доля, я мусив їй підкоритися. До того ж ти, мабуть, не будеш такий вдячний, коли почнеться твоє випробування.

Він провів довгим кігтем по лініях, вирізьблених на гладкій гілці.

Страх розлився в молодому котові та виплеснувся на Сойколапа, ніби крижана вода. Чого він так боявся? Сойколап знову глянув на виступ.

Старий кіт хитав головою.

— Я тобі не можу помогти. Аби стати гострокігтем, ти мусиш сам знайти вихід. Я можу тільки послати тебе у виправу з благословенням наших предків.

Гострокігтем? Це типу вояком? Сойколап зненацька збагнув страх і рішучість молодого кота. Він дивився не просто в темряву, а в своє майбутнє.

— Надворі дощить? — зненацька запитав старий кіт.

Сойколап побачив, як Опале Листя заціпенів.

— Небо чисте.

Проте новак відчував сумнів, що майнув у думках молодого кота.

Старий знову провів лапою по лініях, викарбуваних на гілці.

— Тоді починай.

Опале Листя перестрибнув річку і попрямував у тунель, що зяяв під прискалком. Сойколап рушив за ним, відчуваючи неабияке полегшення від того, що може тут бачити. Не хотілося б переходити річку наосліп. Він здригнувся, уявивши, як падає на півдорозі, як течія затягує його в тунель. Відігнавши думки, він знову зайшов за Опалим Листям у пітьму.

Цей тунель веде вгору!

Сойколап відчув певність, що зринула в голові Опалого Листя, так чітко, ніби той промовив уголос. Новак слідував за ним крізь темряву. Кам’яна долівка була гладесенька. Чому вона така? Тунель загинався вгору, вужчав і знову ширшав, повертав спершу в один бік, тоді в інший.

Дихання Сойколапа пришвидшилося. Йому аж не вірилося, що він іде разом із давнім котом Клану, дивиться, як той перетинає межу між життям кошеняти і дорослого кота. Вересовище має бути вже неподалік, тож іще трошки — і Опале Листя опиниться в безпеці. І не просто в безпеці, а ще й стане гострокігтем, як він і хотів. Попереду на долівці розлилася калюжка місячного сяйва. Опале Листя перескочив її, глянувши вгору. Сойколап рушив за ним і побачив над головою вузьку шпарину — надто високо, аби дотягтися.

Зненацька тунель почав спускатися вниз.

Вниз? Але ж вони вже майже вийшли на відкритий простір!

Опале Листя в сумнівах наїжив хутро, але Сойколап відчув, як той притьмом відігнав це почуття. Тунель звивався, шубка Опалого Листя черкала стіни, коли той намагався вписуватися в повороти зміїстого коридору. Сойколап був щиро вражений тим, як цей кіт дає собі раду з темрявою — значно краще, ніж будь-який кіт у Громовому Клані; мабуть, він учився знаходити дорогу тільки на запах і дотик.

Тунель усе спускався вниз. Опале Листя спинився, і Сойколап відчув непевність. Стежка попереду роздвоювалася. Куди ж піти? Опале Листя поволі зайшов у одне відгалуження, тоді позадкував. Сойколап відчув, як хвіст кота проходить крізь його невидиме тіло, і здригнувся — від цього дотику розряд сумніву блискавкою прошив його наскрізь. Він позадкував. Молодий кіт був на межі зриву.

Опале Листя кинувся вперед, знову кваплячись. Він обрав інший тунель, хоча той і тягнувся вниз. Сойколап відчував запах вересу; Опале Листя біг на запах свіжого повітря. У грудях Сойколапа спалахнула надія. Це точно правильний хід. Він побачив іще одну калюжку місячного світла у тунелі попереду. Можливо, вони зможуть вилізти там?

Опале Листя прискорив крок. Сойколап відчував надію, що пломеніла у грудях молодого кота, а тоді водномить згасла, коли він підступив до світла. Сойколап глянув угору. Отвір був широкий, але розташовувався занадто високо. А в стовпі місячного сяйва мерехтіли краплі дощу, які падали і розбивались об долівку тунелю.

Від шубки Опалого Листя війнуло тривогою. Нове відчуття змило розчарування, як холодний вітер проганяє туман. Він боявся дощу! Кіт кинувся вперед, цього разу швидше, частіше наштовхуючись на стіни тунелю в безнадійній спробі відшукати вихід. Повернувши вслід за Опалим Листям за крутий поворот тунелю, Сойколап зупинився. Долівка тут була геть слизька від дощу. Він махнув хвостом, щоб відновити рівновагу, наляканий, що може втратити Опале Листя з виду.

Долівка перетворювалася на болотище. З кожної шпари, яку вони проминали, вода скрапувала все швидше. На мочарах угорі, певно, лютувала негода.

Зненацька Опале Листя стрімко зупинився. Тунель упирався в гладку сіру стіну. Він повернувся і пробіг крізь Сойколапа.

Хутро новака стало дибки.

Опале Листя намагався не піддаватися страху. Він кинувся геть, різко звернувши в отвір у стіні тунелю. Сойколап зачовгав лапами по мокрій долівці, розвертаючись, і побіг услід за ним. Тунель різко пірнав униз. Сойколап зіпнув, відчуваючи, як вода лиже йому лапи. Він летів за Опалим Листям далі, тунель почав підніматися, але вода все прибувала, затікала просто в прохід, підіймалася до самого черева Сойколапа.

Тунелі затоплювало!

Опале Листя протиснувся крізь новий прохід. Він був вужчий за попередні тунелі, стіни тиснули з обох боків. Крізь отвір пробивалося слабеньке світло, але й тут надто високо, аби до нього долізти.

Опале Листя різко загальмував. Сойколап відчував запах торф’янистої води і чув, як вона хлюпає попереду. Він примружився і побачив крізь темряву, що Опале Листя відступає назад, уже стоячи лапами у воді. Перед ним тунель різко спускався вниз, похований під глибокою водою, яка вже лизала стелю. Сойколап повернув назад, перш ніж Опале Листя почав задкувати. Тепер він, Сойколап, вів перед, відступаючи дорогою, якою вони прийшли. Можливо, їм вдасться вибратись у печеру!

Опале Листя побіг швидше, чітко пам’ятаючи дорогу, він прошмигнув повз Сойколапа і знову вихопився наперед.

Прошу, Зореклане, нехай він знайде печеру!

Кров стугоніла у вухах Сойколапа. Від Опалого Листя віяло навісним жахом.

Сойколап почув ревіння. Повз нього шугав вітер, куйовдячи хутро. Озирнувшися через плече, він побачив, як на них несеться вода, плюскаючи об стіни та стелю.

Швидко! Сойколап побіг наввипередки зі смертю.

Опале Листя теж озирнувся, у його очах зблиснув жах. І оце вперше він, здається, побачив Сойколапа.

— Врятуй мене!

Варто було Опалому Листю гукнути, як вода підхопила Сойколапа, заковтнула його хвіст, його черево, накрила його всього, холодні та чіпкі хвилі почали жбурляти і перекидатись ним. Вода заливала вуха, очі, рот, а він боровся з нею, не знаючи навіть, де верх, а де низ, загублений у темряві потопельник. Його зір гаснув, у вухах ревіло, а тіло почало обм’якати.

Сойколап розплющив очі, хапаючи ротом повітря, і відсахнувся від палиці. Дощ уже періщив, промочуючи його шубку, хвилі накочували на берег, гнані через озеро несамовитим вітром. Він хотів додому, назад у прихисток табору.

Опале Листя!

Новак обережно простягнув лапу до гілки, намацуючи останню незакреслену зарубку.

Тепер він знав, що вона означає. Опале Листя пішов у тунелі, але не повернувся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Леволап стрибнув і перекрутився в повітрі, тоді пірнув і приземлився, черкнувши кігтями ґрунт.

Ідеально! У битві цим прийомом він здолає навіть найшвидшого Тіньового вояка. Тигрозоре, ти бачив, як я класно впорався з поворотом?

Того дня Тигрозір навчив його лише одного прийому, який Леволап швидко опанував. Тепер він сидів на задніх лапах, відсапуючись і принюхуючись до повітря. Вересолапка запізнюється.

У печері було темно — місяць заступили хмари. Надворі дощило від самого вечора. Сойколап повернувся до табору, коли запали сутінки, промоклий до шерстинки. Цей мишомізкий клубок хутра заснув біля озера! Листоплеса погнала його сохнути в медичне кубло. Падуболапки досі ніде не було видно. Пошуковий загін простежив її запах до узбережжя, де проходив кордон із Вітряним Кланом, тож тепер Шипокіготь був іще більше впевнений, що її захопив у полон Вітряний патруль.

— Ти думав, що я про тебе забула? — почувся з тунелю голос Вересолапки.

Леволап щасливо скочив на лапи.

— Пізно ти!

— Пробач, — засапано нявкнула Вересолапка. — Я побачила, що за мною пішли кошенята Дрокохвостої. Довелося відводити їх назад у табір.

— Вони ж не підійшли до входу в тунель?

— Ні, але були вже близько. — Новачка смикнула хвостом. — Вони добре ховалися. Якби я їх тоді не помітила, було б запізно.

Леволапові подушечки засвербіли. Що, як їхню таємницю розкриють?

— Я й сам міг не прийти сьогодні, — зізнався він.

Вересолапка поширила очі.

— Чому?

— Падуболапка пропала.

— Пропала?

— Пошуковий загін простежив її слід до… — Леволап затнувся.

Він не хотів розповідати Вересолапці, що Падуболапка могла перетнути кордон Вітряного Клану. В його животі замлоїло від тривоги. Він не міг бути з нею чесний, не зраджуючи свій Клан. Від цього усвідомлення припекло. Принаймні вона могла б дати йому якусь підказку щодо того, куди пішла його сестра.

— Ти її не бачила?

Вересолапка похитала головою.

Леволап зазирнув у її блакитні очі.

— Ти впевнена?

Вересолапка моргнула.

— Звісно, впевнена!

Від почуття провини закололо в хвості. Вересолапка йому б не брехала. Вітряний Клан таки не захопив Падуболапку. Леволап примружив очі. Як йому пояснити все своєму Кланові, не розповідаючи, звідки в нього ця інформація?

— Про що думаєш?

Тепер у голосі Вересолапки чулася підозра.

— Та гадаю, де може бути Падуболапка, — збрехав Леволап.

— З нею все буде добре, — нявкнула Вересолапка й обійняла новака. Від дотику її хутра йому стало спокійніше.

— Просто дивно, що вона не вернулася до ночі.

Йому було незвично прокрадатися з новацького кубла, не переживаючи за те, чи Падуболапка не стежить за ним одним оком. Леволап навіть почувався винним за те, що йому не довелося вигадувати виправдання на випадок, якщо сестра запитає, куди він іде.

— Я думаю, що вона повернеться до світанку, — нявкнула Вересолапка.

— Сподіваюся, — зітхнув Леволап.

— А що ти робив, поки чекав на мене?

Вересолапка сіла, схиливши голову набік.

— Відпрацьовував нові бойові прийоми. — Він захоплено переминав кігтями землю. — Заціни!

Відштовхнувшись задніми лапами, він крутнувся на передніх і стрибнув назад, тоді став дибки і розчахнув повітря кігтями, пригнув голову і вправно перекотився вперед.

— Вражає! — нагострила вуха Вересолапка. — Ти сам таке придумав?

— Так.

Не міг же Леволап їй сказати, що це Тигрозір його навчив. Вона б нізащо йому не повірила.

— Він ідеальний для вояків Темного Клану, — нявкнула Вересолапка. — Навчи мене!

Леволап знову показав прийом, і Вересолапка його повторила.

— Майже, — нявкнув новак. Він присів перед нею. — Спробуй ще, але цього разу цілься в мене.

Вона відштовхнулася задніми лапами, крутнулася і кинулася на нього. Леволап ухилився від її ударів і відштовхнув плечем, перш ніж вона встигла перекотитися. Новачка розпласталася на долівці печери.

Серце Леволапа впало в п’яти. Йому геть вилетіло з голови, що він був сильніший за неї. Новак кинувся до подруги і притулився мордою до її щоки.

— Я не завдав тобі болю?

Тигрозорове тренування зробило його ще швидшим і сильнішим.

— Ти мене піймав тільки тому, що знав, який буде мій наступний рух! — нявкнула новачка. Вона підвелася і лизнула своє плече. — Сподіваюся, мені ніколи не доведеться з тобою битися по-справжньому. — Вересолапка глянула на нього, і в її очах спалахнула любов. — Я й не зможу.

Леволап моргнув. Кішка очікувально дивилася на нього. Вона хотіла, аби він так само присягнувся? Він цього зробити не міг — це ж означало, що він обіцяє не бути вірним своєму Клану.

— Ну, будемо сподіватися, що до цього ніколи не дійде, — нявкнув новак, відвівши погляд.

— Скоро світанок.

Леволап потягнувся і розплющив очі. Вересолапка сиділа біля нього й дивилася на отвір у стелі, крізь який уже видніло бліде небо. Новак підвівся, відчуваючи, як протестують проти цього його м’язи. Навчаючи Вересолапку тих прийомів, які йому показав Тигрозір, він геть виснажився. Здавалося, що вони лягли подрімати лише мить тому.

— Треба вертатися, — сказала Вересолапка.

— Зустрінемося сьогодні?

Вересолапка смикнула хвостом.

— Звісно. Навіть якщо на тренуванні Воронокрил змусить мене пробігти до краю поля і назад. — Вона притулилася мордою до Леволапової щоки, а тоді подалася до тунелю. — Побачимося.

Подушечки Леволапа засвербіли.

— Бувай.

Він рушив у протилежному напрямку і побіг надвір.

Ліс був вогкий — обмитий дощиком. Леволап проліз попід ожиною, а тоді побіг додому у світанковій сутіні. Дерева та кущі відкидали містичні тіні на бліду лісову долівку. Легенький вітерець шурхотів у листі.

— Зрадник!

Леволап зупинився й обернувся. Хутро стало дибки.

На тлі папороті видніла знайома постать.

— Тигрозоре?

— Ти що робиш?

Це був Шулікокриг. Леволап роззирнувся, шукаючи Тигрозора, проте Шулікокриг був тут сам. Його очі палали. Вояк закрокував до Леволапа.

— Ти про що? — запитав новак. Шулікокриг знав про його нічні візити в катакомби. Чому ж зараз він на нього напосівся?

Шулікокриг вищирив зуби.

— Ти показував бойові прийоми ворогу!

— Вересолапка не ворог! — відрубав Леволап. — Вона моя подруга!

— Вона живе в іншому Клані! — просичав Шулікокриг. — Це означає, що вона — ворог! Що, як вона одного дня використає ці прийоми проти тебе?

— Вересолапка ніколи такого не зробить!

— Точно?

Леволап напружився, силкуючись уявити зустріч із Вересолапкою в битві. Невже вона могла б так його підставити?

— Я думав, ви з Тигрозором не проти того, що я зустрічаюся з Вересолапкою.

— Нам подобалася твоя незалежність, — прогарчав Шулікокриг. — Ми думали, що це просто невинна ясельна дружба.

— Вона і є невинна! — наїжився Леволап. — Але вона не ясельна! Вона значно важливіша. І тому я знаю, що Вересолапка ніколи не використає ці прийоми проти мене!

— Тоді ти мишомізкий! — форкнув Шулікокриг. — Я думав, що ти хочеш стати великим вояком!

Леволап підніс підборіддя.

— Звісно, хочу!

— Тоді чому ти не розумієш, що означають ці тунелі?

Леволап моргнув. Тунелі означали, що він може зустрічатися з Вересолапкою, не завдаючи клопотів своєму Клану.

Шулікокриг форкнув.

— Ти не розумієш анічогісінько!

— Розумію!

— То чому ти ще не додумався, що ці тунелі можна використати для несподіваного нападу на Вітряний Клан?

— Навіщо нам нападати на Вітряний Клан?

— Бо Вітряному Клану теж може одного дня прийти в голову ідея напасти через тунелі на Громовий Клан!

Леволап витріщився на Шулікокрига. Для його стомлених вух це звучало як повна нісенітниця.

Вояк закотив очі.

— Що, як вам знадобиться більше території чи більше здобичі? — повільно нявкнув він, ніби пояснюючи бойовий прийом кошеняті. — Ви будете чекати біля кордону на черговий Вітряний патруль і благати їх про послугу?

— У нас достатньо території і достатньо здобичі, — заперечив Леволап.

— Так не буде завжди! — відрубав Шулікокриг. — Клани змінюються! Поглянь, як змінився Вітряний Клан, коли його провідником став Однозір. Громовий Клан його боїться!

— Ні, не боїться!

— Справді? — нагострив вуха вояк. — Тоді чому Вогнезір не наважується запитати в них, що сталося з Падуболапкою?

Леволап округлив очі.

— А ти знаєш?

— Я знаю достатньо, щоб не сидіти в таборі й не посилати марні пошукові загони до кордонів і не далі!

— Розкажи мені!

Але Шулікокриг уже відвернувся.

Леволап подався за ним.

— Де вона?

— Нехай її шукає великий Вогнезір! — озирнувся через плече Шулікокриг. — А ти краще подумай: ти хочеш стати вояком чи прожити життя самітником? Бо якщо твій Клан дізнається, що ти знав про тунелі й нічого не сказав, то на тебе чекає вигнання!

— Ні!

Леволапові аж стало зле. Це не могло бути правдою! Він витріщився на Шулікокрига.

— Вернися!

Та обриси смугастого вояка вже почали розчинятися в повітрі, а тоді й зовсім зникли. Леволап знову залишився сам.

Серце в грудях стало важке, мов камінь. Він навчив Вересолапку бойових прийомів. Може, вона й не використає їх проти нього, але як щодо її товаришів? Відчувши раптом невимовну втому, новак подався через ліс, спустився в лощовину і рушив до табору. Завдяки Тигрозоровим тренуванням у нього з’явилася надія, що він таки стане видатним вояком. Тепер же Леволап почувався лисосердим зрадником. Що, як Вітряний Клан справді скористається тунелями для нападу й матиме велику перевагу, бо Громовий Клан про них так і не знатиме? Тоді вийде, що він зрадив свій Клан просто для того, щоб зустрічатися з Вересолапкою. Невже їхня дружба справді була цього варта?

Новак понуро наближався до тернової загорожі й раптом помітив, що вона дрижить. У проході гупали лапи. Леволап здивовано прищулив вуха, побачивши, що з табору вибіг нагороїжений Порохошуб. За ним вискочили Золошуб та Бурешуб. Леволап утік з дороги, і вони промчали повз нього. Слідом бігли Шипокіготь, Ліщинолапка та Маколапка.

— Леволапе, ходімо! — гукнула Ліщинолапка, минаючи його.

Від тривоги в Леволапових вухах зашуміла кров. Він переборов свою втому і помчав наздоганяти товаришок.

— Що сталося? — засапано спитав новак, збираючи докупи всю свою енергію, аби не відставати.

— Двоє Вітряних новаків погналися за білкою прямо через кордон. — Ліщинолапка оббігла кущ папороті. — Вони зловили і вбили її на Громовій території. Досвітній патруль це бачив! Вони послали Мишколапа за нами. Вітряні коти кажуть, що це їхня здобич, і неважливо, де вони її спіймали!

На спині Леволапа хутро стало дибки. Як вони посміли? Досить того, що вони взагалі почали полювати на білок! Він піддав ходу, обігнав Ліщинолапку і порівнявся із Золошубом. Сірий вояк глянув на нього.

— Де ти був? Я зазирав до кубла новаків, тебе там не було.

Леволап дивився вперед. Що він міг сказати?

— Я… вийшов рано, — нявкнув він.

Золошуб примружив очі.

— Не міг спати, — мовив Леволап.

Повітря прорізав вереск.

Леволап крізь дерева побачив шубки Громових котів. Він упізнав люте завивання Косариконога і помітив хутро Студні, що майнуло над лісовою долівкою. Ясносерда билася з Білохвісткою. Клаптевух, Золоніжка, Совопух та Ласкошуб кричали й шипіли, вимахуючи кігтями в напівтемряві. Вітряні коти значно переважали своєю кількістю Громових.

Щойно Порохошуб вискочив із чагарів, Косариконіг здивовано озирнувся, а тоді полегшено крикнув:

— Слава Зорекла…

Його вигук перервав Клаптевух, який збив вояка на землю. Золоніжка стала дибки за Громовим котом і вчепилася кігтями в Косариконогове плече. Студня боролася із Совопухом. Гірська кішка зболено скрикнула, коли світлий смугань пришпилив її до землі, а Ласкошуб зімкнув зуби на її хвості.

Порохошуб кивнув на прогалину між деревами, де починався спуск до струмка, по якому проходив кордон.

— Розділіться і відтискайте їх туди! — наказав він.

Шипокіготь кинувся до Золоніжки. Він відштовхнув Вітряну воячку головою від Косариконога. Коли Громовий кіт зіп’явся на лапи, Шипокіготь став на диби і знову напав на Золоніжку. Косариконіг розвернувся і ринув на Клаптевуха, розсипаючи навсібіч листя і ґрунт.

Порохошуб побіг в інший бік, до Студні, і налетів на Ласкошуба. Коричневий Вітряний вояк відпустив її хвіст і повернувся до Порохошуба, пірнувши попід його передніми лапами. Порохошуб вчепився кігтями в землю, аби втримати рівновагу, і почав тиснути Ласкошуба до землі, а Студня обернулася і збила Совопуха задніми лапами.

— Давай на цих двох! — Маколапка підштовхнула Леволапа і махнула своїм розпушеним хвостом на Зайцелапа та Бризолапа, котрі били Ясносерду, поки та боролася з Білохвісткою.

Леволап кивнув.

— Беру на себе Бризолапа, — прошипів він. Тоді кинувся вперед і наскочив на чорного новака.

Бризолап, який не очікував нападу, перекотився на землю. Леволап вистрибнув на нього і, напруживши задні лапи, вимахував передніми. Проте Бризолап був швидкий. Він ухилився вбік, і Леволап пролетів повз. Громовий новак розвернувся й побачив, що Бризолап уже кидається на нього. Пригадавши прийом Тигрозора, він відштовхнувся задніми лапами, крутнувся і відстрибнув назад, тоді став дибки і вдарив кігтями по спантеличеній морді Бризолапа, перш ніж пірнути і перекотитися вперед.

Тілом розлилося вдоволення. Тигрозоре, ти це бачив?

Раптом Леволап застиг. Він помітив світле смугасте хутро в гущавині битви.

Вересолапка?

Його серце стріпнулося. Він придивився пильніше і полегшено зітхнув, зрозумівши, що це був Совопух, який тікав від Студні. Зненацька у вусі запекло. Бризолап, скориставшись моментом, подряпав його. Леволапове вухо змокріло: з рани засочилася кров. Розлючений новак кинувся на Бризолапа. Вітряний кіт упав назад, і Леволап став на задні лапи, аби вдарити його передніми, проте суперник хвацько перекотився з-під ударів.

— Слимак, — форкнув Бризолап.

Раптом поруч прошмигнула Ліщинолапка і втелющилась у Бризолапа головою. Вітряний вояк втратив рівновагу і впав. Леволап хльоснув його бік кігтями.

— Не відволікайся на самолюбування! — прошипіла Ліщинолапка до Бризолапа і вгризлася зубами в його хвіст.

Бризолап скрикнув, зіп’явся на ноги і відштовхнув Ліщинолапку. Тоді зиркнув на Леволапа.

— Не можеш впоратися зі мною сам?

— Хочеш закластися?

Леволап стрибнув на нього, вхопив Бризолапову голову передніми лапами, а задніми збив його на землю. Ще один прийом від Тигрозора! Вітряний новак покотився схилом і зник у балці.

Золошуб притиснув Ласкошуба до землі за хвіст від Леволапа. Вітряний вояк таки виборсався з його хватки, але Золошуб прицільно вдарив його в підборіддя, так що суперник заточився й впав у кущ ожини. Ласкошуб скрикнув від болю і, визволившись від колючок, дав драпака на Вітряну територію.

Студня досі гнала Совопуха вниз, балансуючи на задніх лапах, а передніми раз за разом гамселячи його боягузливу морду. Маколапка вчепилася в спину Білохвістки, а Ясносерда шматувала вуха Вітряної воячки.

Зайцелап уже тікав через струмок. За ним горлала Ліщинолапка:

— Вертайся в ясла, Зайчику!

— Відступаємо! — наказала Золоніжка.

Клаптевух, який молотив задніми лапами Шипокігтеву спину, підвів погляд. Тим часом Шипокіготь швидко вислизнув з його хвату й підвівся, а тоді вперіщив смуганя прямо по голові. Клаптевух похитнувся, зашипів і знову повернувся, люто примруживши свої очі. Проте інші Вітряні коти вже дали драла.

— Ми на цьому не закінчили! — гукнув Клаптевух, перестрибнув балку і зупинився біля своїх. Вони збилися до купи, пошарпані й закривавлені, важко надимаючи боки, і вирячилися на Громових котів.

— Сидіть на своєму вересовищі! — просичав Порохошуб.

Золоніжка зиркнула на коричневого смуганя.

— Вогнезір сам віддав нам цей ліс! Якщо маєш проблеми з тим, що ми тут полюємо, то розбирайся з ним!

Порохошуб випустив кігті.

— Я буду розбиратися з будь-яким Вітряним котом — чи вояком, чи новаком, — якого заскочу на ловах Громової здобичі!

Леволап розпушив хутро і зашипів на Бризолапа.

— Більше вам жодних білок!

Бризолап махнув хвостом.

— Побачимо!

Шипокіготь нахилився до кордону.

— Забирайтесь додому! — гаркнув він.

Порохошуб наїжився. Його морда була поплямована кров’ю.

— Це ще не кінець.

Він розвернувся і, розлючено бурмочучи під ніс, повів свій загін вглиб лісу.

— Є хтось важко поранений?

Вояк оглянув котів.

— Хвіст болить, — нявкнула Ясносерда. — Але він заживе.

Леволап лизнув подушечку і провів нею по роздертому вусі. Він відчув поріз, що розділив кінчик вуха. «Цей шрам залишиться зі мною назавжди», — гордо подумав він.

— Студне? — Порохошуб примружено глянув на гірську кішку. — У тебе на боці досить серйозна рана.

— Вона неглибока, — запевнила його Студня, хоч із порізу досі сочилася кров.

— Я відведу її до табору, — мовив Бурешуб.

Порохошуб кивнув.

— Ми із Шипокігтем і Косариконогом поновимо помітки на кордоні. Решта може повертатися з Бурешубом.

— Можна залишитися допомогти? — запитав Леволап.

— Здається, тобі вже досить на сьогодні, — сказав йому Золошуб.

Леволап опустив погляд. Невже його недосипання було настільки помітне? Він неохоче подався за Бурешубом і Студнею додому.

Його наздогнала Ліщинолапка.

— Круто було, авжеж?

— Я тепер почуваюся справжньою воячкою, — порівнялася з ними Маколапка.

— Я теж! — новак відчув раптовий приплив щастя. Усе-таки Шулікокриг помилявся, думаючи, що з Леволапа ніколи не вийде видатний вояк!

Коли патруль спускався в лощовину, їм назустріч вибіг Ожинокіготь.

— Ви їх прогнали?

— Це було легко, — нявкнув Бурешуб.

— Серйозних поранень немає? — запитав воєвода.

— Лише кілька подряпин, — махнула хвостом Ясносерда і скривилася.

Ожинокіготь торкнувся мордою до Леволапа.

— Вухо виглядає поганенько.

— Усе нормально, — відповів новак.

— Леволап бився, як справжній вояк, — нявкнув Бурешуб.

Котик підвів підборіддя, і Ожинокіготь погладив його по спині хвостом.

— Не сумніваюся, — муркнув Громовий воєвода.

— Він поранений? — Вивіркострибка нетерпляче переминала лапами ґрунт, коли патруль нарешті зайшов на галявину. Вона миттю підбігла до Леволапа, але новак намагався ухилитися. «Не треба це так роздувати», — подумав він.

— Він бився, як вояк, — сказав їй Ожинокіготь.

Вивіркострибка моргнула Леволапові.

— Молодець.

— У Студні поріз, а в Ясносердої прокушений хвіст, — доповів Леволап. — Але Вітряний Клан ще довго не потикатиме носа на нашу територію.

Він сподівався, що так і буде. Йому пощастило, що у Вітряному загоні не було Вересолапки, але ж наступного разу все може бути інакше.

— Твоє вухо виглядає не дуже добре, — наморщилася Вивіркострибка.

Леволап знизав плечима.

— Заживе.

— Усе одно краще хай його оглянуть.

Вивіркострибка підштовхнула сина до медичного кубла, куди Бурешуб уже вів Студню та Ясносерду. Леволап неохоче подався за ними. Він не хотів, аби Листоплеса залікувала його бойове поранення надто добре: цей шрам мав показувати, наскільки відважно він бився.

На щастя, поки новак проштовхнувся крізь ожинову заслону, Листоплеса і Сойколап уже займалися Студнею та Ясносердою.

— Мені потрібно більше павутини! — гукнула Листоплеса до Сойколапа. Новак виплюнув мазь, яку він втирав у хвіст Ясносердої, і побіг углиб кубла. Тоді повернувся зі жмутком павутини, і Листоплеса притиснула її до рани Студні. Один просяклий кров’ю компрес уже лежав на долівці печери.

— Ця кровотеча зупиниться, правда? — стривожено спитав Бурешуб, стежачи за медикішкою.

— Так, — заспокоїла його Листоплеса. Вона притиснула передні лапи до рани. — Можеш отак притримати?

Бурешуб кивнув і підмінив Листоплесу. Вона забрала лапи і повернулася оглянути хвіст Ясносердої.

— Дубове листя. Гарний вибір, — нявкнула медикішка Сойколапові. — Воно зупинить інфекцію. Загоїться за кілька днів. — Листоплеса озирнулася на Бурешуба, який невідривно дивився на власні лапи, тримаючи павутину на боці Студні. — Щось чути про Падуболапку?

— Ми не встигли спитати, — зізналася Студня.

Листоплеса зітхнула.

— Підозрюю, — нявкнула вона. — Я просто сподівалася, що вони могли хоч щось видати.

— Вітряний Клан її не викрадав, — мовив Леволап.

Листоплеса нашорошила вуха.

— Звідки ти знаєш?

Леволап опустив погляд.

— Ну, мабуть, вони б сказали, якби це було так? — Він глянув на Листоплесу. — Інакше навіщо їм ще брати її в полон?

— Тоді де вона? — запитала Листоплеса.

Леволап торкнувся хвостом до Сойколапового плеча.

— Ти не можеш спитати в Зореклану?

У Сойколапа пробігли шкірою мурашки, немовби від роздратування.

— Ні.

Листоплеса форкнула і зайшла до печери.

Леволап спохмурнів. Що відбувалося?

— Чому ти їх не запитав? — нявкнув він. — Вона ж наша сестра.

— У мене ще не було змоги.

Сойколап злизав трохи дубової мазі й почав втирати її у хвіст Ясносердій.

Леволап витріщився на брата. Йому аж гаряче стало від злості.

— А в тебе була змога? — нявкнув він, повернувшись до Листоплесої.

Медикішка, тримаючи в зубах клубок павутини, підійшла до Студні. Вона поклала компрес біля Бурешуба.

— Не завжди є можливість поговорити із Зорекланом, — пояснила Листоплеса. — Якщо наші предки-вояки хочуть чимось поділитися, вони самі знаходять спосіб.

То що їм залишалося робити? Сидіти й чекати? Леволап випустив кігті.

— Зараз я щось знайду для твого вуха, — нявкнула Листоплеса і повернулася до своїх трав.

— Я можу спробувати спитати щось у Зореклану сьогодні, — прошепотів Сойколап. Тепер Леволап був ще більше збентежений. Що між цими двома відбувалося? Сойколап не хотів, аби Листоплеса його почула?

— Це має допомогти. — Медикішка принесла якесь зілля, загорнуте в листок. — Можеш сам його втерти? Нам із Сойколапом треба оглянути решту загону.

Вона вийшла з кубла. Сойколап подався за виховницею.

— Допомогти? — Ясносерда вже розгорнула листок і вмочила лапу в мазюку. — Я впевнена, що Падуболапка вернеться, — заспокоїла вона його, втираючи ліки у вухо.

Леволап скривився: рана запекла.

— Сойколап дізнається, де вона, — з надією нявкнув він. На нього знову накотила втома. Ніч у катакомбах і битва висотали всю енергію. Новак ухилився від лапи Ясносердої. — Думаю, вже досить.

— Так. — Кішка витерла лапу об груди і повернулася до Бурешуба. — Як там кровотеча?

— Здається, припинилася.

Леволап вийшов з кубла. Його лапи стали важкі, мов кам’яні. Він не міг дочекатися, коли згорнеться у своєму гнізді й заплющить очі. Крізь його сонні думки пробивалася тривога. Вояк має завжди бути готовий до битви. Що, якби він сьогодні був надто виснажений, аби піти в бій?

— Леволапе!

До нього біг Золошуб. Серце Леволапа стислося, але він смикнув вусами і спробував набути якомога енергійнішого вигляду.

— Хочеш, аби я пішов на полювання? — запитав він.

— Ні. — Золошуб зупинився біля нього. — Ти виглядаєш геть змореним. Поспи трохи. Тобі треба виспатися.

Леволап застиг. У голосі виховника чулася засторога. Невже Золошуб підозрював, що причиною його втоми була не лише ранкова пробіжка?

Серцебиття прискорилося.

— Я обіцяю, що завжди буду готовий до бою! — нявкнув він. — Я стану найкращим вояком, якого лише бачив Громовий Клан! Справді!

Золошуб смикнув вусами.

— Я впевнений, що так і буде.

* * *

Леволап відчув запах миші — теплий і смачний. Він розплющив очі. На долівці біля його гнізда лежала здобич.

Біля неї стояла Медолапка.

— Я подумала, що ти голодний.

Леволап потягнувся, аж його кінцівки затремтіли.

— Уже пізно?

— Вечірній патруль щойно вернувся, — відповіла Медолапка. — Вони принесли оце, — нявкнула вона і поторсала мишу.

— А кошенята і старійшини вже їли? — запитав Леволап.

— Звичайно. — Медолапка сіла. — Ліщинолапка сказала, що ти реально провчив Бризолапа. — Її очі спалахнули. — Вона сказала, що він аж покотився в потік.

Леволап підвівся.

— Ага. — Від спогаду про це йому аж потепліло в грудях. — Не думаю, що хтось із Вітряних новаків скоро насмілиться полювати на наших землях.

Його спиною пробіг мороз. Що, якби із Зайцелапом полювала Вересолапка, а не Бризолап?

— Леволапе? — пильно глянула на нього Медолапка. — Усе гаразд?

Леволап здригнувся.

— Просто втомлений, — нявкнув він і вдав, що позіхає.

— Гаразд, — знизала плечима Медолапка. — Ми під прискалком, якщо раптом захочеш приєднатися.

Новачка вийшла з кубла.

Леволап заглитнув мишу і вийшов на галявину до товаришів. Він трохи побалакав з ними, гостро відчуваючи при цьому відсутність Падуболапки. Його лапи вже свербіли від очікування — коли ж інші новаки нарешті розійдуться по своїх гніздах. Кіт глянув на місяць, що повільно пропливав небом. Його покривав серпанок хмар. Вересолапка, мабуть, уже чекає на нього.

Бубколап і Ліщинолапка рушили до кубла останніми. Їхні сіро-білі шубки поблискували в сутінках. Щойно вони зникли з виду, Леволап швидко подався до виходкового тунелю. Озирнувшись, аби переконатися, що на галявині нікого немає, він вислизнув із табору.

Його вухо пекло від холодного нічного повітря. Новак пробрався до тунелю і зайшов усередину. Живіт стиснувся від уже звичного моторошного передчуття. Проте цього разу було ще гірше. Цього разу він мусив зробити дещо дуже важке. Та іншого виходу він не бачив. Як би від цього не боліло… Відштовхнувши геть похмурі думки, Леволап подався звивистим проходом до печери. Вересолапка вже сиділа там. Вона вибігла назустріч і торкнулася носом його щоки. Від кішки пахло теплом і дрімотою, ніби вона щойно прокинулась.

— Бідне вухо! — зойкнула вона, побачивши на подряпині засохлу кірку крові.

— Усе добре, — нявкнув Леволап.

— Це твоя єдина рана? — Її очі схвильовано замерехтіли. — Бризолап сказав, що він тебе пошматував!

Леволап відступив на крок. Тепер він був твердо впевнений, що чинить правильно.

Вересолапка схилила голову набік.

— Що?

Чи відчувала вона почуття провини, що пронизувало його тіло?

Леволап глянув на неї.

— Ми більше не можемо зустрічатися.

Очі Вересолапки округлилися.

— Тобто?

— Просто не можемо.

— Але ж нам весело разом. Чому ми повинні припиняти? Ми нікому не шкодимо.

У її голосі чувся відчай.

— Вересолапко, я думаю, що ти чудова, — нявкнув Леволап. Він втупився у власні лапи. Чому вона ще більше це ускладнювала? — Але тобі треба знайти когось у твоєму власному Клані. Я мушу стати найкращим вояком, яким лише зможу, але мені це не вдасться, якщо я проводитиму тут кожну ніч.

Вересолапка здригнулася, ніби він ударив її по морді кігтями.

— Це не мусить бути кожна ніч, — прошепотіла вона.

Неважливо, наскільки часто ми зустрічаємось! Я взагалі не повинен тут бути!

— Я шукав тебе сьогодні під час битви, — сказав їй Леволап. — Що, якби в тому загоні була ти?

— То ти бився б із Бризолапом, або із Зайцелапом, або…

— У битві все не настільки просто і ти це знаєш!

Вона мусить зрозуміти!

— Я не можу обирати. Я мушу захищати свій Клан. Я не можу весь час переживати за тебе.

Леволап побачив, як затьмарилися її очі від жалю, і його серце стиснулося.

— То це кінець? — нявкнула новачка.

— Так.

Леволап не хотів показувати, наскільки важко йому давалося це рішення, наскільки легко він міг би передумати й погодитися зустрічатися з нею раз на повню, чи двічі, чи тричі… Він мусив зробити все саме так.

У її очах спалахнув гнів.

— Добре! — гаркнула Вересолапка. — Тепер я розумію.

Кішка розвернулася і пішла до тунелю. Перш ніж зникнути в тінях, вона ще раз озирнулася. У її погляді бринів біль.

— Сподіваюся, вояцтво буде цього варте!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Падуболапка вовтузилася коло Верболапки, намагаючись наміститися. У гнізді ледве вистачало моху на одну кішку, не те що на двох. І як Верболапка могла так міцно спати, коли їй під вухом увесь час дзюркотіла вода?

Дощ скрапував із навісу і збирався калюжею на долівці. Крізь вхід до печери видніла кам’яниста доріжка. Падуболапка примружила очі, аби розгледіти берег Громового Клану за нею, проте в повітрі висіла мряка, тож новачка бачила лише обриси далекого лісу на тлі захмареного передсвітанкового неба.

Вона залишалася в Річковому таборі вже два дні. Леопардозірка все ще наполягала, що їй небезпечно повертатися додому, але всі — зокрема, і сама Падуболапка — знали, що провідниця тримає її на острові просто для того, аби новачка не розповіла своїм побратимам про слабкість Річкового Клану. Вона перекотилася на другий бік. У животі забурчало від голоду.

— Ти не можеш влягтися? — сонно зітхнула Верболапка.

— Пробач.

Серце Падуболапки стискалося. Вона так хотіла додому.

Верболапка, мабуть, відчула журбу в голосі подруги. Вона сіла й потягнулася. Її очі співчутливо мигтіли в сутінках.

— Скоро повернешся, — пообіцяла новачка.

— Наскільки скоро?

— Дамби мають закінчити за чверть повні, — нявкнула Верболапка. — Тоді ми зможемо переселитися назад у старий табір. Я впевнена, що тоді Леопардозірка зорганізує для тебе охорону.

Чверть повні! Вона не може залишатися тут настільки довго!

— Але як же мій Клан?

— Я знаю, що вони будуть хвилюватися, — мовила Верболапка. — Але подумай, як вони зрадіють, коли ти повернешся.

І розізляться. Серце Падуболапки впало в п’яти, коли вона уявила, як гнівно наїжується хутро Ожинокігтя, як гострішає і наливається докором погляд Вивіркострибки.

— Ти ж нічого нікому не скажеш? — Верболапка округлила очі. — Ти ж не розповіси про острів і про Двоногів?

— Ні, не розповім, якщо ти не хочеш цього.

Падуболапка розуміла, чому Верболапка так боялася, що інші Клани дізнаються, наскільки потерпав Річковий Клан. На відновлення піде не менше повні, навіть якщо їм вдасться врятувати старий табір.

— Обіцяєш?

— Обіцяю.

— Скоро все налагодиться, — зітхнула Верболапка.

— Так.

Падуболапка відчула, як це слово застрягло в горлі. Усе налагодиться. Вона більше не була певна, що розв’язання проблем Річкового Клану погасить ворожнечу, яка спалахнула між Кланами. Складалося таке враження, що через довге перемир’я молоді коти жадали битви і підливали оливи у вогонь, роздразнюючи старших вояків спогадами про колишню славу. Новачка подумала про Вітряний патруль, на який вони наштовхнулися з Річковими котами. Від них аж іскри йшли. Вони не хотіли чути пояснень Річкового Клану. Невже ця спрага війни могла просто розчинитися, немов туман у сонячному сяйві?

Небо за хмарами ясніло. По той бік стежини виднівся рух. Падуболапка бачила шубки, що мигтіли між деревами, — уже настільки знайомі, ніби з рідного Клану. Сіромрячка вела Чмишка і Ружка до берега попити. Мохошубка, Букошуб та Рінелап прямували до колоди. Такий малий досвітній патруль! Падуболапка знала, що практично всі зусилля вояків були кинуті на порятунок старого табору.

Мрячконіжка вийшла з лісу і перейшла стежку. В її зубах висіла тоненька рибинка. Кішка поклала здобич у калюжу перед навісом.

Мільгокрила підвела голову, почувши плюскіт, і потягнулася.

— Дякую, Мрячконіжко, — позіхнула вона.

Падуболапка розуміла, що зазвичай воєвода Клану не повинна приносити їжу медикішкам. Мрячконіжка просто прийшла перевірити, чи полонянка не втекла вночі. Хоч як від цього було неприємно, та новачка була вдячна, що воєвода обрала такий тактовний спосіб це зробити.

— Це небагато, — нявкнула Мрячконіжка, — але хоч трохи сили підтримає на день.

У животі Падуболапки знову забурчало. На цілий день! Їжі було так мало, що деякі вояки лягали спати голодними. Падуболапці пощастило, що її взагалі годували. Та, попри вдячність Річковому Клану за те, що вони були готові годувати гостю, вона все ж не могла звикнути до бридкого смаку риби і сумувала за терпким присмаком лісової здобичі.

— Тривога! Вдирники! — закричала Мохошубка з колоди.

Сіромрячка миттю почала відводити кошенят назад на галявину. Падуболапка напружилася і покуштувала повітря.

Громовий Клан!

У її грудях пташкою затріпотіла надія. Вона витягнулася і примружено глянула крізь мрячку. На протилежному березі досвітній патруль оточив кішку. Вивіркострибка! Вона впізнала мамине хутро і відчула такий самий приплив захвату, як у дитинстві, коли Вивіркострибка поверталася до ясел після ночівлі у вояцькому кублі.

— Ходи зі мною, — прогарчала Мрячконіжка. Вона обернулася й подалася назад уздовж набережної. Падуболапка скочила за нею, ледве стримуючись, щоб не пробігти повз Річкову воєводу. У лапах уже крутило. Новачка вийшла з кубла і закрокувала за Мрячконіжкою на галявину.

Із чагарів вибіг Рінелап:

— Вона прийшла забрати Падуболапку!

Папороть позаду нього зашурхотіла, і на галявину спокійно вийшла Вивіркострибка в оточенні Мохошубки та Букошуба. Падуболапка напружилася. Вивіркострибка прийшла сама. Чи відпустить Леопардозірка їх двох? Вона схвильовано глянула на Великий Дуб і побачила, що Леопардозірка вже вилазить зі свого тимчасового кубла між корінням. Річкова провідниця витріщилася на Вивіркострибку. Падуболапка помітила в очах провідниці непевність. Золотаве хутро кішки стало дибки на спині.

— Леопардозірко, — Вивіркострибка зупинилася перед Річковою провідницею і вклонилася. — Я прийшла забрати одну з наших новачок.

Падуболапці хотілося вибігти і поноськатися з мамою, але Вивіркострибка на неї ще навіть не глянула. Вона невідривно дивилася на Леопардозірку.

— Здається, вона забрела на вашу територію.

— Забрела! — Леопардозірка обурено поширила очі. — Вона прийшла шпигувати!

Вуха Падуболапки спалахнули.

— Я просто хотіла допомогти! — слова вирвалися з її рота до того, як вона встигла зупинитися.

Вивіркострибка крутнула головою й зиркнула на доньку. Падуболапка знітилася.

На галявині зібралися Річкові коти. Їхні м’язи були напружені, а хвости посмикувалися.

— Леопардозірко, вона ж лише новачка, — нявкнула Вивіркострибка. — Вона ще як слід усього не розуміє, і я сподіваюся, що з досвідом це зміниться. Обіцяю, її буде покарано за порушення вояцького правильника, проте Громовий Клан не може дозволити, аби вона надалі залишалася тут.

Її голос був твердий, а за ввічливою інтонацією ховалася невисловлена загроза. Невже Громовий Клан справді готовий битися, щоб повернути Падуболапку додому? Новачка схвильовано витягнула кігті. Вона не вірила, що після цього всього сама могла спричинитися до битви.

Леопардозірка глянула Вивіркострибці в очі й напружила плечі.

Чи відпустить вона мене?

Серце Падуболапки ледь не вистрибувало з грудей.

Леопардозірка повернулася до неї.

— Я можу покладатися на те, що надалі ти все розумітимеш як слід?

Вона просить мене тримати язика за зубами.

— Так! — закивала Падуболапка. — Я припустилася помилки, коли сюди прийшла, і не дозволю, щоб хтось через це постраждав.

Леопардозірка повільно моргнула.

— Тоді можеш іти додому.

— Дякую, — полегшено зітхнула Падуболапка.

Річкові коти неспокійно замурмотіли.

— Дякую, Леопардозірко, — нявкнула Вивіркострибка. — Прошу вибачення від імені всього Громового Клану.

Падуболапка нахнюпилася від сорому. Кінчик маминого хвоста посмикувався. Вивіркострибка була розлючена. Падуболапка підійшла до мами, не підводячи погляду. Яка ж це ганьба… Її забирали додому, немов якесь неслухняне кошеня.

Вивіркострибка повернулася до чагарів.

— Зачекай! Мохошубка і Букошуб проведуть вас до табору.

Вивіркострибка озирнулася, примруживши очі, і скупо кивнула.

Раптом на галявині почулися кроки. До них підбігла Верболапка.

— Бувай! — Вона потерлася мордочкою об щоку Падуболапки. — Пообіцяй, що нічого не розкажеш, — прошепотіла кішка.

— Обіцяю, — шепнула Падуболапка.

Верболапка відступила назад і ніяково озирнулася на Річкових котів, які пильно на неї дивилися. Сіромрячка закопилила губу, а Важкоступ , збитий смугастий старійшина, несхвально прищулив вуха. Мохошубка подалася в зарості орляка. Вивіркострибка пропустила Падуболапку вперед, а останнім пішов Букошуб. Вони вийшли на край острова і перейшли по колоді.

Падуболапці хотілося сказати мамі, наскільки вона рада її бачити, проте перед Річковими котами було ніяково. Тож вона мовчала аж до Вітряного кордону. Вивіркострибка на неї практично й не глянула, лише перевірила, чи новачка перейшла по колоді, не перечепившись, і відвела її від хвиль, що лагідно накочували на берег.

— Пробач!

Слова самі вирвалися з Падуболапки, коли Річкові коти повернулися додому.

Вивіркострибка спохмурніла.

— Ніколи так більше не роби! — просичала вона.

— Не буду, — покірно пообіцяла Падуболапка.

Вивіркострибка вела її вздовж берега, тримаючись за два хвости від води.

— Я розумію, — нявкнула воячка.

Падуболапка нашорошила вуха.

— Я знаю, як воно — мати друзів в інших Кланах. — Вивіркострибка твердо дивилася вперед. — Відчувати, що тебе кличе щось сильніше, ніж твій власний Клан.

Мабуть, вона говорить про Велику Мандрівку.

— Але, — Вивіркострибка глянула на доньку, — намагатися допомогти Річковому Клану — дурна ідея. З твого боку дуже нахабно було думати, що ти можеш сама розв’язати проблеми Клану.

Нахабно! Падуболапку це зачепило. Вона мала на гадці зовсім інше.

— Вогнезір сказав тобі, що Громовий Клан не буде втручатися. Він старший і мудріший за тебе. Ти мала б його послухати. Але ти своїм непослухом порушила вояцький правильник. Ти підвела свій Клан під небезпеку.

Падуболапка намагалася підібрати якісь слова на свій захист, але нічого не придумала. Вона ніяк не могла змусити своїх побратимів зрозуміти, що просто хотіла зупинити війну.

— Поки тебе не було, нам довелося проганяти зі своєї території Вітряний патруль, — додала Вивіркострибка.

Падуболапка закліпала.

— Вони хотіли напасти?

— Ще ні. — Вивіркострибка глянула на вересовище. — Але вони загнали білку на нашу територію і стверджували, що це їхня здобич.

— З нашого боку кордону? — Падуболапка не могла повірити власним вухам.

— Твій брат допомагав їх прогнати.

У Падуболапки від хвилювання здибилося хутро.

— З ним усе добре?

— Так, тільки вухо подер. — Я думаю, що він цим пишається.

— Шкода, що мене там не було.

— Але ти мала там бути, — нявкнула Вивіркострибка. — Зараз твій Клан потребує тебе найбільше.

Падуболапка пригадала, як вони з Річковим патрулем мало не побилися з Вітряним Кланом. У животі занило від почуття провини. Вона мала протистояти ворогам поруч із власним Кланом.

— У повітрі чути запах битви, — повела далі Вивіркострибка.

— Але Річковий Клан не планує нападати на Вітряну територію!

Новачка не могла пояснити, яка проблема спіткала Річковий табір, бо пообіцяла Верболапці та Леопардозірці, але вона мусила спробувати запобігти війні між Кланами.

— Те, що Річковий Клан планує чи не планує робити, не наша справа, — нявкнула воячка. — Наша турбота — захищати власні кордони.

«Як ти можеш бути такою недалекою?» — подумала Падуболапка і прикусила язика, щоб не бовкнути цього вголос.

Вивіркострибка зупинилася і глянула на доньку.

— Я знаю, ти думаєш, що робиш правильно. Але ти ще новачка. Як ти можеш щось розуміти? Твій обов’язок — слухати, вчитися і залишити серйозні рішення воякам.

Подушечки Падуболапки аж засвербіли від роздратування. Якщо вона була новачкою, то її думка нічого не важила?

Вивіркострибка ж, вочевидь, сприйняла це за прояв покори.

— Добре.

Воячка поспішила далі вздовж берега. Попереду вже виднів кордон, і Падуболапка була невимовно рада його побачити.

Раптом їй сяйнула думка. Вона аж здивувалася, що раніше про це не замислилася.

— Звідки ти знала, що я в Річковому Клані?

— У Сойколапа був сон, — буденно відповіла Вивіркострибка. Воячку наче й не дивували містичні здібності її сина. Зрештою, Сойколап таки був новаком-медикотом. Падуболапка відчула гордість за брата, але водночас і неспокій. Як воно — мати таку силу? І якщо Сойколап знав, де вона була, то чи означало це, що він також знає про Річковий табір? Вона не скаже ні слова Вогнезорові, але чи можна так само покладатися на Сойколапа?

* * *

Падуболапка вийшла за Вивіркострибкою на галявину. Табір немов занімів.

Новачка почула, як Ясносерда прошепотіла Карохвістці:

— Вона повернулася!

Студня припинила вмиватися і підвела погляд:

— Рада бачити тебе живою.

Бурешуб кивнув, та нічого не сказав. Порохошуб і Шипокіготь лише глянули на новачку, а тоді повернулися до своєї стишеної бесіди. Падуболапка знала, що в неї великі проблеми.

— Падуболапко! — З новацького кубла вибіг Леволап. Його очі палахкотіли, немовби він виспався за ціле життя. Новак, муркочучи, обійшов сестру. — Ти пахнеш рибою!

Сойколап вийшов із медичного кубла і закліпав, дивлячись незрячими очима прямо на неї. У Падуболапки знову з’явилося те неспокійне відчуття, ніби брат її бачить, хоч вона і знала, що він цього фізично не може.

— Тобі треба піти до Вогнезора, — сказала їй Вивіркострибка.

Шкірою новачки пробігав мороз — мама стежила, як вона підіймається кам’яним розсипом до Високого Виступу. Серце шалено калатало. Вона увійшла до Вогнезорової печери. Біля Громового провідника чекав Орлякошуб.

— Вітаємо вдома.

Голос прозвучав суворо.

Вогнезір примружив очі.

— Ти спричинила багато тривоги і змарнованих зусиль у час, коли Клан собі не може цього дозволити, — нявкнув він.

— Я просто намагалася…

Вогнезір її перебив:

— Ми не хочемо чути жодних виправдань. Ти порушила вояцький правильник. Я тобі прямо сказав, що ми не будемо втручатися у справи Річкового Клану, але ти все одно до них пішла. Ти залишила свій Клан, коли йому найбільше потрібні вояки та новаки.

— Але я дещо дізналася! Вам не треба битися з Вітряним Кланом!

— Чому?

Падуболапка почала дряпати кам’яну долівку.

— Я не можу розповісти.

— Не можеш?

— Я пообіцяла. — Падуболапка сумно махнула хвостом. — Але ви мусите мені вірити. Немає потреби битися.

Вогнезір смикнув кінчиком хвоста понад землею.

— І ти очікуєш, що я буду ухвалювати рішення для Клану, опираючись на це?

Падуболапка розтулила рота, але промовчала. Що вона могла ще сказати?

— Ти на день під домашнім арештом, — повів далі Вогнезір. — Він мав би тривати довше, але зараз ми цим мусимо пожертвувати. Відколи сталася сутичка з Вітряним Кланом, ми посилили патрулі, і ти маєш брати в них участь. Але всю наступну повню ти дбатимеш про старійшин. Тобі треба буде стежити, щоб у них була їжа і чиста підстилка, і навіть не думай просити про допомогу своїх товаришів. Це виключно твоя відповідальність.

Падуболапка похилила голову. Обіцянка, яку вона дала Леопардозірці, стала їй поперек горла, та новачка не збиралася її порушувати. Вона не хотіла, щоб її звинувачували у зрадництві. Принаймні в Річковому Клані не поставилися до неї, як до тупого кошеняти, — вони навіть подумали, що вона могла бути шпигункою.

— Це все? — пробурмотіла Падуболапка.

Вогнезір махнув хвостом.

— Можеш починати. Мишошубка і Довгохвіст будуть вдячні за свіжу підстилку.

— Гаразд.

Падуболапка розвернулася і вийшла з кубла. Чому Вогнезір не міг хоч трошки в неї повірити? От він був у Річковому Клані? Ці всі провідники не бачили далі власних вусів! Ну і нехай! Вона просто займатиметься своїми обов’язками і триматиме язика за зубами. Новачка розлючено збігла кам’янистим розсипом і потупала до кубла.

Зазирнувши крізь ожинову заслону, вона спитала:

— Можна взяти трохи моху для старійшин?

Листоплеса саме розмотувала павутину з ноги Попелюшколапки.

— Падуболапко! — нявкнула новачка. — То сон Сойколапа був правдивий!

— Звісно, що правдивий! — Сойколап перебирав трави в глибині кубла. Він повернувся до Падуболапки. — Що, Вогнезір на наступну повню перевів тебе на кропиву і воду?

— Не зовсім, — повела вусами Падуболапка. Вона була рада знову почути буркітливий нявкіт Сойколапа. — Дякую, що послав за мною Вивіркострибку.

— Прошу, — знизав плечима Сойколап і повернувся до своєї роботи.

— Я рада, що ти вже в безпеці, — нявкнула Листоплеса, яка з тривогою дивилася на новачку.

— Пробачте, що я всіх налякала, — відповіла Падуболапка.

— Не роби так більше, — зненацька розгнівано нявкнула Листоплеса.

Падуболапка наїжилася, втомлена від вичитувань. Ти говориш прямо як моя мама!

— Мох? — перепитала вона.

Листоплеса махнула хвостом на купку біля стіни печери.

— Можеш брати.

Падуболапка підібрала найбільший жмуток, який лише могла понести, і подалася до кубла старійшин. «Бувають і гірші покарання», — подумала вона.

— Це правда? — Мишошубка відсунулася набік, коли Падуболапка почала перебирати стару підстилку. — Ти була в Річковому Клані?

— Так.

— Вони тебе не ображали? — Довгохвіст нахилився до неї і принюхався. — Пахнеш так, ніби тебе ще й годували.

— Так.

Мишошубка наморщила носа.

— Мені ніколи не подобався смак риби. Надто водяниста.

Падуболапка видерла шматок сухого моху і кинула до виходу.

Мишошубка примружила очі.

— Ти щось дуже тиха як на новачку, яка щойно повернулася з великої пригоди.

— А є сенс щось говорити? — Падуболапка жбурнула ще один шматок моху. — Ніхто не слухає новачку.

— Вогнезір насварив? — співчутливо нявкнув Довгохвіст.

— Ні.

Мишошубка майнула хвостом.

— Не треба дутися, — форкнула вона. — Ти порушила вояцький правильник. Чи ти думала, що тебе тут зустрінуть як героїню?

— Ні! — зиркнула на неї Падуболапка. — Та я принаймні намагалася допомогти. Усі інші просто хочуть битися!

— Ми повинні захищати свої кордони, — зауважив Довгохвіст.

— Нам би не доводилося захищати кордони, якби Клани говорили одне з одним!

— Говорили? — здивовано поширив очі Довгохвіст. — Ми вояки! Наша зброя — зуби й кігті, а не слова!

— Чекай хвилинку. — Мишошубка нахилилася до Падуболапки. — Чому ти думаєш, що розмови нам допоможуть? Вітряний Клан чітко показав, що хоче красти нашу здобич. Вони вже раз порушили кордон. Вони намагаються відтяти нашу територію.

— Чому ти думаєш, що вони хочуть відтяти в нас територію? — виклично запитала Падуболапка.

— Бо Річковий Клан планує відтяти їхню! — нявкнув Довгохвіст.

Падуболапка шарпнула хвостом.

— Ти впевнений?

— Звісно! Вони втратили свої землі! — відповів старійшина. — Їм треба кудись піти.

Вони не втратили свої землі! Падуболапка вже так шкодувала, що пообіцяла Річковому Клану тримати таємницю.

— Усі роблять передчасні висновки! — нявкнула вона. — Ми нічого не знаємо напевне. Вітряний Клан нічого не знає напевне. Ми всі просто робимо припущення! І в результаті ми всі можемо побитися ні за що!

Мишошубка насупилася.

— І ти думаєш, що розмовами можна запобігти битві?

У її голосі чулася задума.

Падуболапка відчула іскру надії. Невже хтось нарешті її вислухає? Вона очікувально глянула на Мишошубку.

— Ти могла б попросити Вогнезора ще раз усе обдумати?

Мишошубка відповіла ухильно:

— Краще принеси ще моху. — Вона почала розрівнювати купу, яку нанесла Падуболапка. — Нам знадобиться більше, ніж тут є.

* * *

Падуболапка заплющила очі. Солодкавий присмак миші розлився по її язику. Вона хруснула кісточкою. Нарешті якась вартісна їжа. Новачка лежала біля прискалка з Маколапкою та Медолапкою. Новолистове проміння зігрівало її шубку. Оце вперше за багато днів вона відсунула подалі свої тривоги за майбутню битву і просто насолоджувалася знайомими запахами дому.

— То які вони? — Біля неї лежала Маколапка, ліниво перекидаючи свіжого горобця з однієї лапи в іншу. — Ну, Річковий Клан.

— Старійшини сварливі, вояки бундючні, а кошенята капосні, — відповіла Падуболапка з набитим ротом. — Усе так само, як у нас.

Маколапка замуркотіла.

— Тільки Орлякошубові таке не кажи, — застерегла вона. — У тебе вже і так проблем вистачає.

— Дивіться!

Падуболапка сіла і вирячилася на медичне кубло. Листоплеса повільно виводила Попелюшколапку на галявину.

Новачка накульгувала, ледь-ледь торкаючись пошкодженою лапою землі, але рогіз та павутину вже зняли. Її лапа виглядала дуже тонкою, хутро обліпило шкіру від тривалого притискання компресами, але очі Попелюшколапки захоплено палахкотіли.

— Падуболапко! — гукнула з того боку Листоплеса.

Падуболапка скочила на рівні, дожовуючи останній шматок миші, й побігла до Попелюшколапки. Вона поплескала подругу хвостом поза вушками.

— Ти вже вичуняла!

— Ще не зовсім, — мовила медикішка. Її очі повнилися тривогою. — Але вона вже стільки вовтузиться у гнізді, що я вирішила дати їй трохи подихати свіжим повітрям.

— А ми можемо піти до лісу? — нявкнула Попелюшколапка.

— Ні! — наїжилася Листоплеса. Вона пильно глянула на Падуболапку. — Я подумала, що ти допоможеш Попелюшколапці обережно розімнутися.

Вона так наголосила слово «обережно», ніби Падуболапці воно не було відоме.

— Звісно! — Падуболапка переминала ґрунт лапами.

— Але не йдіть нікуди з галявини, — наказала Листоплеса. Вона глянула на Попелюшколапку. — І будьте обережні!

— Щось вона вся як на голках, — прошепотіла Падуболапка, коли медикішка повернулася до свого кубла.

— Знаю… — муркнула Попелюшколапка. — Вона надто багато переймається. На її думку, мені не можна навіть швидко дихати, щоб не залишитися калікою.

Падуболапка обнюхала лапу Попелюшколапки. Від неї пахло живокостом.

— Як лапа?

— Ще важко рухати, і треба бути дуже обережною, — нявкнула новачка. — Але вже не болить. Просто мушу рухатися акуратно.

— Ти вже можеш на неї наступати?

Попелюшколапка повільно опустила подушечку на землю. Вона скривилася, але одразу ж розслабилася.

— Непогано.

Новачка закрокувала вперед, а тоді вже повільніше пішла на середину галявини. Витягнувши передні лапи, вона притиснула груди до землі.

— Так чудово знову бути надворі.

Падуболапка підбігла до куща жимолості, де залишила купку моху після прибирання в кублі старійшин. Вона відірвала зубами невеличкий шматочок і скачала у клубок.

— Можеш зловити?

Новачка кинула м’ячик через галявину, та раптом її серце стрепенулося. Що, як Попелюшколапка потягнеться, аби його спіймати?

Попелюшколапка почекала, доки м’ячик упаде перед нею, і підчепила його кігтем.

— Якщо кидатимеш так, то ні, — відповіла вона і кинула клубочок назад Падуболапці.

Кішка підстрибнула і відбила його. Цього разу Попелюшколапка підняла передню лапу і витягнулася на трьох лапах, аби зловити м’ячик зубами.

— Гарно!

Падуболапка підбігла до подруги.

— Я практикувалася в кублі із Сойколапом, — нявкнула Попелюшколапка.

— Він з тобою грався? — здивовано запитала Падуболапка. Сойколап у медичному кублі завжди здавався таким серйозним.

— Іноді, — сказала Попелюшколапка. — Але тільки для того, щоб я сиділа тихо. — Узагалі мені здається, що йому не дуже подобається моє товариство.

— Не кажи дурного! — нявкнула Падуболапка. — Як медикотові можуть не подобатися його пацієнти?

Новачка поплескала Попелюшколапку по плечу. Вона здогадувалася, яким непривітним міг бути Сойколап. Якби ж він навчився в Листоплесої хоч трохи доброти!

— Можна й нам погратися? — прибігли з ясел Лиско і Крижинка.

Лиско вихопив м’ячик у Попелюшколапки. Його пухнасте хутро блищало, мов осіннє листя в пообідніх променях сонця.

— Гей! — прошмигнула повз Крижинка, вибивши м’ячик з його лап. Лиско кинувся за нею.

— Я перший його взяв!

Котик повалив її на землю.

Падуболапка підскочила до невгамовного помаранчево-білого клубка хутра і забрала кульку.

— Тепер він знову в мене!

Вона шпурнула м’яч над кошенятами, а Попелюшколапка витягнула лапу і підхопила його кігтем.

— Тяжко бути низенькими — підначила Попелюшколапка. — Вам хіба що черв’яків ловити!

Вона кинула м’ячик назад понад головами кошенят, і Падуболапка спіймала його.

Крижинка і Лиско підстрибували вгору, намагаючись зловити кульку, що пролітала над ними.

— Треба стрибати вище! — гукнула Падуболапка.

— Або можна по-інакшому зробити!

Лиско кинувся до Падуболапки і заскочив їй на спину. Він тягнув її за хутро, намагаючись перехилити набік.

Крижинка вихопила м’ячик із лап новачки.

— Хотіла вкрасти нашу здобич! — прошипіла вона.

Лиско вчепився кігтиками Падуболапці в шкіру.

— Злодійка!

— Вона, мабуть, із Вітряного Клану! — заверещала Крижинка, кинула м’яч на землю та настрибнула на Падуболапку. — Нападай!

— Допоможіть! — новачка прикинулася, що горлає у відчаї, борюкаючись із двома кошенятами. Та, хоч вони і гралися, всім її тілом пробіг дрож. Навіть кошенята були готові битися з Вітряним Кланом. Прийдешня битва вже чекала, немов лисиця в тінях.

Старійшина Важкоступ помер від кашлюку в книзі «Захід», але авторки знову помилково ввели його в сюжет. — (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Сойколап переминав кігтями мох у гнізді, намагаючись трохи його розпушити, перш ніж влягатися спати. Попелюшколапка вже хропіла, вимучена іграми з Падуболапкою. Невдовзі вона вже повернеться до новацького кубла, і в медичному кублі знову стане тихо. Добре. Тернова загорожа надворі зашелестіла. Повернувся останній патруль. Їхні неквапливі кроки підказували, що все спокійно.

Сойколап почув плюскіт води. Листоплеса промочувала клубочок моху в калюжі, аби залишити біля Попелюшколапки на випадок, якщо новачка вночі захоче пити.

— Я думаю, завтра треба буде поглянути на котячу м’яту біля старого гнізда Двоногів, — нявкнула медикішка. — Хочу подивитися, чи багато свіжих пагонів.

— Будемо збирати?

— Ще ні. — Лапи Листоплесої зашкряботіли по землі — вона віднесла просочений мох до гнізда Попелюшколапки. — Але я хочу знати, чи цього року буде гарний врожай.

— Дощу було вдосталь. — Сойколап засунув носа під лапи і заплющив очі. — Добраніч.

— Солодких снів.

Гніздо Листоплесої зашаруділо — вона залізла в нього і почала вмиватися. Ритмічне шурхання її язика присипляло Сойколапа.

Зненацька почувся нявкіт.

— Листоплесо?

Вогнезір увійшов крізь ожинову заслону. Сойколап підвів голову, настороживши всі чуття і намагаючись відгадати, що ж пульсувало під шкірою їхнього нічного гостя.

Неспокій.

Листоплеса вискочила з гнізда.

— Що таке?

— Це стосується вас обох, — нявкнув Вогнезір.

Сойколап також підвівся, навіть не намагаючись вдавати, що не підслуховував.

— Щось сталося? — прошепотіла Листоплеса.

Вогнезір переступив з лапи на лапу.

— Я хочу, щоб ви завтра пішли до Вітряного табору.

— До Вітряного табору? — перепитала Листоплеса. — Ти хочеш, щоб ми поговорили з Коромордом?

— Ні. — Вогнезір ретельно підбирав слова. — З Однозором.

— Але чому ми?

— Бо тільки ви можете до них піти. Якщо я пошлю вояків, вони сприймуть це як загрозу.

— Але що ми маємо йому сказати? — збентежено запитала Листоплеса.

— Мені треба, аби ви з’ясували, що відбувається у Вітряному Клані.

Шпигунське завдання! Сойколап відчув приплив азарту. Він хоче, аби ми дізналися їхні слабкі місця. Але щось не так. У думках Вогнезора не було жодного підступу. Лише чесна турбота.

— Я щойно говорив із Мишошубкою, — пояснив Вогнезір. — Вона думає, що Падуболапка має рацію і що всі ці розмови про битву виросли з чуток та припущень. Мені потрібно, щоб ви дізналися, чи Річковий Клан справді напав на Вітряну територію.

Сойколап закліпав.

— А яка різниця?

— Я хочу знати, чи є реальні підстави для битви з Вітряним Кланом, — відповів Вогнезір.

Листоплеса махнула хвостом.

— Те, що вони порушують наш кордон, це хіба не підстава?

— Так, — прогарчав Вогнезір, — але тепер ми можемо змусити їх не порушувати кордонів.

— Вони вже раз це зробили, і нічого їм не було, — зауважив Сойколап, ігноруючи застережливе шипіння Листоплесої. Новаки не мають так розмовляти з провідником Клану.

— Це могла бути випадковість. — Сойколап відчув, як його хутро зігрівається під поглядом Вогнезора. — Зрештою, їхні новаки не перші непрохані гості на території іншого Клану.

Він має на увазі Падуболапку!

Вогнезір повів далі:

— Якщо Річковий Клан захопив територію Вітряного Клану, то в їхньому нападі на нас принаймні буде сенс. Але що, коли Однозір нападе лише через страх, що Річковий Клан може захопити їхні землі? Кров проллється без причини.

— Я не розумію, що ми тут можемо зробити. — Листоплеса переминала лапами ґрунт. — Якщо ми з’ясуємо, що Річковий Клан не нападав, то ти хочеш, аби ми попросили Однозора не починати битву? Хіба це не виставить нас слабкими?

Вогнезір напружився.

— Ви мусите чітко проговорити, що ми готові битися, якщо доведеться, — нявкнув він. — Просто я хочу, щоб ця можлива битва мала реальні підстави, а не порожні страхи.

— І все ж ти хочеш, аби ми переконували Однозора не нападати, хіба якщо в нього немає іншого вибору? — не вгавала Листоплеса. — Ми не виглядатимемо боягузами?

Вогнезір спалахнув гнівом.

— Ми не боягузи, — гаркнув він, — але для чого нам іти в битву без причини, аби це довести?

* * *

Світанок був ясний, але холодний. Бліде сонячне проміння вже визирало з-за верхівки лощовини. У вітрі чувся дощ. Сойколап чекав біля виходу з табору, поки Вогнезір роздасть останні накази їхньому супроводу. Ожинокіготь та Порохошуб мали провести їх до Вітряного кордону і почекати на їхнє повернення.

Листоплеса притулилася до новака. Сойколап досі відчував сумнів, що темно клубочився в думках виховниці.

— Готовий? — спитала вона.

— Так.

Сойколап захоплено смикнув хвостом. Отже, в житті медикота є й цікаві речі, а не лише збирання трав і догляд за хворими. Майбутнє Клану може залежати від того, що вони з Листоплесою дізнаються.

Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах.

— Ходімо.

Ожинокіготь увійшов до тернового тунелю. Листоплеса подалася за ним, слідом закрокував Сойколап. Останнім ішов Порохошуб. Новак відчував, як темне хутро вояка стає дибки від тривоги. Порохошуб думав, що Вогнезір поспішає — не час іще повідомляти Вітряному Клану, що вони б краще уникнули битви. Думки Ожинокігтя прочитати було важче, однієї миті вони були захмарені сумнівом, наступної — проясніли надією.

Патруль мовчки піднявся схилом і спустився до вересовища, на якому лежала територія Вітряного Клану. Коли вони наблизилися до кордону, тишу порушив Порохошуб.

— Ми будемо просто сидіти тут і чекати, поки Вітряний патруль прийде і спитає, чи нам потрібна допомога?

Його нявкіт був уїдливий.

— Так, — прогарчав Ожинокіготь.

Порохошуб міряв кроками узвишшя, поновлюючи помітки на кущах. Від нього так сильно іскрилося роздратування, що в Сойколапа від цього аж хутро наїжилося. Як же принизливо було чекати дозволу від Вітряного Клану пройти далі.

— Може, ми із Сойколапом підемо далі самі, — мовила Листоплеса. — Ми би так зробили, якби мали поговорити з Коромордом.

Сойколап кивнув. Вони ж медикоти. Можуть скористатися своєю перевагою.

— Ні, — твердо нявкнув Ожинокіготь. — Ви йдете говорити не з Коромордом. До того ж минуло надто мало часу від нашої бійки з Вітряним загоном, аби ви вільно перетинали кордон без їхнього відома. Мій обов’язок — переконатися, що ви в безпеці. — Вояк сів, черкнувши хутром траву. — Зачекаємо.

Сойколап покуштував повітря. Сонце прогрівало землю. Він чув запахи пуп’янків вересу і молодих кроленят. Раптом новак застиг. Вітер приніс терпкий присмак.

— Вітряні коти неподалік.

Він розпізнав запахи Зайцелапа і Клаптевуха. З ними було ще двоє. Їхні запахи були знайомі, та він ще не знав, кому саме вони належать.

— Це Ночехмара.

Сойколап відчув напругу Листоплесої, коли та впізнала запах Вітряної кішки. Новак був переконаний, що між його виховницею та Ночехмарою, партнеркою Воронокрила, існував якийсь зв’язок. Раніше він уже відчував між ними якесь протистояння, проте не мав гадки, що це все означало. Новак промацував думки Листоплесої. Раптом його подушечки засвербіли від подиву. Ревнощі?

— З нею Клаптевух, Зайцелап і Совопух, — промурмотів Порохошуб. — Непогано, хоча було б краще, якби Клаптевух залишався у своєму гнізді.

Хутро Порохошуба потерлося об Сойколапа — вояк виклично нагороїжився.

— Розслабся, — мовив Ожинокіготь. — Вони не повинні подумати, що ми виявляємо агресію.

— Ага, бо ми прийшли благати про послугу, — буркнув собі під носа Порохошуб.

— Тихо! — просичав Ожинокіготь. Тоді підвищив голос. — Клаптевуху!

Сойколапа мало не збило хвилею ворожості. Вітряні коти помітили Громовий патруль. Повітря навколо них немов затріщало, і він раптом налякано заціпенів.

— Що ви хочете?

У голосі Клаптевуха чулося звинувачення.

Зашурхотів верес — Вітряний патруль підійшов ближче. Сойколап відчув, як випростується Ожинокіготь, готуючись зустріти Вітряних котів.

— Листоплеса і Сойколап хочуть поговорити з Однозором.

Ожинокіготь звучав спокійно — ані вороже, ані в’їдливо.

Клаптевух явно здивувався.

— Для чого?

— Вони хочуть поговорити з Однозором, — повторив Ожинокіготь.

Сойколап відчув, як у головах Вітряних котів почала наростати підозра. Він здогадався, що вони перезираються, думаючи, як відповісти. Чи могли вони відмовити медикотам?

— Лише Листоплеса і Сойколап? — прогарчав Совопух.

— Ми будемо чекати на них тут, — запевнив його Ожинокіготь.

У повітрі зависла тиша, немов шуліка, що ширяв над жертвою, перш ніж пірнути.

— Тоді Совопух і Зайцелап почекають тут з вами, — повільно нявкнув Клаптевух.

Він дозволить нам перейти кордон! Сойколап випустив кігті в землю. Йому вже кортіло піти далі.

— Я можу довірити вам довести їх у безпеці до табору і назад? — запитав Ожинокіготь.

Клаптевух форкнув:

— Звісно!

— Листоплесо, — нявкнув Ожинокіготь, — якщо ви не повернетеся до сонцепіку, ми вишлемо по вас патруль.

У його голосі чулася недвозначна пересторога для Вітряних котів.

— Вона повернеться, — гаркнув Клаптевух.

Сойколап почув, як хутро Листоплесої зашелестіло повз верес — вона перейшла кордон. Він швидко підійшов до виховниці й притулився до неї. Звісно, йому хотілося піти до Вітряного табору, та раптом він почав почуватися вразливим. Хмари затулили сонце, і його шкірою пробіг мороз.

— Не опускай голову, — прошепотіла Листоплеса.

Вона всю дорогу торкалася до нього своїм хутром, ведучи новака незнайомою територією. Сойколап перечепився лише раз, коли Листоплеса вчасно не попередила його про гілку ялівцю, що стелилася по землі.

Невдовзі він відчув аромат ожини і міцніший запах Вітряного Клану. Внизу розкинувся простір — попереду лежала заглибина. Вони дійшли до табору.

— Не відставайте, — мовив Клаптевух.

Сойколап ішов одразу за Листоплесою. Вітряний вояк повів їх у зарості ожини, а тоді крізь звивистий тунель — у лощовину. Новак відчував позаду дихання Ночехмари, яка йшла останньою в загоні. Тоді його вуса сколихнув вітер. Вони вийшли з тунелю. На мить у голові запаморочилося від суміші запахів, що забили його ніс і рот: вояків, новаків, кошенят, королев, трав, кролів…

Мабуть, вони посередині табору. Свіжий вітер сіпав Сойколапа за хутро. Пильні погляди просвердлювали його шкіру.

— Це той сліпий кіт із Громового Клану.

— Що вони тут роблять?

— Покликати Короморда?

Вітряні коти виходили зі своїх кубел. Сойколап відчував, як у повітрі пульсує їхня цікавість, ворожість і навіть страх.

Клаптевух щось шепотів юному коту. Сойколап нашорошив вуха, але не встиг розчути жодного слова, а кіт уже вибіг із табору.

— Однозір пішов на полювання, — оголосив Клаптевух. — Вам доведеться зачекати. — Він підвищив голос і звернувся до свого Клану. — Вони прийшли побачитися з Однозором!

— Однозором?

У повітрі відчувалася тривога. Сойколап нагострив вуха. Цей Клан не був налаштований розширювати свої угіддя. Вони були налякані. У животі щось стиснулося. Налякані коти непередбачувані.

— Може, краще поговорити з Коромордом і піти? — промурмотів він до Листоплесої.

Та виховниця його наче не чула. Її увага літала табором, ніби вона шукала щось чи когось. Раптом Сойколап відчув, як від неї ринула хвиля емоцій. Новак аж здригнувся. Радість? Жаль? Злість? Він не міг розібрати.

— Воронокриле, виглядаєш добре.

Спокійний голос Листоплесої не зраджував тієї бурі, що вирувала в її думках.

Позаду Сойколапа спалахнули ревнощі. Ночехмара наїжила хутро.

— Листоплесо, що ти тут робиш? — нявкіт Воронокрила був скупий на емоції і тихий. Що він відчуває? Сойколап спробував зазирнути в думки вояка, але ніби наштовхнувся на загорожу.

— Вогнезір послав нас поговорити з Однозором, — пояснила Листоплеса.

— Його тут нема.

— Ми знаємо.

Листоплеса сіла.

На ніс Сойколапові впала перша краплина дощу.

Раптом ожина зашурхотіла, і за мить на галявині почулися кроки. Однозір. Сойколап упізнав біля нього Білохвістку та Ласкошуба.

— Що відбувається? — запитав Вітряний провідник.

— Нас прислав Вогнезір, — нявкнула Листоплеса.

— Навіщо? — Однозір стурбовано їх обійшов. — У вас проблеми?

— Ні.

— Тоді чому ви прийшли сюди? — Однозір зупинився настільки близько біля них, що Сойколап відчував у його подиху кролячу кров. — Вогнезір досі думає, що між нашими Кланами є якийсь особливий зв’язок? Так його немає!

— Вогнезір це розуміє.

Сойколап був вражений тим, наскільки спокійно звучав голос Листоплесої, хоча він і відчував, як вона тремтить.

— Вогнезір не хоче проливати кров через наш спільний кордон, — повела далі медикішка.

— Тоді чому він напав на наших новаків? — махнув хвостом Однозір.

— Вітряні вояки першими оголили кігті, — нявкнула Листоплеса. — Ми просто захищали свій кордон, який вони перейшли.

— Це була наша здобич! — просичав Клаптевух.

Над галявиною здійнялися схвальні вигуки.

— Вона перестала бути вашою, коли перебігла кордон, — зашипів Сойколап.

Листоплеса затулила йому рота хвостом і переступила з лапи на лапу, хлюпаючи мокрою землею. Дощ посилився.

— Ми прийшли сюди не сваритися!

— То для чого ви прийшли? — запитав Однозір.

— Поговорити.

Клаптевух шматував землю.

— Що, Вогнезір надто мишосердий, аби прийти самому?

— Вогнезір не хотів вас провокувати, посилаючи вояків, — пояснила Листоплеса. — Він хоче загладити ситуацію, а не розпалювати її.

Воронокрил нарізав кола.

— То не треба було нікого посилати!

Листоплеса спалахнула від злості. Сойколап відчув це своїм хутром.

— Не всі ховаються від відповідальності! — просичала вона.

Воронокрил зупинився.

— Ти хочеш сказати, що я б так зробив?

Його вуса зачепили Сойколапову морду, коли вояк нахилився до Листоплесої.

— Відійди! — гаркнув Однозір, відштовхнувши Воронокрила набік. — Про що ви хочете поговорити?

— Вогнезір хоче знати, чи Річковий Клан нападав на ваші землі. — Листоплеса вже явно втрачала терпець. — Це тому ви почали полювати так близько до нашого кордону? Вас витісняють на територію Громового Клану чи ви просто хочете забрати наші землі, бо по-дурному думаєте, що вам це може вдатися?

Сойколапа шокувала така суворість Листоплесої. Він відчув, як Однозір застиг — медикішка збентежила і Вітряного провідника. Коти, що зібралися подивитися, почали роздратовано перешіптуватися. Повітря ніби тріщало зеленлистовими блискавицями. Здійнявся вітер, і дощ у таборі посилився. Сойколап напружився, чекаючи на відповідь Однозора.

— Річковий Клан не захоплював наших земель, — повільно мовив Однозір. — Але цілком можливо, що планують це. Чи Вогнезір хоче, щоб ми сиділи і чекали, поки вони нападуть? Він думає, що ми маємо принишкнути, мов жирні миші, і чекати, поки на нас наскочать?

— Але ви не миші, — гаркнула Листоплеса. — Чому ви нападаєте на наші кордони замість того, щоб захищати свій кордон з Річковим Кланом?

— Ми будемо захищати ті кордони, які доведеться, — відрубав Однозір. — І захоплювати стільки території, скільки потрібно.

— Ви ж навіть не знаєте, чи Річковий Клан має намір нападати, — наполягала Листоплеса. — Навіщо вторгатися до нас?

Клаптевух загарчав:

— Ти мов та сорока, що весь час торочить одне й те саме!

— Короморд може поговорити з Мільгокрилою під час наступних зборів біля Місячного Ставу, — запропонувала Листоплеса. Її голос раптом став лагідніший і примирливий. — Він дізнається, що саме планує робити Річковий Клан. Може виявитися, що вам узагалі нічого боятися.

— Ми не боїмося! — просичав Воронокрил.

— Тоді чому не слухаєте логічних аргументів? — з притиском нявкнула Листоплеса. — Ви поважні вояки. Навіщо віддаватися на поталу підозрам і чуткам?

— Ви тільки послухайте! — вищирився Ласкошуб. — Вона намагається виграти своєму Клану час мудрими словами.

— Зброя Вітряного Клану — кігті, а не слова, — загрозливо мовив Клаптевух.

Сойколап наїжився.

— Це те саме, що показувати кротам черв’яків! — прошипів він. — Вони надто сліпі, аби бачити далі власного носа.

— Це ми надто сліпі? — під’юдив Ласкошуб.

— Чекайте! — наказав Однозір. — Можливо, вона має рацію. Може, нам треба дати Річковому Клану шанс пояснити, що відбувається, перш ніж переходити до дій.

— Ага, дати шанс напасти, — гаркнув Клаптевух.

— Ви самі бачили, як погано виглядали Річкові коти на Зборищі, — нявкнув Воронокрил. — А кожен патруль, який ми зустрічаємо, виглядає ще голоднішим за попередній. Їм не можна довіряти!

— Але ж вони ще не напали, — зауважив Однозір.

— Вони порушували кордон, — нагадав йому Клаптевух.

— Тільки один раз.

Сойколап відчув, як думки Вітряного провідника стишилися. Він міркував.

— Ми не можемо допустити марного кровопролиття, — промурмотів Однозір.

Раптом тишу за таборовою стіною розітнув панічний вереск. Промокла ожина затряслася, і на галявину вискочила Вітряна королева.

— Мої кошенята пропали! — зіпнула вона.

— Смичка?

— Осетка?

Табір наповнив стривожений нявкіт.

— І Смичка, і Осетка, і Ластівка! — засапано відповіла королева. — Усі троє! Пропали!

— Коли ти їх востаннє бачила? — запитав Однозір.

Королева важко перевела подих.

— Я залишила їх у яслах і пішла розім’яти лапи. Коли вернулася, кошенят не було, і я пішла їх шукати. Вони вже раніше виходили, але недалеко. А цього разу їх ніде не видно. Слід веде до Річкового кордону, а далі просто зникає. Я знаю, їх украв шуліка!

— Дрокохвосто, заспокойся. — Однозір нагороїжився, але його голос був твердий. — Ти не можеш бути певна. Жоден шуліка раніше не забирав більш ніж одне кошеня. Треба вислати пошуковий загін.

Раптом у тунелі почулися кроки.

— Однозоре!

На галявину вибігла Золоніжка. За Вітряною воєводою Сойколап відчув Бризолапа і Вересолапку.

— Ми щойно бачили, як Річковий патруль вертався на свою територію.

— Вони були на наших землях! — гаркнув Бризолап.

— І на тому місці, де вони були, ми знайшли кролячу кров, — додала Вересолапка.

Від Дрокохвостої блиснуло жахом.

— Ви впевнені, що то була кроляча кров?

— Що? — збентежено перепитала Вересолапка.

— Мої кошенята пропали! — заплакала Дрокохвоста.

— Ти думаєш, що їх міг украсти Річковий патруль? — перелякано нявкнула Вересолапка. Її думки завертілися, немов листя, підхоплене вітром. Сойколап спробував їх прочитати, але вони пролітали надто швидко. Він розумів лише те, що всередині маячило щось темне і моторошне, від чого леденіла кров. Вона знала більше, ніж могла сказати.

— Ви повинні піти, — повернувся до Листоплесої Однозір.

— Ви що, збираєтеся напасти на Річковий Клан? — зойкнула Листоплеса.

— Ми збираємося забрати наших кошенят! — просичав Однозір.

— Але ви не знаєте, чи вони їх викрали, — заперечив Сойколап. — Ще мить тому ви думали, що це був шуліка.

— Це було до того, як Річковий Клан порушив наш кордон.

— Але в них мала бути на це якась причина!

— Украсти наших кошенят! — прогарчала Золоніжка.

— Але нащо…

Однозір загарчав, перебивши Листоплесу:

— Йдіть додому!

Сойколап аж відсахнувся, коли Вітряний провідник нахилився ближче і прошипів:

— Можеш передати Вогнезорові, що вже пізно. Ви змарнували час, намагаючись захистити Річковий Клан. Ми йдемо в атаку!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Леволап здригнувся. Дощ просочився йому крізь хутро аж до шкіри. Він поклав свою мишу до кагату й обтрусився.

— Гарні вдалися лови, — привітав його Золошуб. — Ти останнім часом значно піднявся. Знову взявся за розум.

Леволап глянув на виховника. Це справді було вдале полювання. Бурешуб, Студня, Золошуб і він наловили стільки здобичі, що можна було нагодувати майже весь Клан. Та й приємно було знову почуватися енергійним, трохи швидшим і трохи меткішим, ніж побратими і посестри, ніби його лапами керував сам Зореклан. Проте серце новака досі боліло, коли він згадував Вересолапку. Леволап сумував за їхнім Темним Кланом.

Бурешуб кинув на кагат мокрого дрозда.

— Щось не так.

Сірий вояк тривожно роззирнувся галявиною. Студня біля нього примружила очі.

Попелюшколапка тягала галузки до тернової загорожі, а Хмарохвіст уплітав їх у прогалини. Маколапка і Мишколап квапливо латали ожиновим галуззям ясла. Їхні мокрі шубки стирчали навсібіч, хвости були розпушені. Шипокіготь і Косариконіг нарізали кола краєм табору, мружачись крізь дощ на стіни.

Шипокіготь махнув хвостом на тріщину в стіні, де випало каміння.

— Треба тут посилити захист. Надто легко злізти згори.

У Леволапа всередині все стиснулося. Він оглянув галявину. Чи повернувся Сойколап зі свого завдання? Він відчув хвилю полегшення, коли брат з’явився із виходкового тунелю.

Листоплеса вже гукала до нього з медичного кубла.

— Нам треба більше кваску.

— Я пошукаю, — миттю відповів Сойколап.

— Але не йди сам, — нявкнула Листоплеса.

Сойколап кивнув.

— Візьму Падуболапку.

Леволапа це здивувало. Зазвичай його брат плювався отрутою на будь-яке припущення, що він не може чогось зробити сам. Зараз же він навіть не буркнув у відповідь.

— Не йдіть далеко від табору, — застерегла Листоплеса.

— Леволапе! Ти чув? — До нього бігла Медолапка. — Буде битва!

Леволап поспішив їй назустріч.

— Коли?

— Вітряний Клан пішов в атаку на Річковий, — засапано нявкнула Медолапка.

Леволап прищулив вуха.

— Річковий Клан напав на Вітряні землі?

Медолапка похитала головою.

— Річковий Клан украв трьох Вітряних кошенят, — відповіла вона. — Вітряний Клан збирається їх повернути. Ми мусимо бути готові до битви!

Леволап застиг. У Вітряному Клані зараз не так і багато кошенят. Може, це ті самі, що простежили за Вересолапкою?

— Ти впевнена, що їх забрав Річковий Клан?

— Річковий Клан полював на Вітряних угіддях, коли кошенята пропали, — сказала Медолапка.

— Але це не клеїться.

Думки Леволапа шалено роїлися.

— Яка різниця, що там клеїться? — забігала довкола нього Медолапка. — Усе одно буде велика битва. Так Листоплеса сказала.

До них підійшла Карохвістка. Її погляд був тривожний.

— Медолапко, ти забігаєш надто вперед, — нявкнула вона.

— Ми маємо підготуватися, — заперечила Медолапка. — Хтозна, що Вітряний Клан робитиме далі?

Леволап відійшов від кішок. Його серце ледь не вистрибувало з грудей. Невже Річковий Клан справді викрав кошенят? З вересовища був іще один вихід, про який не знали їхні вояки. Що, коли кошенята знайшли тунелі?

Раптом позаду нього почувся голос, і він аж підскочив.

— Тобі треба поїсти. — Косариконіг розминав м’язи. — Ти мусиш бути готовий до битви будь-якої миті.

— Але ж Вітряний Клан пішов битися з Річковим Кланом, а не з нами!

— Усе може статися, — прогарчав Косариконіг. — Річковий Клан може прогнати Вітряний з рівнини. Вони можуть звинуватити нас у зникненні кошенят. Листоплеса сказала Вогнезорові, що Вітряний Клан доведений до відчаю і готовий на все.

Леволап застиг. Я мушу знайти кошенят! Я повинен це зупинити!

Але як же Клан? Він має думати про його захист. Він має допомагати укріплювати загорожі, як Хмарохвіст і Попелюшколапка, або приєднатися до прикордонного патруля. Він не може просто піти шукати кошенят. Що, як Вітряний Клан нападе, поки його не буде?

«Ця битва — шанс проявити себе справжнім вояком! — промурмотів йому на вухо голос Тигрозора. — Кошенята — це дурниці! Думай про свій Клан».

Але я думаю про свій Клан!

Леволап струснув головою, проганяючи Тигрозорів голос. Коти можуть зазнати поранень. Хтось навіть померти! Він здригнувся, уявивши Вересолапку в гущавині битви. Якщо кошенята просто загубилися в тунелях, ця битва буде намарно.

— Леволапе! — До нього крокував Ожинокіготь. — Візьми щось поїж і допоможи з приготуваннями. Вогнезір організовує додаткові патрулі, і загорожу потрібно укріплювати.

Леволап моргнув, дивлячись на Громового воєводу. Живіт стискався.

— Я не голодний.

Ожинокіготь переступив з лапи на лапу.

— Ти боїшся?

Леволап розтулив рота, намагаючись підібрати потрібні слова.

— Це природно, — лагідно нявкнув Ожинокіготь. — Я колись боявся побачити своїх побратимів пораненими. Але захист Клану — частина вояцького правильника. Те, для чого ми всі тренуємося. Я знаю, що це важко, але в очах Зореклану ми робимо правильно. — Він погладив Леволапа хвостом по спині. — Леволапе, в тебе є задатки величного вояка, і я тобою пишаюся. Просто пам’ятай, чого тебе вчили, і будь уважний.

— Нам точно треба битися?

— Якщо твій провідник тобі наказує, то так, — промурмотів Ожинокіготь. — Вогнезір не поведе нікого в битву, якщо не буде вірити, що це єдиний правильний вихід.

Але Вогнезір не все знає. Леволап раптом відчув невимовну втому. Він уже шкодував, що знав про тунелі. Якби не це знання, він би міг просто виконувати накази без питань. Новак понуро кивнув Ожинокігтеві.

— Гаразд.

Він подався до кагату свіжини, дратуючись від того, що там було повно здобичі, ніби в будь-який нормальний день.

— Чому нам не можна битися? — почувся на галявині нявкіт Крижинки.

— Я не хочу чекати тут, поки Вітряний Клан прийде і нас пошматує! — прошипів Лиско.

— Ви будете тільки заважати, — суворо відповіла їм Папоротехмарка. Вона обгорнула кошенят хвостом і почала заганяти до ясел. — Ви дуже допоможете, якщо будете сидіти у своєму кублі, поки мине небезпека. Ваш час для битви ще прийде, просто не цієї повні.

Леволап дивився, як Папоротехмарка підштовхує кошенят до ясел. У небезпеці були не тільки Лиско і Крижинка. Він не міг ставити свій Клан під такий ризик — тільки не тоді, коли міг йому запобігти. Примружившись від дощу, він звернув від кагату і рушив повз медичне кубло. Прослизнувши крізь мокру ожину, він подався до таборової стіни. Тоді сягнув до першого виступу і піднявся вгору. Так, виступ за виступом, новак виліз на верхівку лощовини і засапано перевалився за край.

Присівши серед промоклої трави, Леволап перевів подих і визирнув униз на гамірний табір. Ніхто не помітив, що він пішов. Коти досі вплітали галузки в тернову загорожу і розплановували патрулі. Їхні шубки стояли дибки від хвилювання. Новак прокрався до лісу і збіг схилом до входу в тунель.

Із-за куща папороті раптом почулися голоси. Леволап визирнув з-поміж двох мокрих стебел.

— Намагайся вибирати найбільш соковиті листки, — радив Сойколап.

Біля нього сиділа Падуболапка, відривала листя з невеличкої рослинки і складала його на вогку землю.

Сойколап підвів носа і принюхався.

— Леволапе?

Новак випростався і вийшов з куща, обтрусившись від дощу.

— Що ти тут робиш? — здивовано зблиснула очима Падуболапка. — Нам треба вертатися до табору?

Леволап похитав головою.

— Мені здається, що я знаю, де кошенята, — мовив він.

Раптом у лісі неподалік загупали кроки. Леволап пригнувся назад у папороть і сховався між листя. Падуболапка і Сойколап здивовано на нього витріщилися, тоді перезирнулися й обернулися до Шипокігтя і Білокрилої, які щойно вискочили з лісу.

— Вам двом краще поквапитись, — нявкнув Шипокіготь.

Леволап пригнувся ще нижче, коли Падуболапка підозріливо озирнулася на орляк, у якому він сидів. Тільки б вона його не видала.

Білокрила махнула хвостом.

— Усе гаразд?

— Так, — впевнено відповів Сойколап. — Назбираємо ще пару листочків — і одразу до табору.

— Добре, — кивнув Шипокіготь. — Ми біжимо до звору подивитися, чи не видно десь Вітряного Клану. Може, побачимо звідти, чи вони вже почали атаку на Річковий Клан.

Раптом Білокрила покуштувала повітря.

— Тут пахне Леволапом.

— Так. — Сойколап відірвав іще один листочок кваску. — Він прибігав сказати, щоб ми швидше закінчували.

— Він вернувся до табору? — запитав Шипокіготь.

— Мабуть, так, — відповів Сойколап.

— Не баріться.

Білокрила підійшла до куща, в якому ховався Леволап. Новак затамував подих, молячись, аби його золотисте хутро не проглядало крізь зелене листя.

— Ходімо! — Шипокіготь уже побіг на пагорб. Білокрила обернулась і погнала за ним.

— Чому, заради Зореклану, ти ховався? — запитала Падуболапка, коли Леволап вислизнув із папороті.

— Вони не повинні знати, що я збираюся робити, — прошепотів Леволап.

Сойколап смикнув хвостом.

— А що ти збираєшся робити?

— І що це було про кошенят? — спитала Падуболапка, примруживши очі.

Леволап глибоко вдихнув.

— Під нашими угіддями є тунелі.

— Тунелі?

Хутро Сойколапа стало дибки.

— Так. Вони виводять на рівнину, до Вітряного Клану. Якщо захотіти, можна вийти на їхню територію. Кошенята одного разу простежили за Вересолапкою до тунелю. Я думаю, що вони можуть бути там.

Падуболапка нажахано на нього вирячилася.

— Ти зустрічався з Вересолапкою! Ти ж сказав мені, що перестав з нею бачитися!

Леволап відступив назад. Його сестра вчепилася кігтями в землю, ніби ледве стримувалася, аби на нього не накинутися.

— Ти брехав мені, і ти брехав своєму Клану! — гаркнула вона. — Я завжди думала, що ти серед нас найвірніший. Але ти зрадив Клан!

— Я його не зраджував! — нявкнув Леволап. — Я вже перестав зустрічатися з Вересолапкою. Ми просто гралися, але тоді я зрозумів, що…

— Що ворожий Клан знає таємний хід на нашу територію! — перебила його Падуболапка. — Ти збирався коли-небудь про це нам розповісти чи просто хотів сидіти і чекати, поки твоя подружка приведе своїх побратимів у наш табір?

Леволап твердо глянув на сестру і прошипів:

— Я б ніколи цього не допустив!

— Заспокойтеся, — встряв між ними Сойколап. — Нічого вже не зміниш. — Він повернувся до сестри. — Леволап не єдиний, хто цієї повні припустився помилки. Ти от досі покарана за те, що намагалася допомогти Верболапці.

— Це інше, — прогарчала Падуболапка, але все-таки опустила погляд.

— Немає часу сваритися, — нявкнув Сойколап. — Леволапе, ти впевнений, що кошенята в цих тунелях?

— Не цілковито, але мені здається, що це найбільш імовірно. — Він схвильовано глянув на Падуболапку. — Допоможеш їх знайти?

Новачка смикнула хвостом.

— Гаразд, — сказала вона. — Я не хочу, щоб Вітряний Клан напав на Річковий. Вони вже так близько до розв’язання своєї проблеми.

Леволап закліпав.

— Ти про що?

Хутро на спині Падуболапки збрижилося.

— Я пообіцяла не розповідати.

— Кому пообіцяла? — запитав Сойколап.

— Верболапці й Леопардозірці.

— Але ми — сім’я, — мовив медикіт. — Нам треба припинити тримати таємниці одне від одного. Так не має бути.

Очі Падуболапки непевно замерехтіли.

— Гаразд. — Вона набрала повітря. — Річковому Клану загрожують Двоноженята. Вояки поглиблюють і розширюють річку навколо табору, щоб віднадити Двоногів. Я бачила на власні очі. Вони вже майже закінчили і до наступного Зборища мають повернутися у старий табір. — Її лапи тремтіли. — Я пообіцяла не розповідати, але це здається мені неправильним. Усе пропало.

— Ні, не пропало, — підніс голову Леволап. — Ми зупинимо битву.

— Але як? — нявкнула Падуболапка.

— Знайдемо кошенят.

Сойколап підійшов до Леволапа.

— Де ці тунелі? Як у них потрапити?

— Ходіть за мною.

Леволап рушив до лісу. Він перейшов на біг, час від часу озираючись, аби перевірити, чи не відстають Падуболапка із Сойколапом. Вони примчали за ним і, послизаючись на листі, зупинилися біля підніжжя схилу, де був вхід до тунелю.

— Де він? — Падуболапка зазирнула понад ожинові зарості.

Леволап махнув хвостом на кролячу нору, в якій колись зникла Вересолапка.

— Тут.

— Оце тунель? — здивовано нявкнула Падуболапка. — Не дивно, що його ніхто раніше не помічав.

Сойколап принюхувався до повітря, ніби щось шукав. Його хвіст посмикувався.

Леволап насупив брови.

— Ти був тут раніше?

— Не думаю.

Сойколап пряв вухами.

Чому він виглядав таким переляканим? Не було часу перейматися. Леволап проліз попід ожиною.

— Ідіть за мною.

Він уже пробирався всередину. Після стількох візитів сюди це було легко, хоча від останнього разу все-таки виросло пару молодих гілочок, за які він зачепився вухами. Сойколап не відставав, торкаючись носом Леволапового хвоста.

— Вхід тут.

Леволап виліз із кущів і повів Сойколапа до отвору в схилі. Тоді зупинився і вдихнув знайомий запах вогкого повітря, що повівало з тунелю.

Падуболапка продерлася крізь ожину і скептично глянула на діру. З її хутра стікала вода, на кінчиках вух збиралися тремтливі краплини дощу.

— Сюди заходити?

Леволап кивнув.

— А як же дощ? — стривожено спитав Сойколап.

— У тунелі дощу не буде.

Леволап здивувався. Хіба Сойколап не радий був заховатися від зливи?

Медикіт прищулив вуха й обнюхав вхід.

— Ти раніше бував тут у дощ? — підозріливо запитав він.

— Ні. — У Леволапа вже вривався терпець. Не було часу для розмов. — Ми повинні знайти кошенят, перш ніж почнеться битва.

Він протиснувся до тунелю і швидко закрокував знайомим шляхом.

— Почекай! — гукнула позаду Падуболапка. — Тут так темно, я не бачу, куди йти.

Леволап зачекав, доки його наздогнали Сойколап із Падуболапкою. Вони обоє рухалися обережно, невпевнено ступаючи по кам’янистій долівці. Але хіба Сойколап не мав би орієнтуватися в тунелях краще за інших? Він же звик до темряви.

— Попереду є печера, — мовив Леволап. — Там у стелі є отвір, так що буде трохи світліше.

Новак рушив далі, тепер уже повільніше. Він чув, як Сойколап принюхується до повітря, як хутро Падуболапки шурхотить об стіни.

— Ці тунелі справді виводять до Вітряної території? — нявкіт Падуболапки дивно відлунював у пітьмі. — Ти ходив аж туди?

— Ні, тільки до печери, — відповів Леволап. Тоді він застиг. Попереду чулися знайомі запахи. Вітряний Клан! Невже Вересолапка привела патруль у тунелі?

Подих Сойколапа сколихнув пушок на його вусі.

— Ти знаєш, що попереду Вітряні коти.

— Так, — зітхнув Леволап.

— Може, варто вернутися, — прошепотіла Падуболапка. — Не хочу, щоб Вітряний Клан зрозумів, що ми знаємо про це місце. Це може забрати в нас перевагу.

— Думаю, вони вже зрозуміли.

Серце Леволапа стало важке, мов камінь. Вересолапка зрадила їхню таємницю; він би не здивувався, якби вона зрадила і його. Їхня остання зустріч завершилася не вельми приємно. Він рушив на тьмяне світло і вийшов у печеру.

По той бік річки у сутіні стояла Вересолапка.

За нею вздовж краю печери крокував Бризолап, обнюхуючи по черзі кожен тунель.

— Я загубив їхній слід.

— Леволапе! — здивовано вигукнула Вересолапка.

Бризолап зашипів і розвернувся до Громового новака.

— З… звідки ти дізнався про це місце? — схвильовано мовила Вересолапка.

Леволап одразу все збагнув. Вона вдавала, що ніколи раніше з ним тут не зустрічалася. Це був розумний план, але дивно було прикидатися незнайомцями після того, як вони провели тут стільки часу разом.

— Я випадково його знайшов кілька днів тому, — збрехав він. Падуболапка і Сойколап вилізли з тунелю позаду нього. — Погнався за кролем у нору й опинився тут.

Він застережливо глянув на Падуболапку.

Бризолап наїжився.

— То ці тунелі ведуть і до Громової території?

— Я не знала, — нявкнула Вересолапка, округливши очі. — Я раніше доходила тільки до цієї печери.

— Що ви троє тут робите? — запитав Бризолап.

Падуболапка вийшла наперед, підвівши голову.

— Коли ми почули, що пропали кошенята, то Леволап подумав, що вони могли заблукати тут.

— Звідки ви знали, що на Вітряній території є ще один вхід?

Бризолап витягнув кігті.

— Просто припустили, — знизав плечима Леволап. — Тут багато тунелів. Може, якийсь із них веде і до Тіньової території.

Бризолап пильно на нього подивився. У вогкому, душному повітрі висіла недовіра.

— У вашому тунелі є запах кошенят?

— Ні, — напружено відповіла Падуболапка.

— Ми простежили за їхнім слідом сюди, але потім він пропав, — пояснила Вересолапка.

Сойколап обережно поліз уперед і принюхався до річки. Її зазвичай гладка поверхня тепер брижилася, немов від поривів вітру, а темні води набігали на берег і осідали калюжками у кам’янистих виїмках по обидва боки.

— Вода завжди так високо? — запитав він.

— Тільки після дощів, — тихо відповіла Вересолапка.

— А піднімається вище?

Новачка збентежено схилила голову набік.

— Не думаю.

Леволапові аж гаряче стало від сорому. Чому Сойколап так зациклився на дощі? Він хотів знайти кошенят і забратися звідси.

Бризолап ходив довкола Вересолапки.

— Ці вдирники можуть іти додому, — нявкнув він. — Кошенят шукаємо ми. Нам їхньої допомоги не треба. — Він зиркнув на Леволапа. — І взагалі, чому це вас турбують Вітряні кошенята?

Падуболапка смикнула хвостом.

— Бо через них має бути битва, чи ти не чув?

— Ми можемо припинити розмови і продовжити шукати? — гаркнула Вересолапка.

Бризолап кинув на неї розгніваний погляд.

— А вони?

— Можемо дозволити їм піти з нами, — нявкнула Вересолапка. — Як ми самі понесемо трьох кошенят?

Перш ніж він устиг щось відповісти, новачка рушила в найближчий тунель.

— Треба знайти кошенят, поки наш Клан не почне битву.

— Погоджуюся! — Падуболапка перескочила широку річку й озирнулася на Сойколапа. — Тут води на два лисячі хвости, — сказала вона.

Сойколап присів, готуючись до стрибка. Леволап бачив, як тремтять його кінцівки. Будь ласка, нехай йому вдасться! Він напружився, готовий пірнути у річку, якщо доведеться, але Сойколап стрибнув високо і приземлився аж за хвіст від краю води.

Щойно Леволап перестрибнув за ним, Вересолапка вийшла з тунелю, який вона допіру обнюхувала.

— Тут їх не було.

Леволап заліз у ще один темний отвір і покуштував повітря. Запаху нема.

— Сюди!

Сойколап сидів перед вузьким проходом, прядучи вусами.

Падуболапка протислася повз нього і глянула на землю.

— Так, сюди! Тут відбиток лапи.

Леволап проліз до неї, аби глянути. Дійсно, на піщанистій долівці виднів крихітний відбиток.

— Вони пішли сюди.

Леволап підвів голову і зустрівся поглядом з Вересолапкою. У її блакитних очах мерехтів страх.

— Ох, Леволапе, — прошепотіла вона. — Що ми накоїли?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

— Я піду перший.

Сойколап навіть не зрозумів, що сказав ці слова вголос, поки Бризолап не форкнув:

— Ти ж сліпий!

— А ти, напевне, ідеально бачиш у темряві! — гаркнула на нього Падуболапка.

Сойколап відчув, що Бризолап наїжився, але Вітряний новак нічого не сказав. Сойколап насправді ледве тримався, аби не розвернутися і не накивати п’ятами назад до лісу, де дощ тарабанив по листю й землі, а не збирався у холодних кам’яних тунелях, аби залити їх по вінця і змити все, що є всередині… Відколи він зробив перший крок у тунель, його не покидало бажання тікати, рятувати своє життя разом із Опалим Листям. У його голові кружляли образи: темний тунель, гуркотіння води, шок, коли хвиля збила його з ніг і понесла, немов листок, підхоплений вітром, брак повітря, вода в легенях… Не думай про це! Принаймні цього разу його не збивало з пантелику мерехтіння світла, і він міг зосередитися на своїх інстинктах.

Леволап відступив з дороги, пропускаючи Сойколапа. Проходячи повз брата, Сойколап відчув від нього хвилю полегшення. Він думає, що я в темряві впораюся краще за нього. Сподіваюся, він має рацію. Холодне повітря війнуло в обличчя, так що аж вуса здригнулися. Проте вітер приніс щось іще. Шепіт, який він радше відчув, ніж почув, — шепіт, що долинав із глибин тунелю, немов пульсування крові у венах. Новак зайшов у прохід, відчуваючи, як його поглинає пітьма. Це була не така темрява, до якої він звик. У лісі Сойколап відчував хутром тепло сонця, чув свіжі аромати, що сповнювали повітря, вітер, що шелестів у листі. Ця ж темрява була задушлива, затхла і холодна, вона давила з усіх боків і забивала йому рот і ніс. Чорнота затягувала його всередину — густа, мов хутро, і м’яка, мов вода.

Долівку вкривав крупний пил, а прохід був настільки вузький, що стіни мало не облягали Сойколапове тіло, поки він повільно прокрадався вперед.

— Можеш іти швидше? — нявкнув Бризолап.

— Тсс!

Він спробував заглушити страх, що пульсував від решти котів, і пішов далі, відчуваючи, як стежка поволі спускається, тунель ширшає, а холодне повітря шарпає його шубку. Вони пройшли під тріщиною в стелі. Чи точно це був правильний шлях? У протязі, що шугав тунелем, мов вода, не було запаху кошенят — лише аромат лісу, що просочувався крізь розколини в стелі.

Раптом до нього торкнулося чиєсь хутро.

Сойколап наїжився.

— Бризолапе, я веду!

Він відштовхнув кота.

— Ти про що? Я тут, ззаду! — почувся позаду обурений нявкіт Бризолапа.

Падуболапка вперлася носом йому в кінчик хвоста.

— Сойколапе, біля тебе нікого нема.

Новак збентежено покуштував повітря. На язик потрапив новий запах. Це не був запах якогось Клану, та все ж звідкись знайомий. Він знову принюхався. Його хутро наелектризувалося. Той інший кіт притулився до нього і йшов із ним лапа в лапу.

— Друже, я піду з тобою, як ти тоді пішов зі мною, — прошепотів йому на вухо голос.

Опале Листя! Серце Сойколапа стрепенулося. Від спогаду про величезну чорну хвилю він став мов укопаний. Йому хотілося повернутися і бігти, мчати назад до печери, а звідти до лісу, під безпечне відкрите небо.

— Я не міг залишити тебе тут самого, бо ти тоді пройшов зі мною весь шлях, як мій брат.

Сойколап закліпав, намагаючись щось побачити.

— Я сплю?

— Ні, — прошепотів Опале Листя. — Я прийшов допомогти. Я знаю, де кошенята.

— Чому ми зупинилися? — роздратовано нявкнув Бризолап.

Падуболапка підштовхнула носом Сойколапів хвіст.

— Усе гаразд?

— Так, усе чудово, — відповів він, а тоді стишив голос до легенького шепоту, аби його почув тільки Опале Листя. — Ти їх бачив?

— Я знаю, де вони. — Опале Листя притулився ще ближче до Сойколапа і почав підштовхувати його вперед. — Але ми мусимо поспішати.

Сойколап ніяк не хотів зрушити з місця.

— Чому я маю тобі довіряти? Ти ж сам не міг вибігти із цих тунелів!

— Звідтоді я обходив їх усі, — журливо промурмотів Опале Листя, — і тепер я знаю їх краще, ніж рівнину над нами.

Сойколап перевів подих.

— Ти справді бачив кошенят?

— Вони живі, але дуже змерзли. Ми повинні поспішати.

Тут, унизу, лише інстинкту може не вистачити. Притуливши хвоста до боку Опалого Листя, Сойколап рушив за котом у тунель, що відгалужувався вбік. Стежка поволі опускалася. Новак послизався на землі. Каміння стало ковзке від дощу.

— Ти впевнений, що знаєш, куди йдеш? — гукнув Бризолап.

— Ти ще чуєш їхній запах? — тривожно спитав Леволап.

— Вони пішли сюди, — відповів медикіт.

Опале Листя знову звернув, ведучи його в черговий тунель.

— Пригнись! — попередив кіт. Сойколап схилив голову саме вчасно і протиснувся крізь низьку шпарину.

— Опустіть голови! — застеріг він своїх товаришів, пролазячи попід каменем. Отвір ставав усе вужчий і вужчий, аж доки Сойколапові не довелося повзти на животі.

— Це схоже на глухий кут! — засапано нявкнула Падуболапка, протискуючись за ним.

— Ще трошки, і він розшириться, — пообіцяв Опале Листя на вухо Сойколапові.

Новак відчув солодкавий запах вересу і краплі дощу на обличчі. Мабуть, у стелі вгорі є отвір. Він виліз із цієї червоточини і полегшено відчув, що навколо з’явився простір.

— Куди тепер?

Хутро Падуболапки шелеснуло об камінь, коли вона виповзла за ним.

— Тут три тунелі, — сказав Леволап.

Сойколап покуштував повітря, але запаху кошенят не вловив.

— Сюди, — прошепотів Опале Листя. Сойколап відчув, як його вуса знову торкнулися кам’яних стін, коли він рушив за Опалим Листям у тунель.

— Звідки ти знаєш, чи ми правильно йдемо? — виклично спитав Бризолап, і Сойколап відчув його страх. Він відчував його від усіх. Темряву наповнював задушливий жах, який Сойколап намагався не підпускати до себе.

— Я чую їхній слід, — збрехав новак. Він не мав дозволити їхньому страхові підібратися надто близько до нього. Слухай Опале Листя!

Тунель повернув, почав підійматися, а тоді раптом розширився. Крізь шпарину вгорі точилося свіже повітря. Кроки позаду сповільнилися.

— Я знала, що це глухий кут, — зітхнула Вересолапка і зупинилася.

Сойколап також став. Попереду тунель перегороджувала велика каменюка.

— Ми ніколи попри це не проліземо, — нявкнув Бризолап.

Угорі тарабанив дощ, скрапуючи крізь отвір у тунель і відлунюючи від каміння. Сойколап обнюхав кругляк. Він провів носом по його гладких контурах, аж доки не вперся вусами у стіну. Між каменюкою і стіною відкривалася тоненька щілина — надто мала, аби пролізти.

— Що тепер? — форкнув Бризолап. — Ти думаєш, що зможеш вивести нас назад? — У його голосі чувся сумнів. — Чи ти привів нас сюди лише для того, щоб показати цю каменюку? Дай вгадаю, це якась особлива Зорекланова каменюка, і вона підкаже нам, де кошенята.

— Заткнись! — зашипіла на нього Вересолапка.

— Чому? — вищирився Бризолап. — Ми загубилися під землею! Ти хочеш, щоб я йому подякував?

— Тсс! — раптом цитьнула Падуболапка.

— Я буду говорити, що захочу! — відрубав Бризолап. — Тільки тому, що він твій брат…

— Я щось чую! — прошипіла Падуболапка.

— Що?

Хутро Леволапа наїжилося від хвилювання.

Сойколап нашорошив вуха.

Попереду, ледь голосніше за дощ, долинало тихесеньке пищання.

Кошенята?

— Тут є хтось? — гукнув він.

Пищання раптом перетворилося на радісне нявчання.

Вони були за кругляком!

Сойколап відчув, як Опале Листя шепнув йому на вухо:

— Я ж казав, що допоможу тобі їх знайти.

— Думаю, я зможу перелізти! — нявкнув Леволап.

Сойколап почув шкряботіння кігтів об камінь. Його брат перелазив через каменюку. Він зістрибнув з іншого боку — тихо сплеснула вода на землі.

— Вони тут! — відбився луною його втішений нявкіт. По камінню знову зашкрябали лапи: Падуболапка, Вересолапка і Бризолап полізли за ним.

— Слава Зореклану, ми вас знайшли! — замуркотіла Вересолапка.

Почувся плюскіт води, і переляканий нявкіт їй відповів:

— Ми не могли перелізти назад!

— Ми думали, що застрягли тут назавжди!

— Ми заберемо вас додому, — заспокоїв їх Бризолап.

— Ходімо, Ластівко, — мовила Вересолапка. Малесенькі кігтики заскребли по камінню, і біля Сойколапа приземлився вогкий клубочок хутра.

— Як ти? — спитав новак.

Дощ посилювався. Треба швидше звідси забиратися.

— Я добре, але…

Її перебив нявкіт Бризолапа:

— Смичко, твоя черга.

Об камінь зашурхотіло хутро, і ще одне кошеня легенько гупнулося об підлогу. Сойколап потягнувся носом до новоприбулої.

— Ти не поранилась?

— Ні.

Сойколап згріб обох кошенят хвостом і притулився до їхніх промоклих шубок, аби трохи зігріти.

Біля нього опустився Бризолап. Сойколап завмер. Новак тримав третє кошеня в зубах. Кицька ледве дихала, і коли Бризолап поклав її на землю, то навіть не поворухнулася.

— Осетка заснула і тепер не прокидається! — заскімлила Ластівка.

Сойколап підштовхнув тремтячих кошенят до Бризолапа, а сам присів біля промоклого обм’яклого тільця. Осетка була холодна і час від часу здригалася. Сойколап почав масажувати її лапами, намагаючись розігнати по тілу тепло.

Вересолапка зісковзнула з кругляка.

— З нею все добре?

— Допоможи Бризолапові зігріти двох інших! — наказав Сойколап.

— Ми голодні! — долинув приглушений нявкіт Смички крізь хутро Вересолапки.

— Не треба було тікати з дому! — насварила її новачка. Вона звучала розгнівано, але Сойколап відчував на собі її переляканий погляд, поки намагався привести до тями Осетку. Крізь отвір у стелі посилився дощ. Пилюка під лапами новака перетворилася на слизьке багно. Сойколап почав розтирати Осетку ще сильніше. Він мусив вивести їх звідти.

З каменя зістрибнули Леволап і Падуболапка.

— Ви знаєте дорогу назад? — трусячись, запитала Ластівка.

— Звісно, знаємо, — відповів Бризолап. — Ми ж знайшли дорогу сюди, правда? Вертатися буде ще легше.

Він у це не вірить.

— Ми вийдемо, — тихо нявкнув Сойколап. Він чекав, що Опале Листя шепне йому на вухо щось підбадьорливе, але відчув тільки тремтіння його хвоста біля себе.

Осетка під його лапами почала кашляти і соватися. Її тілом знову розливалося тепло. Вона зіп’ялася на лапки.

— Ви нас знайшли! — вигукнула кицька.

Падуболапка обгорнула собою тремтяче кошеня.

— Хіба ми могли залишити вас у цьому жахливому місці?

— Ти з Громового Клану! — здивовано нявкнула кицька.

— Ми допомагали вашим друзям вас шукати, — пояснила Падуболапка.

— Ви спричинили багато проблем, — прогарчав Бризолап.

Леволап махнув хвостом понад землею.

— Подумаємо про це, коли виберемося назовні.

Раптом тунелі наповнив гул повітря.

— Дощ посилюється, — нявкнула Падуболапка.

— Це не дощ, — промурмотів Леволап. — Цей звук долинає зсередини тунелів.

— Зсередини? — писнула Смичка.

— Що це? — запитав Бризолап.

Сойколапові стало зле. Він знав, що це означає.

— Ріка піднімається.

Леволап підскочив до брата. Його хутро стало дибки.

— Звідки ти знаєш?

Сойколап заплющив очі.

— Я вже чув це раніше. Тунелі заллє водою.

Леволап спалахнув енергією.

— Треба звідси забиратися!

Він підхопив Ластівку зубами, і кицька запищала.

— Бризолапе, Вересолапко, візьміть двох інших, — прошипів новак крізь зуби.

— Я поведу, — нявкнув Сойколап. Він привів їх сюди, і він мусив їх вивести. Новак побіг назад тунелем. За ним чулося шурхотіння хутра об каміння і шкряботіння кігтів.

Опале Листя біг із ним лапа в лапу.

— Ти мусиш вивести нас назад до печери! — прошепотів Сойколап.

— Я виведу, — пообіцяв Опале Листя.

Лапи юного кота безгучно торкалися долівки, але його хутро пломеніло страхом, а в голові роїлися спогади, що відлунювали в Сойколапових думках: борсання лап у брудній воді, боротьба з нестримною течією, пошук бодай ковтка повітря, безкінечна вода всюди, а тоді світ згасає і життя покидає тіло… Він пригадує, як потонув тут!

Сойколап піддав ходу і пригнувся якраз вчасно перед зниженням стелі. Він поповз уперед; камінь обдирав спину, кігті ковзались по землі. Вилізши з іншого боку, він зупинився, чекаючи, доки виберуться всі інші. Кошенята пищали від болю і страху, коли їх протягували поміж жорсткого каміння.

— Уже майже! — підбадьорював Сойколап. Тунель тепер пішов угору. Лапи омивала вода. Ще один вигин, ще один поворот. Він уже відчував запах свіжого повітря. Новак вистрибнув у печеру, і в його грудях спалахнула надія.

Ми встигли!

Він відчував, як поруч тремтить від полегшення Опале Листя.

Попереду гуркотіла ріка.

Леволап вибіг за ним.

— Візьми Ластівку!

Новак кинув кошеня Сойколапові. Медикіт узяв її в зуби.

— Що він робить?

Падуболапка вискочила з тунелю разом із Вересолапкою та Бризолапом.

Сойколап відчув плюскіт води: Леволап кинувся в річку.

— Леволапе! — закричав новак, впустивши Ластівку. Він нагострив вуха, намагаючись почути щось, окрім шуму течії. — Ти його бачиш? — запитав він Падуболапку.

— Він пливе!

— Він здурів! — зойкнув Бризолап.

— Усе добре! — гукнув Леволап і закашлявся, виборсавшись на той бік річки.

— Як ми переправимо кошенят? — крикнула Вересолапка.

— Немає сенсу! — відповів Леволап. — Тунель перекритий! — У його голосі чулася паніка. — Дощ намив землі до входу. Треба копати багнюку.

— А наш тунель? — гукнула Вересолапка.

Бризолап побіг туди, а Леволап тим часом кинувся перепливати назад.

— Теж перекритий! Зі стелі нападали каменюки! — крикнув Бризолап від Вітряного тунелю. — Тут цілий водоспад. Ми нізащо не перенесемо кошенят!

— Ми мусимо спробувати! — зіпнула Вересолапка.

— Я не думаю, що тут вистачить місця вгорі, — заперечив Бризолап. Від страху він став злий. — Якщо кошеня змиє по камінню, воно може померти!

— Ми мусимо зробити хоч щось, — заголосила Падуболапка.

Сойколап притулився до Опалого Листя, намагаючись прочитати його думки, але юний кіт ніби розвіювався мрякою, і плече Сойколапа, здригнувшись, пройшло крізь м’яке хутро.

— Опале Листя? — прошепотів він.

— Пробач!

У повітрі туманом зависли провина і сум. Сойколапові раптом стало холодно — тепле тіло кота зникло. Його охопила паніка, час ніби сповільнився. На якусь мить Сойколап спіймав погляд зелених очей Опалого Листя.

— Почекай! — гукнув він. — Ходімо з нами!

Опале Листя зажурено моргнув.

— Мені ще не час іти, — ледь чутно нявкнув він і повністю зник.

Тільки не знову!

— Ми помремо? — пролунав понад шумом води нажаханий нявкіт Смички.

Думки шугали в голові Сойколапа. Він намагався вигадати хоч якийсь спосіб звідси вийти. Бризки летіли в обличчя, річка пінилася і бурлила попри стіни печери. Леволап разом з іншими почав підштовхувати його, аж доки вони не опинилися всі разом на вузькій смужці землі в оточенні води.

Допоможіть нам!

У Сойколапових вухах стугоніла кров.

Чи міг його тут чути Зореклан?

Раптом вдалині замерехтіло сріблясте світло, немов місячне проміння, що просочувалося в темний ліс його сліпоти. Сойколап підвів погляд і побачив під стелею печери гладкий виступ. На ньому сидів кіт. Це був той старий кіт із його сну — з покрученими кігтями, лисою шкірою і незрячими виряченими очима. Це був кіт, який послав Опале Листя в тунелі на смерть.

Кіт дивився прямо на Сойколапа.

У грудях новака спалахнула злість.

Ти прийшов, щоб подивитися, як ми будемо помирати?

Раптом під лапами старого кота ворухнулася тінь. Він котив щось до краю виступу. Щось довге, тонке і гладке. Хутро Сойколапа настовбурчилося. Палиця з озера!

Позначки на ній чітко виднілися в місячному сяйві. Сойколап збентежено дивився, як кіт підняв лапу і заніс тремтячий кіготь над рядом зарубок. П’ять довгих і три коротких. Сойколап затамував подих. Цих позначок раніше не було! Він стільки разів перерахував усі зарубки на палиці, що вивчив їх напам’ять.

П’ять новаків і троє кошенят! Він має на увазі нас!

Сойколап шоковано зазирнув старому коту в очі. Ми помремо?

Кіт схилив голову і глянув на палицю, а тоді повільно опустив кіготь і перекреслив зарубки. У Сойколапові зажевріла надія. Він зрозумів.

Ми виживемо!

Кіт кивнув.

Раптом чиясь лапа різко вдарила його поза вухом.

— Перестань витріщатися в порожнечу і допоможи нам думати! — гаркнув Бризолап.

Видіння зникло, і Сойколап знов опинився в темряві. Новак повернувся до решти. Його шубка стояла дибки від хвилювання.

— Звідси є вихід! — нявкнув він. — Я знаю!

— То що це за вихід? — запитав Леволап.

— Я не впевнений, — зізнався Сойколап. — Дай подумаю.

— Думанням каміння не зрушиш! — заверещала Вересолапка. — Ми в пастці!

— Ми можемо почекати, поки печера наповниться водою, і виплисти до дірки у стелі, — нявкнула Падуболапка.

— Вона надто маленька, не проліземо, — прогарчав Бризолап.

— І кошенята можуть потонути! — мовила Вересолапка.

Сойколап похитав головою. Десь на задвірках розуму щось прояснялося. Ідея, яку він відчував, але ще не міг досягти. Палиця! Вона була тут, у печері. Але він знайшов її біля озера. Як вона туди потрапила?

На його лапи накотила вода. Він відсахнувся, а тоді застиг. Перед очима йому постала ріка, що сягає до палиці, підіймає її на хвилі та змиває. Звісно! Ця річка має витікати в озеро.

— Доведеться плисти! — вигукнув він.

— Куди плисти? — гарячково крикнув Леволап.

— Річка витікає в озеро. Вона нас туди винесе!

— Але вона зникає під землею! — зашипів Бризолап.

— Вона витікає в озеро! — повторив Сойколап.

— Але ми не з Річкового Клану. Ми не вміємо плавати! — заскиглила Вересолапка.

Леволап притулився до Сойколапа.

— Це точно спрацює?

— Іншого виходу немає.

— Якщо ти кажеш, що ми мусимо це зробити, то ми повинні тобі довіряти, — нявкнула Падуболапка.

— Ви, може, й повинні! — прогарчав Бризолап.

— Якщо ми не зробимо хоч щось, то всі тут потонемо! — закричала Вересолапка.

Падуболапка шкрябала кігтями долівку.

— Спробуємо!

Ластівка нажахано запищала:

— Я не буду лізти у воду!

— Ми будемо тримати вас за хвости, — пообіцяв Леволап. — Ми вас не відпустимо.

— За хвости? — зіпнула Осетка.

— Якщо триматимемо вас за карк, то наковтаємося води, — нявкнув Леволап. — Вам доведеться самим тримати голови над водою й перебирати передніми лапами — отак.

З його лап полетіли бризки, коли він показав кошенятам, як правильно плисти.

— Я боюся, — прошепотіла Вересолапка.

— Усе буде добре. — Леволап опустився на всі чотири кінцівки і притулився до Вітряної кішки. Сойколап стояв достатньо близько, аби почути, як брат прошепотів їй на вухо: — Я не забуду про те, як нам було добре разом, навіть коли потраплю до Зореклану.

Вересолапка затремтіла.

— Там між нами не буде кордонів.

Сойколап закліпав. Його спантеличила хвиля емоцій, що зринула між ними. Тоді перед його очима зблиснуло світло, і він знову побачив старого кота.

Тікайте негайно!

Він подумав про всіх котів, які заходили в це місце. Їхні страхи й надії немов шепотіли довкола нього. Зарубки на палиці означили їхню долю. Чи справді нові позначки передбачали, що коти Кланів виживуть? Він мусив вірити, що це правда.

— Ми повинні йти! — нявкнув він.

— Вишикуйтесь коло річки, — мовила Падуболапка. — Леволапе, ти бери Смичку, я візьму Осетку, а ти, Бризолапе, можеш взяти Ластівку.

— А мені що робити? — запитала Вересолапка.

— Тримайся за мій хвіст, — нявкнув Сойколап. — Будемо допомагати одне одному.

— Гаразд, — погодилася новачка. Він відчув, як вона лагідно схопила його хвіст зубами.

— Я не піду!

Лапки Ластівки заплюскотіли на мілині. Вона намагалася втекти на берег. Кицька пищала і звивалася, але Бризолап таки схопив її міцно і потягнув у воду.

— Ластівко, не переживай, — говорив він. — Я тебе не відпущу. Я не дам тобі втонути.

Киця заскімлила, але більше втекти не намагалася.

— Ходімо, — нявкнув Леволап.

Сойколап забрів у річку. Його лапи запульсували від жаху, коли він відчув силу течії.

— Готові? — нявкнув Леволап.

— Так! — відповіла Падуболапка.

Сойколап напружився.

— Стрибайте!

Він кинувся у річку. Вересолапка сіпала його за хвіст — течія зносила її вниз. Новак опинився під водою. Спогади про сон змішалися з реальністю, і він тонув, задихаючись, оточений тілами котів. Вуха заливало ревіння річки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

У вухах Падуболапки стугоніла вода, світло печери згасало перед очима. Річка затягувала її в тунель, течія засмоктувала під воду. Її легені волали, благаючи повітря. Вона боролася з бажанням вдихнути і тримала зуби міцно стиснутими на хвості Осетки.

Камінь шкрябнув її вушка, і новачка відчула порив вітру на мордочці, коли ріка піднесла її вгору. Ледь передихнула, і річка знову затягла її вглиб.

Чиєсь тіло вдарилось об неї і відпливло. Осетка заборсалася, дряпаючи їй носа гострими, як терня, кігтиками. Кішка притлумила бажання боротися і, довірившись Сойколапові, віддалася на течію. Каміння обдряпувало її боки, а вода жбурляла її тіло об стіни тунелю.

Ревище все гучнішало, аж поки їй почало здаватися, що вуха зараз порозриваються.

Тоді тиша.

Потік відпустив її, шум відгомонів удалині. Новачка силкувалася побачити щось у темряві. То світло? Віддалік зблискували яскраві цятки. Це Зореклан чекав, щоб прийняти її до себе?

Її голова ледь трималася на воді, а чорнота стискала межі свідомості. Новачка намагалася вибратися нагору, ошаліло шукала поверхні, молила, щоб зверху не виявилася скеля. В останній відчайдушній спробі вона рвонула вгору, все вище й вище, аж поки їй не почало здаватися, що цілий світ навколо неї — вода.

Зненацька Падуболапка прорвалася крізь поверхню озера, вражена холодом вітру, який налетів на її мордочку, заповнив ніс і вуха. Вони це зробили! Вона хапала повітря і відпльовувалася, ковток за ковтком глитала холодне прекрасне повітря. Прокліпавшись, новачка побачила, що цятки — то зорі, які проблискували поміж порваних вітром хмар. Негода відступала.

Осетка заборсалась у воді біля неї, намагаючись тримати голову над поверхнею. Падуболапка зловила кошеня передніми лапами, відпустила її хвіст і вхопила за карк, чеберяючи задніми лапами, щоб утриматися разом з нею над водою. Вона змусила себе розслабитись, віддатись на волю води і рівномірно загрібати лапами, тримаючись на плаву. Осетка кашляла і пчихала, тремтячи біля її грудей.

Падуболапка оглянула темну поверхню озера в пошуках інших. У животі заіскрилася радість, коли вона побачила, як золотава голова Леволапа вигулькнула за кілька хвостів від неї. Смичка забралася йому на спину, її очі поблискували в місячному світлі. Біля новака забурлили бульбашки, і на поверхню вихопився Бризолап із Ластівкою.

Сойколап? Вересолапка? Падуболапку охопила паніка. Вони вибралися? Вона почула плюскіт і крутнулася, потягнувши Осетку так швидко, що та аж заквилила від несподіванки.

Сойколап і Вересолапка пливли поруч, колотячи лапами по воді.

— Сойколапе! — загукала вона.

— Усе добре! — прокашлявшись, нявкнула Вересолапка.

Громова новачка попливла до них, відштовхуючись задніми лапами, і здивовано зауважила, що вона пливе не гірше за Річкову кішку.

— Онде берег!

Вона бачила його вже неподалік, тож, допливши до Сойколапа, підштовхнула його в потрібному напрямку.

Вересолапка попливла до Леволапа. Чому це Вітряна новачка не намагалася допомогти своєму побратиму? Тоді Падуболапка зрозуміла, що Леволап бовтається у воді, раз по раз опускаючи голову вниз. Коли він виринув перехопити подих, вона побачила, що його очі округлилися від паніки.

— Смички нема! — закричав він.

Вересолапка пірнула. Падуболапка, пливучи вперед, затамувала подих, коли Леволап знову занурив голову. Невже течія затягла кошеня назад, у чорну бездонну воду?

Зненацька Вересолапка вигулькнула, тримаючи Смичку в зубах. Кошеня дико метляло лапками. Жива!

Леволап вихопився на поверхню, побачив Смичку, і його очі засяяли. Він підплив до Вересолапки і вхопив кошеня зубами за хвіст, і так удвох вони подалися до берега. Падуболапка пливла поруч із Сойколапом, озираючись, аби переконатися, що Бризолап справується. Чорний Вітряний новак пробирався крізь воду, тримаючи Ластівку за загривок у зубах і не зводячи очей із берега.

М’язи Падуболапки горіли від виснаження, але вона не сміла зупинятися. Хутро Осетки набилося їй до рота, і кожен подих давався з боєм, але вона не відривала погляду від берега і пливла вперед. Нарешті новачка відчула, як під задніми лапами зашурхотіла рінь, і, потягнувшись передньою лапою вниз, ступила на дно. Дякую, Зореклане!

Вибравшись із води, вона опустила Осетку на мілину і стала відсапатись. Вересолапка з Леволапом уже лежали на березі, важко надимаючи боки, а Смичка сиділа біля них і вибльовувала воду.

Позаду заклацали камінці, й на берег вийшов Сойколап.

— Як ти знав, що нас винесе в озеро? — нявкнула Падуболапка.

— Ну… це логічно, — нявкнув Сойколап, відкашлюючись. Він плюхнувся на берег, і Осетка впала біля нього.

Бризолап намагався вибратися з мілини за кілька хвостів від них. У його щелепах гойдалася Ластівка, метляючи лапами — вона борюкалася, вимагаючи, щоб її поклали.

— Усі в безпеці! — видихнула Падуболапка. Вона підійшла до Леволапа і Вересолапки, ковзаючись на вогкій ріні. — З вами все добре?

Леволап підвів голову.

— Тільки наполовину втонули.

Падуболапка замуркотіла. Тоді поплескала Леволапа своїм промоклим хвостом і підвелася.

— Треба забрати кошенят назад до табору.

Падуболапка роззирнулася пляжем. Берег вкривали ожина і папороть, за ними темнів ліс. Вони були на Громових угіддях.

— Відведімо їх до Листоплесої, — запропонувала вона. — Це ближче, а нам треба перевірити, чи з ними все добре.

Смичка досі викашлювала воду. Осетка повалилася на землю позаду неї і, хоча її очі були розплющені, дихала вона дуже швидко.

— Падуболапка має рацію, — до них підійшов Сойколап. — Треба дати їм щось від шоку.

Ластівка поквапилася до них, за нею придибав Бризолап.

— Це була найжахливіша річ, яку я робила!

Вона обтрусила воду із шубки.

— Зачекай, ти ще не куштувала ліків Листоплесої, — попередив Сойколап.

Очі Бризолапа заіскрилися підозрою.

— Листоплесої?

— До Громового табору найближче, — пояснила Вересолапка. — Треба їх полікувати.

Бризолап глянув на Ластівку. На її шубці блищала кров: вона пообдиралася об каміння.

— Добре, — погодився він.

Сойколап нашорошив вуха:

— Послухайте.

У нічному повітрі дзвенів розлючений нявкіт. Падуболапка завмерла, впізнавши голос батька, відтінений загрозливим гарчанням Вітряних котів.

— Долинає від лісової межі, — сказав Сойколап.

Невже їхнє зникнення лише погіршило ситуацію?

— Якщо ми зараз не повернемось, буде битва! — зойкнула Падуболапка.

Леволап скочив на рівні.

— Ми можемо показати їм кошенят. Якщо вони зрозуміють, що малі в безпеці — не доведеться битися.

— Ми йдемо на битву? — очі Ластівки стали величезні, мов у сови.

— Я можу теж битися! — нявкнула Смичка.

— Не буде ніякої битви, якщо прийдемо швидко, — нявкнула Падуболапка. Смичка й гадки не мала, що вона допомогла заварити цю кашу чи що вона, можливо, збиралася битися з котами, які її оце врятували.

— Як думаєте, зможете дійти?

— Звісно, зможемо! — махнула хвостом Осетка.

Сойколап обнюхав по черзі кожне кошеня.

— Їм потрібні трави, — нявкнув він. Тоді підвів підборіддя. — Але це може трохи почекати.

— Хода їх зігріє, — мовила Вересолапка.

Падуболапка повела котів пляжем. Вона видряпалася на берег і прогорнула купину папороті, притримуючи вайї, аби інші могли безперешкодно пройти. Вересолапка підштовхувала Ластівку вгору, а Бризолап ішов слідом за Осеткою, притискаючись мордочкою до її боку, щоб вона менше перечіпалася. Леволап ухопив Смичку за карк і підкинув вище, до Падуболапки. Коли останнє кошеня пройшло, новачка відпустила папороть. Киця дивилася на гілки круглими очима, ніби ніколи досі не була в лісі.

— Що це робить Сойколап? — Леволап дивився на брата, який досі був на березі.

Падуболапка примружилася. Сойколап припав до землі біля палиці.

— Ти йди з ними, — сказала вона Леволапові. — Ми доженемо.

І побігла назад на пляж.

— Усе добре? — гукнула вона Сойколапа.

Та брат її навіть не почув. Він дивився на палицю, заплющивши очі, ніби спав. Вона підійшла ближче, відчуваючи, що втручається в його простір.

— Усі в безпеці, як ти й обіцяв, — промурмотів Сойколап, притиснувшись мордочкою до гладенького світлого дерева. — Дякую.

— Нам треба йти! — загукала Падуболапка.

Сойколап не ворухнувся.

— Іди з миром, Опале Листя, — прошепотів він. — Сподіваюся, одного дня і ти знайдеш вихід.

— Сойколапе, ходімо!

Вони мусять поспішати. З межі долинали все лютіші голоси.

Сойколап підвів голову.

— Уже йду.

Він облишив палицю та побрів до сестри.

— Що ти робив?

— Це неважливо, — відповів Сойколап, звернувши на неї свої невидющі очі.

Падуболапка знала його достатньо добре, аби зрозуміти, що це було таки важливо. Іноді їй хотілось розуміти його ліпше. З Леволапом було просто. Його дружба з Вересолапкою порушувала вояцький правильник, але в його симпатії до гарненької Вітряної киці не було нічого таємничого. А от Сойколапа, здавалося, провадили незримі лапи, ніби він ходив таємним світом, до якого вона ніколи не зможе причаститися.

Вони наздогнали решту котів. У грудях Падуболапки боліло, лапи саднили після мандрівки тунелями. Якою ж м’якенькою була лісова долівка після жорсткого каміння. Бризолап усе піддавав ходу, і кошенята аж із лап збивалися, щоб не відставати. Осетка перечепилась об корінь. Леволап негайно підхопив її, і вона навіть не заперечила, лише безвольно звисала з його зубів.

Смичка важко дихала.

— Я можу тебе понести, — запропонувала Падуболапка. Кошеня помахало головою, надто засапане, щоб відповісти.

Зненацька Ластівка пискнула. Ожина шарпнула її за шубку, та Сойколап визволив кицьку зубами. У Падуболапки всередині все стиснулося. Жорстоко було змушувати цих кошенят іти так швидко, та ще й крізь ліс. Але вони мусять зупинити битву.

— Майже прийшли, — нявкнула вона.

Стежка почала опускатися, і Бризолап перейшов на біг. Смичка і Ластівка зісковзували за ним.

З лісу попереду долинув лютий крик:

— Я тобі сказав, не брали ми ваших кошенят!

То був Вогнезір.

— Тоді де вони? — гаркнув Однозір. — Річковий Клан присягається, що в них кошенят немає. Але десь вони мусять бути — і ми їх знайдемо.

— Хоч одною лапою переступіть межу — і ми вас роздеремо!

Падуболапка витягувала шию, намагаючись розгледіти побратимів. Крізь дерева вона бачила, що Ожинокіготь нагороїжився на Золоніжку, котра стояла з Вітряного боку балки. Вогнезір стояв плече до плеча зі своїм воєводою. Шипокіготь, Білокрила, Косариконіг та Бубколап з’юрмилися позаду, а на них, загрозливо вищирившись, дивилися наїжачені Вітряні коти. Воронокрил переминав кігтями землю біля Однозора і Золоніжки; Совопух і Клаптевух крокували позаду.

Відчуваючи, як важко калатає серце, Падуболапка прошмигнула повз кошенят і кинулася за Бризолапом. Ожина за ним зімкнулася, хльоснувши її по носі. Новачка вихопилася із чагарів, коли Бризолап уже переплигнув через балку.

— Стійте! Ми знайшли кошенят! — загорлав він.

— Не треба битися! — Падуболапка тривожно озиралася через плече, виглядаючи решту.

— Де вони? — запитав Однозір.

— Підходять, — пообіцяла Падуболапка.

Вояки зачудовано вирячилися, коли кущі затряслися і Вересолапка виштовхнула Смичку та Ластівку. Кошенята стали, кліпаючи під місячним світлом. Леволап вийшов із ожини, за ним Сойколап. Новак лагідно опустив біля них Осетку.

— Де ви їх знайшли? — округлив очі Однозір.

Леволапове хутро здибилось. Він глянув на Вересолапку і виступив наперед.

— Вони залізли в…

— Вони пішли до берега, — перебила його Падуболапка, — і зорганізували собі табір.

Який сенс видавати таємницю Леволапа? Тунелі між двома Кланами тепер перекриті. Жодних тактичних переваг вони вже не дадуть, лише завдадуть клопотів Леволапові. Вона глянула на решту, мовчки благаючи, аби вони погодилися.

Вересолапка кивнула.

— Вони були біля самого краю Громової території, на пляжі. Леволап, Падуболапка і Сойколап побачили, що ми їх шукаємо, і погукали, коли завітрили їхній запах.

— Який запах? — нявкнув Однозір, — Ми нічого не знайшли.

Бризолап закліпав.

— Мабуть, дощем змило, — нявкнув він.

Однозір хвостом поманив кошенят до себе.

— Ходіть сюди!

Смичка, Осетка і Ластівка обережно підійшли до межі, прищуливши вуха й поопускавши хвости, і зупинилися на краю балки.

— Чому ви без дозволу пішли з табору? — гаркнув на них Однозір з того боку.

Смичка підвела голівку.

— Ми досліджували.

— Досліджували? — перепитав Однозір. — Ми мало не пішли війною проти Річкового і Громового Кланів, поки вас шукали.

Ластівка похнюпила голову.

— Пробачте.

— Ми не подумали, — додала Осетка.

— Нам було цікаво збудувати табір на пляжі. — Смичка зиркнула на Падуболапку з розбишацькою іскринкою в очах. Вона й не уявляла, наскільки важливо було зберегти ці тунелі в таємниці.

Леволап підійшов до межі.

— Ти сказав, що ви мало не пішли війною на Річковий Клан? — нявкнув він до Однозора.

Падуболапка відчула, як ворушиться надія.

— То битви ще не було?

— Ми дали Річковому Клану час до світанку, аби повернути кошенят, — сердито зітхнув Однозір. — Але схоже, що ми маємо перепросити за несправедливе звинувачення.

— Перепросити? — Клаптевух махнув хвостом. — Не забувай, що вони самі перейшли нашу межу!

— За ними гнався пес, — нагадав йому Однозір.

— Вони так сказали того разу, — прогарчав Воронокрил.

— Я сам завітрив собаку, — відрізав Однозір. — Ми маємо довіряти своїм очам і вухам.

Воронокрил наїжачився.

— Але ж вони все одно можуть напасти.

— Або повернутися до свого табору, — примружив очі Однозір. — На наступному Зборищі побачимо. А доти патрулюємо кордони. І якщо побачимо того пса — навчимо його не лізти на наші землі.

У Падуболапки аж лапи підкосилися від полегшення. Загроза битви минула. Кошенята в безпеці. Вона помітила, що Вогнезір дивиться на неї.

— Здається, Падуболапко, що ти все-таки мала рацію, — нявкнув він.

Новачка схилила голову.

— Довести, що я маю рацію, для мене було не головне.

Ожинокіготь провів хвостом по її боці.

— Ти виснажена. Треба вам усім додому.

— Так, — погодився Однозір. Він перестрибнув межу і по черзі переніс кошенят через балку. — Вибачте, що наші кошенята завдали стільки клопотів.

— У нас і свої кошенята є, — відповів Вогнезір із ноткою теплоти в голосі. — Знаємо, як воно.

Клаптевух пирхнув і зграбастав Осетку за карк. Тоді різко повернувся і побрів у ліс. Совопух підібрав Ластівку, а Воронокрил узяв Смичку.

— Дякуємо, що привели нас назад! — пискнула Смичка, коли її вже відносили геть.

Ожинокіготь глянув на Сойколапа, який тримався віддалік, біля чагарів.

— Як ти?

— Нормально, — відповів новак.

Падуболапка моргнула. Хіба йому було геть байдуже, що вони зупинили битву? Складалося враження, ніби його завдання закінчилося, коли вони пішли від озера.

— Пора і мені додому. — Бризолап кивнув Падуболапці та Леволапові. — Ти йдеш? — Він глянув на Вересолапку, яка ще стояла на Громовому боці.

— За хвилинку.

Бризолап форкнув і поспішив за побратимами.

Вересолапка підійшла до Леволапа і на мить обвила його хвіст своїм.

— Дякую за допомогу.

Вогнезір примружив очі, і Падуболапка застигла на місці. Вона незмигно дивилася на брата, чекаючи його відповіді. Одну битву вони відвернули, та невже на них тепер чекатиме інша?

— Ми зробили б те саме для будь-кого, — скупо нявкнув Леволап.

В очах Вересолапки промайнув біль.

— Ти будеш чудовим вояком, Леволапе.

Новак провів її поглядом. Кішка перестрибнула балку і зникла в тінях. Тоді він глянув на Вогнезора байдужими очима.

— Ідемо додому?

Вогнезір кивнув і повів свій Клан до табору.

Падуболапка випустила кігті в м’яку вологу землю. Леволап засвоїв свій урок. Вояцький правильник був важливіший за будь-яку дружбу. Він керував ними в усьому, він зупинив більше битв, ніж розпалив. Сойколап міг випробовувати межі правильника — у нього були власні таємничі стосунки із Зорекланом, — але на них із Леволапом чекало вояцтво. Без правильника вони були ніким.

Я більше не медикішка. Я не можу дружити з Верболапкою — принаймні не так, як раніше. Тепер наш головний обов’язок — дотримуватися вояцького правильника. Тоді Клан буде в безпеці.

М’язи боліли, лапи підкошувалися від утоми. Новачка брела за своїм Кланом через ліс. Цієї ночі вона спатиме міцно.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

М’язи Леволапа ще боліли від біганини крізь тунелі й довгого запливу до берега, але відпочивати в кублі він уже не міг. Новак проспав до полудня, однак Золошуб відмовився брати його на тренування, поки він ще одну ніч не виспиться як слід. Проте Леволапове серце боліло так сильно, що він повсякчас крутився і шорхав лапами в сухому моховинні гнізда. Нарешті він облишив спроби вмоститись і вийшов за тернову огорожу в ліс.

— Вийшов розім’яти лапи? — нявкіт Студні захопив його зненацька. Леволап, виходячи з табору, заблукав у власних думках. Вечірнє сонце проблискувало між деревами, потопаючи в обрії.

— Знудився відпочивати, — відповів Леволап.

— Виглядаєш уже краще, — мовила кішка. — А то вчора здавалося, ніби ти пробігся до гір і назад.

Леволап опустив погляд.

— Кошенят нелегко було знайти.

— Але ви їх знайшли, — нагадала Студня.

— Так, — промурмотів Леволап і почав підніматися схилом до лісу.

— Я тебе чекатиму! — гукнула йому вслід Студня.

— Я ненадовго, — пообіцяв Леволап.

Він рушив до входу в тунель, поволі вихляючи між дерев. Коли побачив ожину, що закривала прохід, щем у животі став ще сильнішим. Новак проліз під колючими заростями і виліз на схил, проминаючи маленьку кротовину, біля якої його колись гукнула Вересолапка. Він уявив її постать, сяйво захвату в її блакитних очах.

Більше він ніколи не побачить її такою. Подругою. Посестрою з Темного Клану на їхній захованій території. Він не може мати все це і водночас бути відданим вояком Громового Клану.

Кіт заплющив очі, уявляючи, що досі може відчути її запах крізь тунель. Він знав, що це неможливо. Тепер нанесене водою багно перекривало прохід. Ця перепона позначала кінець найцінніших стосунків, які були в житті Леволапа.

— Бувай, Вересолапко, — прошепотів він у тунель, сподіваючись, що вітер пронесе його слова крізь темряву, уявляючи, як вона чекає з іншого кінця…

У Зореклані між нами не буде кордонів. Леволап пригадав ту мить у тунелях, коли він думав, що вони можуть загинути. Напруга досі вібрувала в його лапах. Як він може відвернутися від їхньої дружби?

Мусить.

І вона теж.

Місячний серпик завис у небі над Леволапом. Новак уже прямував додому крізь тінистий ліс. Вітер чесав верхівки дерев, папороть тріскотіла, поволеньки розгортаючи яскраве нове листя.

Раптом до його боку торкнулося чиєсь хутро.

Леволап підскочив, розпушивши хвоста.

— Ми тобою пишаємося, — долинув вечірнім повітрям нявкіт Тигрозора. Леволап повернув голову і побачив мерехтливий обрис темного вояка, його бурштинові очі, що сяяли в сутінках.

З іншого боку шурхнула інша шубка. Шулікокриг.

— Ти зробив правильний вибір, — сказав йому смугань. Він штурхнув Леволапа плечем, і новак здригнувся від примарного доторку.

— Я втратив найліпшу подругу, — промурмотів він. — Ніколи не думав, що почуватимуся таким спустошеним.

— Дружба нічого не варта, — прогарчав Тигрозір. — Ти засвоїв важливий урок — такий, що і я б не зміг тобі дати. Але я навчу тебе значно більше. Настане день, коли ти станеш таким могутнім, що вже не потребуватимеш друзів. І тоді, обіцяю, ти нізащо не пошкодуєш, що вирішив стати вояком.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.