Erin Hunter

WARRIORS

Power of the Three

Book One: The Sight

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Сила трьох»

Книга перша: «Прозір»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2021

© Working Partners Limited, 2007

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., дизайн, 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7670-37-6

Аннотація

Героями нового циклу «Сила трьох» стали онуки Вогнезора. Троє нащадків легендарного провідника Громового Клану народилися в нелегкі часи. Лісові коти, що після Великої Мандрівки оселилися біля озера, гинуть від голоду і хвороб. Невже Зореклан помилився, коли привів їх сюди? Нащадки Вогнезора отримали надзвичайну силу від зоряних предків. Та поки що вони не усвідомлюють, який дар тримають у своїх лапах. Їм доводиться самостійно обирати життєвий шлях, помилятися, шукати себе знову і сподіватися, що в темному і непевному майбутньому Кланів з’явиться хоча б найменший прозір… Аж поки один з них не зрозуміє, що його сила прихована в слабкості, що темрява навколо нього — це насправді дар провидіння.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан
Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво‑рудий кіт.

Воєвода

Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.

Медикицька

Листоплеса — світло‑кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Вояки та воячки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно‑бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо‑руда киця.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт.

Шипокіготь — золотисто‑карий смугастий кіт.

Золошуб — сірий плямистий кіт.

Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Вивіркострибка — яскраво‑руда кицька із зеленими очима.

Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.

Березопад — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Білокрила — струнка зеленоока киця.

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Студня‑Де‑Пірнають‑Рибки (Студня) — невелика смугаста кішка із сірими очима, походить із Племені Стрімкої Води.

Бурешуб — темно‑сірий кіт з бурштиновими очима, походить з Річкового Клану.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Бубколап — кремовий кіт.

Ліщинолапка — невеличка біло‑сіра кішка.

Мишколап — сіро‑білий котик.

Попелюшколапка — сіра смугаста кішка.

Медолапка — світло‑коричнева смуганька.

Маколапка — муруга кішка.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Маргаритка — кремова довгошерста кішка з конярки.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Мишошубка — маленька коричнева кішка.

Тіньовий Клан
Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно‑руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Дубошуб — невеликий коричневий кіт.

Горобинокіготь — рудий кіт.

Димоніг — чорний кіт.

Снігопташка — чисто‑біла кішка.

Новаки

Плющолапка — сріблясто‑біла кицька з темно‑блакитними очима.

Соволап — світло‑коричневий кіт.

Королеви

Вохрошубка — норовлива темна кицька із зеленими очима.

Старійшини

Кедросерд — темно‑сірий кіт.

Маківка — довгонога світло‑коричнева кішка.

Річковий Клан
Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішка

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.

Повхозуб — невеликий брунатний смугань.

Шуваровус — чорний кіт.

Мохошубка — муруга кішка з блакитними очима.

Букошуб — світло‑коричневий кіт.

Брижохвіст — темно‑сірий смугань.

Королеви

Світоквітка — блідо‑сіра кішка.

Новаки

Верболапка — дрібна сіра кицька з м’яким сірим хутром і зеленими очима.

Ряболапка — сіра кішка з блакитними очима.

Старійшина

Важкоступ — опасистий смугастий кіт.

Діжкохвоста — огрядна темно‑коричнева кішка із зеленими очима.

Каменеток — сірий кіт.

Вітряний Клан
Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно‑бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.

Воронокрил — дрібний темно‑смугастий кіт із бурштиновими очима.

Ночехмара — чорна кішка.

Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Білохвістка — невелика біла кішка.

Новаки

Вересолапка — світло‑коричнева кицька з вересковими очима.

Бризолап — чорний кіт з бурштиновими очима.

Старійшина

Ранньоквітка — муруга кішка.

Павотеніг — темно‑сірий смугастий кіт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Між багнистим корінням дерева зяяв невеликий отвір. У його тінях переплетене галуззя встеляло гладку долівку печери, утворену вітром і водою впродовж незліченних повень.

До отвору крутою стежкою піднявся кіт. Наблизившись, примружив очі. Його вогниста шубка сяяла в місячному промінні. Він смикнув вухами, а його хутро стало дибки, зраджуючи страх. Кіт сів біля устя печери й обгорнув лапи хвостом.

— Ти просив, щоб я прийшов.

У тінях зблиснули чиїсь очі — блакитні, немов літнє небо, відображене в річці. Сірий кіт, пошрамований часом і битвами, чекав біля входу.

— Вогнезоре, — вояк вийшов і потерся білою плямистою мордою об щоку Громового провідника. — Я маю тобі подякувати. — Його голос був надщерблений літами. — Ти відбудував утрачений Клан. Ніхто б не впорався з цим краще.

— Нема за що дякувати, — схилив голову Вогнезір. — Я зробив те, що мусив.

Старий вояк кивнув і замислено кліпнув.

— Як гадаєш, ти був добрим провідником для Громового Клану?

Вогнезір напружився.

— Не знаю, — нявкнув він. — Це нелегко, але я завжди намагався зробити все для свого Клану.

— Ніхто б не посмів сумніватися у твоїй вірності, — крекнув старий кіт. — Але наскільки далеко ти готовий у ній зайти?

Очі Вогнезора замерехтіли непевністю, він почав підшукувати правильні слова.

— Попереду складні часи, — продовжив вояк, перш ніж Вогнезір устиг відповісти. — І на твою вірність чекає важке випробування. Іноді доля одного кота — це не те саме, що доля цілого Клану.

Раптом старий незграбно звівся на лапи і глянув кудись повз Вогнезора. Здавалося, що він більше не бачив Громового провідника: його погляд полинув кудись далеко, а куди — Вогнезір не бачив.

Коли він знову заговорив, із його голосу зникло старече рипіння, ніби його язиком промовляв хтось інший:

— Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах.

— Я не розумію, — нявкнув Вогнезір. — Кров від моєї крові? Чому ти мені це говориш?

Старий вояк кліпнув і знову перевів погляд на Вогнезора.

— Ти мусиш сказати більше! — вимагав Громовий провідник. — Як я маю вирішити, що робити, якщо ти не поясниш?

Старий кіт глибоко вдихнув і промовив:

— Прощавай, Вогнезоре. У майбутні часи згадай про мене.

* * *

Вогнезір стрепенувся зі сну, відчуваючи страх. Він полегшено закліпав, побачивши знайому кам’яну стіну свого кубла в лощовині біля озера. Ранкове світло проливалося крізь розколину в скелі. Тепле проміння заспокоїло його.

Провідник підвівся й потрусив головою, намагаючись вивітрити сон. Проте це був не простий сон, бо Вогнезір пам’ятав ту печеру так чітко, ніби був там лише повню тому — хоча звідтоді минуло вже дуже багато сезонів. Коли старий вояк промовив це дивне пророцтво, Вогнезорових доньок навіть не було на світі й чотири Клани ще жили в лісі. Пророцтво супроводило його всю велику мандрівку через гори та оселилося в їхній новій домівці біля озера, і кожну повню цей спогад повертався в його сни. Навіть Піскошторма, яка спала біля нього, нічого не знала про ці слова древнього кота.

Вогнезір визирнув зі свого кубла на табір, що прокидався внизу. Воєвода Ожинокіготь потягувався посеред галявини, напружуючи могутні плечі й переминаючи кігтями землю. Вивіркострибка підійшла до свого партнера й привіталася з ним муркотінням.

«Будь ласка, краще б я помилявся», — подумав Вогнезір. І все ж у його серці відчувалася порожнеча, він боявся, що пророцтво от-от здійсниться.

Троє прийшли…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Листя облітало, черкаючи хутро Сойка, немов пухкий сніг. Під ногами хрумтіло вже опале, крихке від морозу й таке глибоке, що кожен крок давався йому з величезними зусиллями. Крижаний вітер пронизував шубку — ще тоненьку, дитячу — і змушував здригатися всім тілом.

— Почекай! — заскімлив він. Попереду чувся голос його мами, її тепле тіло весь час було на кілька кроків попереду.

— Ніколи не спіймаєш! — врізався у його сон чийсь високий нявкіт, і Сойко стрепенувся зі сну.

Він нагострив вушка, наслухаючи знайомих звуків в ожиннику. Його сестричка і братик гралися. Папоротехмарка вилизувала своїх поснулих кошенят. Ніякого снігу з листя не було, він спав у таборі, в безпеці й теплі. Сойко відчував запах маминого гнізда, порожнього, але все ще наповненого її ароматом.

— Ой! — скрикнув котик, коли його сестричка Падубка важко приземлилася прямо на нього. — Обережно!

— Ну нарешті ти прокинувся!

Вона перекотилася з нього і вперлася задніми лапками йому в бік. Відштовхнувшись, киця перекрутилася і стрибнула за чимось.

Миша! Сойко відчув її запах. Його братик і сестричка, мабуть, грають у лови зі свіжиною. Він скочив на лапки і швидко потягнувся, затремтівши всім своїм крихітним тільцем.

— Сойку, лови! — нявкнула Падубка. Миша просвистіла повз його вухо. — От слимак! — підначила киця. Сойко не встиг піймати здобич.

— Зловив! — вигукнув Левко. Він стрибонув на мишу, гупнувши лапками об долівку ясел.

Та Сойко не збирався так легко віддати братикові свій трофей. Може, він і найменший у виводку, але точно найпрудкіший. Котик стрибнув до Левка, збивши його з ніг і витягнувши передню лапу за мишею.

Він незграбно приземлився й перекотився через себе, та злякався, відчувши, що під ним не мох, а малесенькі кошенята Папоротехмарки. Королева скинула його з них задніми лапами.

Сойко зіпнув.

— Я їх не затиснув?

— Звісно, ні, — форкнула Папоротехмарка. — Ти такий маленький, що навіть блоху не роздушиш! — Лиско та Крижинка занявчали, коли вона присунула їх ближче до свого животика. — Але ви троє стаєте вже занадто гамірні для ясел!

— Пробач, Папоротехмарко, — нявкнула Падубка.

— Вибач, — повторив Сойко, почуваючись винуватим навіть попри те, що відповідь Папоротехмарки його трохи зачепила. Та принаймні королева не вміла довго злитися. Вона легко пробачала кошенят, яких сама вигодувала. Коли у Вивіркострибки так і не прибуло молоко, Сойка, Падубку та Левка годувала Папоротехмарка, доки не народилися Лиско та Крижинка.

— Пора вже Вогнезорові зробити вас новаками та переселити до новацького кубла, — нявкнула Папоротехмарка.

— Якби ж, — зітхнув Левко.

— Уже скоро, — нагадала Падубка. — Нам уже майже по шість повень.

Сойко відчув знайомий приплив енергії, уявивши, як то він стане новаком. Він не міг дочекатися, коли почнуться його впоряди. Та, навіть не дивлячись на лице Папоротехмарки, він відчував сумнів королеви і знав, що вона поглядає на нього із жалем в очах. Його хутро стало дибки від роздратування — він був не менше готовий до новацтва, ніж Падубка і Левко!

Папоротехмарка відповіла Падубці, не знаючи, що Сойко вловив її миттєвий сумнів.

— Ну, вам ще немає шести повень! А до того можете гратися надворі! — наказала вона.

— Добре, Папоротехмарко, — покірно відповів Левко.

— Ходімо, Сойку, — гукнула Падубка. — Бери мишу із собою.

Ожинове гілля зашелестіло, і вона вислизнула з ясел.

Сойко обережно підібрав мишу зубами. Вона була ще свіжа і м’яка, і він не хотів пустити з неї кров: вони можуть ще гарно з нею погратися. Він подався за сестрою, а Левко вибіг за ним. Колючки в проході приємно чухали його хутро — вони були досить гострі, але не настільки, щоб боліло.

Повітря надворі було хрумке й морозне. Під Високим Виступом Вогнезір ділився язиками з Піскоштормою. Біля них сидів Порохошуб.

— Треба вже задуматись про розширення вояцького кубла, — радив темний смугань провідникові. — Воно й так переповнене, а кошенята Маргаритки і Карохвістки не будуть новаками вічно.

«І ми теж!» — подумав Сойко.

Ясносерда і Хмарохвіст вмивали одне одного на сонячному моріжку з іншого боку галявини. Сойко чув розмірене шурхотіння їхніх язиків, ніби вода, що скрапує з мокрого листка. Як і в усіх котів Громового Клану, їхні шубки були вже теплі й густі до гололисту, але вони помітно схудли через брак здобичі.

Голод був не єдиною проблемою, яку приніс гололист. Кротик, одне з кошенят Карохвістки, помер від кашлюку, який не лікували жодні Листоплесині трави, а Дощовус загинув під час бурі, бо на нього впала гілка.

Ясносерда спинилася на мить.

— Привіт, Сойку. Як ти сьогодні?

Сойко поклав мишу собі між лап, оберігаючи її від Падубки.

— Добре, звісно, — нявкнув він. Чому це Ясносерда так за нього запереживала? Він же просто спав у яслах, а не ходив у вилазку на Тіньову територію! Здавалося, що він завжди був під пильним наглядом її здорового ока. Сойко вирішив довести, що він такий само сильний, як і його братик та сестричка, тож жбурнув мишу високо над головою Падубки.

Левко промчав повз нього і збив на шляху Падубку, аби першим дістатися здобичі. Раптом із-за ясел почувся голос Вивіркострибки:

— Ви мусите виявляти більше поваги до своєї здобичі!

Їхня мама була зайнята — вплітала листя у дірочки в колючій стіні, що оточувала кубло королев. Їй допомагала Маргаритка.

— Вони ж кошенята, — поблажливо муркнула кремова кішка.

Ніздрі Сойка розширилися на дивний запах Маргаритки. Вона пахла не так, як народжені в Клані коти, і дехто з вояків досі називав її кицюнею, бо вона колись жила на конярці та їла харчі Двоногів. Маргаритка не була воячкою — вона не виявляла жодного бажання коли-небудь залишити ясла. Проте її кошенята (Мишколап, Ліщинолапка та Бубколап) уже стали новаками, і Сойкові вони здавалися такими ж котами Клану, як і всі інші.

— Недовго їм у кошенятах ходити, — відповіла Вивіркострибка Маргаритці, присовуючи до себе більше листя своїм довгим хвостом. Його шурхотіння нагадало Сойкові про сон.

— Тим паче варто дати їм насолодитися життям зараз, — мовила Маргаритка.

Сойко відчув приплив любові до цієї кремової кішки. Саме Маргаритка зігрівала та вмивала його разом із Папоротехмаркою, коли обов’язки перед Кланом забирали його маму з ясел. Після народження кошенят Вивіркострибка дуже швидко повернулася до своїх вояцьких обов’язків. Хоч у неї все ще було своє гніздо в яслах, вона більше часу проводила у вояцькому кублі, щоб не заважати кошенятам та королевам, ідучи на досвітні патрулі.

— Папоротехмарко, тепер чути протяг? — гукнула Вивіркострибка крізь стіну.

— Ні, — долинув голос кішки із-за сплетіння гілок. — Нам тут тепло, як у лисячій норі.

— Добре, — нявкнула Вивіркострибка. — Маргаритко, зможеш тут прибрати? Я пообіцяла Ожинокігтеві, що допоможу йому з хитким камінням навколо лощовини.

— Хитким камінням? — зойкнула Маргаритка.

— Добре мати таку міцну огорожу, — голос Вивіркострибки пішов відлунням, коли вона перевела погляд на круті прискалки, що оточували табір майже зусібіч. — Але мороз міг послабити каміння, і ми не хочемо, щоб воно падало на табір.

Увагу Сойка відвернув гіркий сморід мишачої жовчі, що долинав із кубла старійшин. Мабуть, то Листоплеса дістає кліщів у Довгохвоста чи Мишошубки. Значно приємніший аромат сповістив про повернення двох кошенят Маргаритки, які принесли з мисливського впоряду здобич. Мишколап тримав у зубах двох мишей, а Ліщинолапка — великого дрозда. Вони захоплено забігли в табір і поклали свіжину до кагату.

Порохошуб підійшов із ними привітатися.

— Яка ти молодчинка, Ліщинолапко! — похвалив він свою новачку. — Ви обоє молодці.

Новаки замуркотіли, і Сойко помітив, наскільки схожі їхні голоси на мамин, ніби їхнє муркотіння притлумлювало густе м’яке хутро.

Раптовий порив вітру й хутра збив Сойка з лап.

— То ти граєш з нами чи ні? — запитала Падубка.

Сойко підскочив та обтрусився.

— Граю, звісно!

— Ну, Левко забрав мишу і не дає мені! — поскаржилася Падубка.

— То ходімо за ним!

Сойко помчав через галявину до брата. Він втелющився в Левка і притиснув його до морозної землі, а Падубка тим часом витягнула з Левкових кігтів мишу.

— Це нечесно! — запротестував Левко.

— Це й не має бути чесно, — тріумфально пискнула Падубка. — Ми ж іще не в Зореклані!

— А ви й не будете, якщо продовжите так гратися з їжею! — біля них зупинився Бурешуб на шляху до вояцького кубла. Його слова були суворі, хоча голос звучав м’яко. — Зараз гололист. Ми повинні дякувати Зореклану за кожен шматочок.

Левко виліз із-під Сойка.

— Ми практикуємо мисливські навички!

— Ми мусимо практикуватися, — додав Сойко, підводячись. — Ми ж скоро будемо новаками.

Бурешуб якусь мить помовчав, а тоді потягнувся вперед і лизнув Сойка між вухами.

— Ну звісно, — промурмотів він. — Я забув.

У животі Сойка засвербіло роздратування. Чому весь Клан ставився до нього так, ніби він — новонароджене кошеня? Йому вже майже шість повень! Сойко розлючено захитав головою. Бурешуб навіть не кіт Громового Клану! Його тато Сіросмуг колись був Громовим воєводою, але Бурешуб виріс у Річковому Клані зі своєю мамою, а його партнерка Студня взагалі прийшла з далеких гір. Яке він мав право поводитися так зверхньо?

У Падубки в животі забуркотіло.

— Може, не будемо вже гратися з мишею, а з’їмо її?

— Ви двоє поділіться, — запропонував Левко. — А я знайду щось у кагаті.

Сойко повернувся до купи свіжини, яку вояки наловили зранку. Його турбував якийсь ледь чутний запах. Він вдихнув глибше, розтуливши щелепи: котик відчував свіжовбитого дрозда Ліщинолапки, Мишколапових мишей — їхня кров була ще тепла. Проте під ними чувся кислий запах, від якого в кошеняти язик скручувався в трубку. Він пройшов повз брата, напруживши хвоста.

— Що ти робиш? — запитав Левко.

Сойко не відповідав. Він повідкидав носом маленькі мертві тіла, вхопився за волове очко й витягнув його назовні.

— Дивись! — нявкнуло кошеня, перекинувши пташку лапою. У її животі роїлися личинки.

— Фе! — пискнула Падубка.

Із кубла старійшин вийшла Листоплеса, тримаючи в зубах згорток моху. Сойко відчував запах мишачої жовчі навіть попри сморід гнилої пташки. Медикішка зупинилася біля кошенят.

— Молодці, що помітили, — похвалила вона, кинувши просочений мох на землю. — Я знаю, що здобичі зараз катма, але краще не їсти нічого зіпсованого, бо буде боліти живіт.

— Це Сойко знайшов, — сказала їй Падубка.

— Значить, він уже когось врятував, — нявкнула Листоплеса. — У мене зараз і так повно пацієнтів. Орлякошуб і Березопад підхопили білий кашлюк.

— Тобі допомогти збирати трави? — запропонував Сойко. Він ще ніколи не бував за межами табору, і йому вже кортіло дослідити ліс. Сойко хотів понюхати прикордонні помітки, бо досі він чув тільки сліди запахів Тіньового та Вітряного Кланів, які приносили на своїх шубках Громові патрулі. Він так хотів відчути свіжий бриз озера, не захаращений лісовими ароматами. Хотів вивчити всі помітки на кордонах, щоб захищати кожен крок своєї території.

— Ти назбираєш значно більше трав, якщо ми допоможемо тобі їх донести до табору! — встряв Левко.

— Ви знаєте, що вам не можна залишати табір, поки ви не стали новацтвом, — нагадала їм Листоплеса.

— Але тобі буде потрібна допомога, якщо в нас стільки хворих котів… — наполягав Сойко.

Листоплеса затулила йому рота кінчиком хвоста.

— Вибач, Сойку, — нявкнула вона. — Ще недовго, скоро Вогнезір дасть вам новацькі імена. Але до того вам треба почекати, як і всім іншим кошенятам.

Сойко розумів, що вона хоче сказати. Їхній тато був воєводою Клану, а мама — донькою Вогнезора, і Листоплеса хотіла знову нагадати, що це не дарує їм особливого ставлення. Він роздратовано змахнув хвостом. Іноді йому здавалося, що весь Клан зі шкіри пнеться, щоб вони ніколи не отримали особливого ставлення. Це було нечесно!

— Вибачайте, — нявкнула Листоплеса. — Уже як є.

Вона підняла смердючий мох і пішла до медичного кубла.

— Гарна спроба, — прошепотів Сойкові на вухо Левко. — Але, здається, ми застрягли в таборі ще надовго.

— Листоплеса завжди думає, що може нас переконати, бо вона приносить нам для гніздечок вовну з вересовища, — прошипів Сойко. — Чи меду полизати. Чому вона не може нам дати те, чого ми хочемо, — шансу вийти з табору?

Падубка махнула хвостом понад замерзлою долівкою. Сойко знав, що вона хотіла дослідити територію не менше за нього з Левком.

— Але Листоплеса має рацію, — понуро нявкнула киця. — Ми повинні дотримуватися вояцького правильника.

Вони поїли, розділивши між собою мишу та полівку. Після трапези Сойко став умиватися, ретельно шуруючи лапами за вухами, і раптом помітив Студню, яка вийшла з вояцького кубла й подалася до Хмарохвоста і Ясносердої на моріжок. У неї був не такий запах, як у решти вояків, — запах гір і стрімкої води. Він ніби вирізняв її з-поміж усіх котів, які не народилися в Клані. «Та чи був це лише її запах, — замислився Сойко, — чи щось іще? Якась настороженість, що ніколи її не покидала?» Він не був певен до кінця, але відчував, що Студні не дуже затишно в лісі.

Шурхотіння тернової загорожі, яка захищала вхід до табору, сповістило про повернення Бубколапа — третього кошеняти Маргаритки. Новак підбіг до кагату свіжини й поклав свій улов — товстенького припутня.

— Де Ожинокіготь? — гукнув Бубколап до кошенят. Ожинокіготь був його виховником, і Сойкові трохи муляло те, що Бубколап стільки часу проводить із ним на впорядах, тоді як йому самому вже не терпілося дослідити ліс із батьком.

— Він із Вивіркострибкою, — відповів Сойко. — Перевіряють хитке каміння.

Котик нагострив вуха, наслухаючи голосів мами й тата. Він не чув їх, але вітерець, що дув зі скелі за медичним кублом, приніс їхні запахи.

— Он там, — вказав він Бубколапові носом.

— Ну в тебе й нюх сьогодні, Сойку! — нявкнув Бубколап. — Я хотів показати йому свого припутня і запитати, чи ми йдемо після сонцепіку на бойовий впоряд.

Заздрість замлоїла в животі Сойка. Чому я не можу вже стати новаком?

— Ти, мабуть, дуже вправний у ловах, — зітхнув Левко, вочевидь думаючи про те саме.

— Тут важлива практика, — сказав їм Бубколап. — Дивись. — Він став у стійку. — Отак починаєш.

Животик Левка прошурхотів об долівку — він спробував скопіювати позу Бубколапа.

— Опусти хвоста! — наказав новак. — Що це він стирчить, мов пролісок!

Хвіст Левка плеснув об заледенілу землю.

— Тепер підкрадайся вперед, мов змія, — сказав Бубколап.

— Ти виглядаєш так, ніби щось занюхав! — радісно скрикнула Падубка.

Левко грайливо зашипів і скочив на сестру, перекинувши її на землю. Вона відбивалася, вдоволено муркочучи, а Левко молотив її живіт задніми лапками.

Вони були такі зайняті своєю грою, що не помітили раптового шуму за тереном.

Але Сойко помітив.

За входом чулося тупотіння лап. Сойко впізнав запахи Косариконога та Шипокігтя. Патруль повернувся. Проте щось було не так. Лапи вояків гупали об лісову долівку панічно й пришвидшено, їхні запахи гірчили страхом.

Хутро Сойка стало дибки. Косариконіг та Шипокіготь вискочили зі входу.

Вогнезір та Піскошторма миттю підвелися.

— Що сталося? — нявкнув провідник.

Косариконіг глибоко вдихнув, а тоді оголосив:

— На нашій території мертва лисиця!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

— Де? — голос Вогнезора звучав напружено.

— Біля Небесного Дуба, — нявкнув Шипокіготь, відсапуючись. — Її вбила пастка.

Сойко почув стукотіння камінців об стіну в лощовині. До табору спустився Ожинокіготь, а за ним зіскочила Вивіркострибка.

— Що сталося? — гукнув воєвода.

— Шипокіготь і Косариконіг знайшли мертву лисицю, — пояснив Вогнезір. — Убиту в пастці.

— Малу чи дорослу?

— Дорослу, — відповів Косариконіг.

— Тоді десь можуть бути лисенята, — прогарчав Ожинокіготь.

Сойко збентежився.

— Що нам можуть зробити кілька лисенят? — прошепотів він до Падубки.

— Лисенята виростають у лисів, мишомізкий! — шикнула вона у відповідь. — А дорослий лис може вбити кота.

— На лисиці був запах молока, — доповів Шипокіготь.

— Отже, точно є лисенята, — виснував Вогнезір.

Раптом вояцьке кубло зашурхотіло — звідти виліз Золошуб.

— Де ця пастка? — запитав Ожинокіготь.

Що це, в його голосі тривога? Та хіба тато Сойка не знав про пастки Двоногів достатньо багато, щоб їх не боятися? Ні, вирішив Сойко, це не тривога, це щось інше, якась темніша емоція, якої він ще не знав.

Відповідь Шипокігтя перебила його думки.

— Пастка з боку озера, неподалік від Небесного Дуба.

— Отже, лисенята десь близько, — припустив Ожинокіготь. — Їхня мама не відходила б далеко.

— Що нам робити? — з ясел вийшла Папоротехмарка. — Ми не можемо допустити, щоб у лісі водилися лисиці! Як же мої кошенята?

— Ми повинні знайти нору, — відповів Ожинокіготь без жодних вагань.

— Якщо лисенята дуже малі, вони помруть від голоду без своєї мами, — нявкнув Вогнезір. —Найкраще буде вбити їх швидко.

У голосі Громового провідника не було нічого зловісного. Вогнезір мусив зробити так, як буде найкраще для Клану.

— А що, як вони достатньо дорослі, щоб вижити самим? — зацікавлено спитала Падубка.

— Тоді їх треба вигнати, — сказав їй Вогнезір. — Не можна, щоб вони оселилися на нашій території.

— Лисенята мали б зголодніти до цього часу, —зауважив Золошуб. — Що, як вони вже вийшли з нори?

— Вони можуть знайти табір! — зойкнула Папоротехмарка.

— Табір буде добре захищений, — пообіцяв Вогнезір. — Ми з Піскоштормою підемо перевірити старий Громошлях і закинуте гніздо Двоногів. Ожинокігтю, зорганізуй інші патрулі.

Громовий провідник та його партнерка побігли крізь колючу тернову загорожу, що відділяла табір від лісу.

— Бурешубе, Студне! — гукнув Ожинокіготь. — Пройдіться навколо лощовини! Золошубе, ти на чатах біля входу.

Ясносерда і Хмарохвіст походжали перед ним.

— Що нам робити?

— Рушайте до Тіньового кордону, — сказав Ожинокіготь. — Там земля піщаниста, найкраща для нори. Вивіркострибка вас поведе. Робіть усе, що вона скаже. Там може бути більше пасток, а Вивіркострибка їх знешкоджує найкраще. Візьми ще Попелюшколапку, але не дозволяй їй відходити далеко.

Хмарохвіст гукнув свою новачку, але юна смуганька вже бігла до нього через галявину.

Вивіркострибка рушила до виходу. Сойко відчув, як її тепле хутро потерлося об його шубку.

Ожинокіготь крикнув до Шипокігтя і Косариконога:

— Вертайтеся до того місця, де ви знайшли лисицю. Може, вдасться знайти нору за її слідом.

Карохвістчина Маколапка і Мишколап чекали своєї черги, їм ледве вдавалося всидіти на місці.

— Можна піти з ними? — гукнула Маколапка.

— Так, але в усьому слухайте своїх виховників, — наказав Ожинокіготь.

Сойко відчув, як їхній захват затріщав у повітрі, мов блискавка, коли вони помчали з табору слідом за Косариконогом та Шипокігтем. Його лапи засвербіли від роздратування. Уже майже всі новаки пішли на полювання за лисенятами. Це нечесно! Може, він і малий, але міг би побороти лисеня.

— Ми не збираємося сидіти тут! — оголосив Левко, озвучивши думки Сойка. — Ожинокігтю!

— Що? — нетерпляче озвався воєвода.

— А ми можемо якось допомогти? — заблагав Левко. — Ми вже майже новаки.

— Майже не рахується, — відповів Ожинокіготь. Він, мабуть, побачив розчарований вираз Левкового обличчя, бо додав уже м’якше: — Ви з Падубкою і Сойком можете допомагати охороняти табір. Я забираю Порохошуба та Ліщинолапку до озера. Нам потрібні хоробрі коти, щоб ті лисенята не забрели в лощовину. Якщо почуєте чи побачите щось незвичне, одразу посилайте за мною Листоплесу.

— Гаразд, — весело нявкнув Левко.

Він поспішив до своїх братика і сестрички.

— Ми повинні охороняти табір, — сказав котик. — На випадок, якщо лисенята спробують прорватися.

— Ти ж не думаєш, що вони насправді змогли б зайти настільки далеко? — понуро нявкнув Сойко. — Там у лісі вже по новаку за кожним деревом. Ожинокіготь просто хотів нас чимось зайняти.

Левко бухнувся об землю, ніби листок, кинутий вітром.

— Я думав, він справді хотів допомоги.

— Ніколи не знаєш, — нявкнула Падубка. — Ті лисенята можуть піти в цей бік, і якщо так — ми їх точно зачуємо перші, особливо за допомогою Сойка.

У лапах Сойка запульсувала гаряча злість.

— Ти така сама, як Ожинокіготь! — форкнув він. — Перестань прикидатися, що ми важливі для Клану — бо ми неважливі.

Падубка почала переминати лапами ґрунт.

— Одного дня будемо, — мовила вона.

Раптом Левко підвівся й захоплено обернувся навколо себе, розпушивши хвоста.

— Ми станемо важливі сьогодні! — оголосив він. — Ми самі виженемо тих лисенят із Громової території!

Падубка зойкнула.

— Але якщо ми залишимо табір без дозволу, то порушимо вояцький правильник!

— Ми зробимо це для блага Клану, — заперечив Левко. — Як це може порушувати вояцький правильник?

Сойко пішов іще далі.

— Ми ж іще не вояки і навіть не новаки! То чому ми повинні слухатись вояцького правильника?

Падубка замуркотіла.

— Якщо ми відгонимо тих лисенят, то Крижинка і Лиско будуть у безпеці, — нявкнула вона.

— Саме так.

Левко повернувся і пішов до затіненого кута тернової загорожі, що відділяла табір від лісу. Сойко знав, куди він прямує. Там був невеличкий прохід, який вів до місця, де коти справляли нужду. Ніхто не завадить їм вийти туди. Він взагалі сумнівався, що хто‑небудь помітить, як вони вислизають. Галявина була порожня: усі вояки та їхні новаки розійшлися на чати і патрулювання. Старійшини, Мишошубка та Довгохвіст забилися у своє кубло, а Папоротехмарка з Маргариткою заховалися в яслах. Листоплеса була зайнята у своєму кублі двома хворими на білий кашлюк.

Сойко сторожко зайшов до вузького тунелю слідом за Левком. Його серце мало не вистрибувало з грудей.

— Нас ніхто не бачив, — прошепотіла Падубка прямо за ним.

Він відчув запах виходка і звернув від нього, йдучи за Левком угору, геть від табору. По той бік загорожі чулися кроки Золошуба, який відбував варту.

— Він може нас побачити? — прошипів Сойко.

— Звідти — ні, — запевнила його Падубка. —Через загорожу не видно.

— А інші патрулі не побачать нас, якщо ми будемо триматися осторонь головних стежок, — нявкнув Левко.

— Але ми не знаємо, де головні стежки, — зауважив Сойко. Земля під лапами була незвична, встелена листям і галузками, не схожа на гладеньку й чисту долівку в лощовині.

— Ми можемо вгадати за тим, де запахи найсильніші, — нявкнула Падубка. — Попереду запахів майже не чути. Схил крутий, і через орляк нема жодних стежок.

— Тоді ходімо туди, — нявкнув Левко.

— Ти що думаєш? — запитала Падубка в Сойка.

— Шипокіготь сказав, що вони знайшли лисицю з боку озера, а це он туди, — він смикнув хвостом в інший від схилу бік.

— Звідки ти знаєш, де озеро? — спантеличено запитала Падубка.

— Я відчуваю вітер з води, — пояснив Сойко. — Він на смак свіжіший, ніж вітер з пагорбів чи з лісу.

Троє кошенят збігли зі схилу й почали підійматися лісом. Тут земля була вогкіша, і Сойко припустив, що на цьому схилі менше сонця. Він здригнувся.

— Боїшся? — підначила Падубка.

— Звісно, ні, — нявкнув він. — Просто холодно без сонця.

Вони просувалися далі, аж поки не дійшли до хребта, де ліс рідшав. Сойко відчув на хутрі теплі промінчики, що пробивалися крізь гілля.

Раптом його ніздрі роздулися.

— Стійте! — гукнув він. Котик витягнувся й обнюхав папороть, намагаючись розрізнити запахи Громових котів. — Сюди часто ходять вояки.

— Я нікого не бачу, — нявкнула Падубка.

— Усе одно краще бути обережнішими, — наполіг Сойко. — Що, як ми наштовхнемося на патруль?

— Якби ж то зараз був зеленлист! — нявкнув Левко. — Було б значно легше ховатися в підліску.

— Може, он туди? — нявкнула Падубка. — Там дерев більше...

— ...і там є ожина! — закінчив за неї Левко.

Він кинувся вперед, а Падубка та Сойко побігли за ним, геть від поміченої папороті, у ліс. Повітря тут було чистіше, не таке наповнене Громовими запахами. М’язи в плечах Сойка почали розслаблятися. А тоді він почув знайомий звук — голос Бурешуба.

— Студне? — гукав сірий вояк свою партнерку.

— Пригніться! — прошипів Сойко.

Кошенята миттю припали до землі. Сойко притиснувся животом до холодного ґрунту, відчуваючи, як гупає серце об листяне покривало.

Земля завібрувала від кроків.

— Вони йдуть сюди, — прошепотів він. — Як ми пояснимо, чому зайшли так далеко від табору?

— Сховаймося під тим падубом, — запропонувала Падубка.

Левко вже підбирався до нього, і Сойко відчув, як Падубка підштовхує його вперед. Він розлючено зашипів і кинувся за Левком. Колюче листя подряпало йому ніс і вуха — Падубка заштовхала його далі попід низькі гілки.

— Тут вони нас не побачать, — прошепотіла вона.

Знову почувся вигук Бурешуба:

— Ходімо до Тіньового кордону.

Голос вояка прозвучав страхітливо близько.

Студня йому відповіла тихо — не далі, ніж за хвіст.

— Думаєш, вони оселилися у старій лисячій норі?

— Мабуть, ні, — нявкнув Бурешуб. — Там досі смердить тою борсучихою, яку прогнала Вивіркострибка. Але перевірити можна.

— Якби ж Бурешуб і Студня пахли, як Громові коти, їх легше було б помітити! — поскаржився Левко.

— Ми б їх ніколи не помітили, як би вони не пахнули, — заперечив Сойко. — Вітер дме в інший бік.

— Цить! — застерегла Падубка.

Кроки вояка наближалися прямо до їхнього падуба. Бурешуб потерся об нього хутром, коли проходив, і гілки затремтіли. Сойко притиснувся до землі й заплющив очі.

— Ходімо швидше! — гукнув Бурешуб до партнерки. — Тоді зможемо вернутися й оглянути верхівку лощовини.

Їхні кроки почали затихати.

— Вибираймося звідси, — прошепотів Сойко.

— Куди? — запитав Левко.

Сойко покуштував повітря і знову відчув свіжий вітер з‑над озера.

— Туди, — нявкнув він, указуючи хвостом.

Кошенята знову вирушили в дорогу, тримаючись чимближче до землі. Левко вів їх звивистою стежкою через зарості орляку та сплутані чагарі.

— Сюди, — сказав він.

Сойко протиснувся за ним у кущ папороті — настільки переплетений, що кошеня ледве пролазило крізь вузькі щілинки.

— Закладаюся, що тут жоден вояк ще не пролазив, — похвалився він.

— Вони мали би брати нас у патрулі весь час! —нявкнув Левко.

— Ми можемо досліджувати місця, до яких вони навіть не підіберуться, — погодилася Падубка.

Вони пролізли попід вигнутим корінням сикомора, прориваючи собі дорогу крізь листя, що забило отвори.

Сойко зупинився. Він відчув свіжу помітку Косариконога.

— Чекайте! — наказав він. — Тут щойно проходив патруль Шипокігтя.

Кошенята миттю залізли назад у тінисту нору, яку зробили під корінням сикомора.

— Значить, ми йдемо у правильному напрямку, — прошепотіла Падубка.

— Оце, мабуть, он там Небесний Дуб, — нявкнув Левко. — Це най‑найвище дерево в лісі.

— Де патруль? — запитав Сойко.

— Слухай! — скомандувала Падубка.

Сойко чув, як патруль шарудить в орляку за кілька лисячих хвостів від нього. Тоді його хутро наїжилося. Він покуштував повітря і скривився від смороду, що огорнув його язик. Це був запах, якого він раніше не відчував, але від нього в кошеняти пробіг мороз поза спиною.

— Ви це відчуваєте? — запитав він Левка й Падубку.

— Фе! — наморщив носа Левко.

— Це, мабуть, мертва лисиця! — припустила Падубка. — Ми біля пастки.

— Ти її бачиш?

Падубка відсунулась від нього.

— Я бачу через корінь! — прошепотіла вона з‑над його голови. — Мертва лисиця лежить під дубом. Патруль за нею, обшукує орляк.

— Вони шукають не в тому місці, — нявкнув Сойко. Раптом він усвідомив, що крім запахів патруля та мертвої лисиці відчуває ще один, значно непомітніший та солодший аромат — молока. Він був прямо тут, під сикомором. — Лисиця проходила попри це дерево, — сказав він іншим. —  Я відчуваю запах молока.

— Ми знайшли слід! — нявкнула Падубка.

Левко виліз з‑під кореня.

— Ходімо за ним! Він виведе нас на лисенят!

Сойко відвернувся від Шипокігтя, Косариконога, Маколапки та Мишколапа, які копирсалися в обмерзлому підліску. Він виліз з‑під коріння сикомора й пішов за молочним слідом.

— Обережно! — застеріг їх Левко. — Попереду ожина.

Сойко, зосередивши всі свої чуття лише на запаху молока, не помітив колючого куща.

— Я знайду, як пролізти! — запропонувала Падубка. Вона протиснулася наперед і почала пробиратися крізь гілля.

— Але слід веде навкруги, — заперечив Сойко.

— Ми не можемо залишатися на виду, — сказав йому Левко. — Підберемо слід на тому боці, коли ожина буде відділяти нас від патруля Шипокігтя.

Сойко неохоче подався за Левком та їхньою сестрою, яка знайшла вузенький прохід крізь сплетіння гілок. Яке ж було його полегшення, коли він швидко віднайшов слід лисиці на тому боці.

Тут дерева росли рідше. Сойко відчував вітер у своєму хутрі, сонячне проміння пробивалося до лісової долівки, зігріваючи його шубку. Молочний запах лисиці посилився, і, коли вони наблизилися до куща орляка, що затіняв невеликий горбик землі, Сойко відчув новий запах. Лисенята?

— Чекайте тут! — наказала Падубка.

— Чому? — спитав Левко.

— Просто почекайте, я подивлюся, що за цим орляком!

— Я теж іду, — наполіг Левко.

— Не треба, щоб лисенята дізналися, що ми тут, — нявкнула Падубка. — Якщо ми всі троє підійдемо, вони зрозуміють, що щось не так, і ми втратимо ефект несподіванки.

— Моя золотиста шубка краще злиється з орляком, ніж твоя чорна, — зауважив Левко.

— А як же я? — нявкнув Сойко.

— Ми не будемо нападати на кубло без тебе, —пообіцяла Падубка. — Але спершу ми з тобою почекаємо тут, поки Левко знайде вхід.

Сойка це дратувало, але він розумів, що план Падубки був розсудливий.

— Вертайся, як тільки знайдеш, — гукнув він пошепки, коли Левко зник в орляку. І оце вперше задумався, чи було мудрою ідеєю нападати на лисенят. Але як іще йому переконати Клан, що не потрібно ставитись до нього, як до безпомічного кошеняти?

Сойко нагострив вуха, наслухаючи Левкового повернення. Здавалося, що минула ціла вічність, перш ніж його брат нарешті з’явився з орляка.

— Головний вхід до кубла прямо за цим кущем, — прошепотів Левко, струшуючи листочки зі свого хутра. — Але є ще менший вхід з іншого боку горбика — мабуть, запасний хід іззаду.

— Лисенята всередині? — запитав Сойко.

— Я не заходив, але чув, як вони просять їсти.

— Мабуть, вони ще маленькі, — вирішила Падубка. — Інакше вони б уже повилазили.

— Буде легше їх витурити, якщо спустимося запасним ходом, — запропонував Левко. — Якщо забіжимо швидко, то це буде достатньо несподівано, щоб вони втекли з кубла, а тоді зможемо погнати їх до кордону.

— А з якого боку кордон? — запитала Падубка.

Левко нетерпляче форкнув.

— Кордон буде з будь‑якого боку, куди б ми їх не погнали! — шикнув він. — Територія Громового Клану не тягнеться безмежно. Ходімо, треба з цим розібратися, поки Шипокіготь не знайшов їх і не забрав усю славу собі.

Він кинувся в орляк, перш ніж Падубка чи Сойко встигли щось відповісти. Котик повів їх із куща вгору, через верхівку притрушеного листям насипу.

— Запасний хід ось тут, — оголосив він, зупинившись.

— Він не більший, ніж заяча нірка! — здивовано нявкнула Падубка.

— Може, тут вона і була, — відповів Левко. —Яка різниця? Головне, що ми можемо пролізти.

Раптом неподалік почувся нявкіт Шипокігтя. Мабуть, вояцький патруль облишив пошуки в орляку біля мертвої лисиці й рушив до земляного насипу.

— Швидше! — просичав Левко. — Бо Шипокіготь знайде лисенят першим!

Сойко глибоко вдихнув і занурився в землю. Сирі стіни нори тиснули з усіх боків, а він усе дерся вниз. Його не переймало те, що там не було жодного світла — він довіряв своєму носові. Котик відчував, як ззаду тисне Левко, і пробирався далі, аж поки не випорснув у лисячу нору.

Повітря було тепле й смерділо лисом, і не одним. Сойко загрозливо зашипів. Левко, який з’явився біля нього за мить, люто плювався, а Падубка видала зловісний крик.

Сойко не бачив лисенят, але почув, як вони зводяться на лапи, і усвідомив, що вони значно більші, ніж він очікував. Лиси пронизливо заволали, і всім його тілом шугнув страх.

— Вони величезні! — крикнув Левко.

— Тікаємо звідси! — запищав Сойко.

Він розвернувся й кинувся назад у тунель. Гаряче дихання лисеняти торкнулося хутра на його хвості. Падубка і Левко застрягли в норі? Він не міг зупинитися й перевірити. Щелепи лисеняти клацали біля його п’ят, ворог гнався за ним.

Оскаженівши від жаху, Сойко вискочив назовні й побіг крізь орляк.

— Шипокігтю! — закричав він.

Вояк не відповідав, і Сойко помчав до ожинових заростей. Він сподівався, що колючки зупинять лиса, але той погнався за ним у кущі. Шипи обдирали Сойкові ніс та вуха, але лис пробирався крізь них легко, ніби біг через трави. Кошеня сунуло далі, видерлось із ожини й побігло до табору. Сойко відчув знайомі запахи лощовини й кинувся прямо на них. Лисеня гарчало й клацало зубами, наздоганяючи його.

«Я вже маю бути біля табору!» — відчайдушно подумав котик, послизаючись на листі.

Його хвіст пронизав біль: лисеня вхопилося за нього своїми гострими зубами. Сойко вчепився кігтями в землю й побіг ще швидше і швидше, аж доки земля несподівано не зникла з‑під його лап.

Котик із жахом відчув, що хапається за повітря.

Я упав у лощовину!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Сойко спробував поворухнутися, але його кінцівки простромив біль і пазурами схопив за груди.

Його заполонила паніка. Я розбився!

Він спробував занявчати.

— Тихо, маленький, — чийсь теплий подих ворухнув його хутро, і до боку ніжно торкнувся ніс.

Сойко подумав, що це Листоплеса, хоча звучала вона незвично. Можливо, це через пульсування в його голові. Сойко знав, що він був у розколині в стіні, біля кубла Листоплесої. Землю під ним пом’якшував мох. Холодне повітря струменіло з гладких кам’яних стін, м’яке, як вода. Ожинові галузки затуляли вхід. У повітрі витав запах трав; Сойко інстинктивно спробував відрізнити їх. Він швидко визначив ялівець — Листоплеса давала його Левкові від живота, коли він з’їв забагато свіжини. Огірочник він згадав теж — з того разу, коли у Папоротехмарки була гарячка після народження Крижинки та Лиска.

А де Падубка і Левко?

Він їх ніде не чув.

Котик завовтузився у своєму гнізді, намагаючись знайти їх.

— Лежи спокійно, маленький.

Сойко розплющив очі й побачив кішку, яка сиділа біля нього. Він зрозумів, що спить. Вона не була йому знайома, але мала запах Громового Клану. Її обриси були розмиті, нечіткі, але він зміг роздивитися красиві помаранчеві й коричневі плями на її невеличкому тілі, коли вона обнюхувала його хутро.

Її очі були великі та ясні, одне обведене трошки темнішим хутром, а плямиста мордочка звужувалася до ніжно-білої плямки на носі.

— Не лякайся так, — сказала вона. — Ти в безпеці.

— А Падубка і Левко?

— Вони теж у безпеці.

Сойко поклав голову назад на мох, а кішка продовжила торкатися до його хутра носом, обмацуючи кожну болючу точку на тілі. Місця, до яких вона торкалася, ніби наповнювались теплом, аж доки він весь не зігрівся.

— Тепер попий, любий, — мовила кішка. Вона присунула йому до рота листок. На ньому була малесенька калюжка води — прохолодної й солодкої. Від неї йому захотілося спати, і котик заплющив очі.

* * *

Коли Сойко прокинувся, кішки вже не було. Його тіло все ще боліло, але не так, як раніше.

— Ти прокинувся.

Голос Листоплесої його здивував.

— А де інша кішка? — тихенько запитав він.

— Яка інша кішка?

— Та, яка принесла мені попити води. — Він пригадав її плямисте хутро. — Вона була муруга, з білою мордою.

— Муруга з білою мордою? — голос Листоплесої задзвенів цікавістю.

Сойко не розумів, чому Листоплеса повторює все, що він каже. Він спробував підвести голову, але шия була надто затужавіла, і він скривився від болю.

— То ще трохи поболить, — попередила його Листоплеса. — Але тобі пощастило, що ніяких кісток не зламав. — Вона підсунула до нього клубочок промоченого моху. — Ось, тобі треба попити.

— Я не хочу, — нявкнув Сойко. — Я тобі казав, що мені приносила воду та інша кішка.

Листоплеса відсунула мох від його рота.

— Розкажи мені про неї, — лагідно попросила вона.

Сойкові вже стало незручно, ніби він зробив щось не так. Його спантеличила напруженість Листоплесиних плечей, тремтіння кінчика її хвоста понад зарослою мохом землею.

— Я її раніше ніколи не бачив, але вона пахнула Громовим Кланом, і вона була тут, у твоєму кублі, тож я подумав, що можна попити воду, яку вона мені дала.

Запала довга пауза, а тоді пролунало:

— Це була Плямолистка, — нявкнула Листоплеса. — Одна з наших предків-вояків.

— Як у Зореклані? Я… я ж не помер?

— Ні, звісно, ні. Це був сон.

— Але чому мені мала снитися кішка, яку я ніколи не бачив?

— Зореклан має свої звичаї. Плямолистка обрала явитися тобі не просто так, — промурмотіла Листоплеса. Вона відвернулася, щоб зібрати докупи згорток трав. — Слава Зореклану, що твої предки тебе пожаліли, — різко сказала вона. — Ти міг би загинути, коли впав зі скелі. Тобі пощастило, що ти не сильно забився!

— Але мені боляче, — поскаржився Сойко.

— Тобі в цьому ніхто не винен, лише ти сам. Навіщо ви пхалися полювати за лисицями? Ви мишомізкі, всі троє! А ти — найбільше. Про що ти думав, коли отак тікав із табору?

Від її роздратування у Сойкові спалахнула злість. Незважаючи на біль, він зіп’явся на лапи і зиркнув на неї.

— Це нечесно! — форкнув котик. — Мені можна робити все те саме, що й іншим котам!

— Ніхто з вас не повинен був виходити з лощовини, — зауважила Листоплеса. — Падубка і Левко добряче дістали від Вогнезора і Вивіркострибки. — Сойко розтулив був рота, щоб сказати щось на свій захист, але вона продовжила: — Дяка Зореклану, що Шипокіготь опинився достатньо близько і врятував Падубку і Левка з тієї нори. Лисенята були достатньо дорослі, щоб роздерти їх на шматки.

Сойко рішуче підвів підборіддя.

— Ми намагалися захистити Клан.

— Одного дня так і буде, — пообіцяла Листоплеса. — Але спочатку вам потрібно якомога більше всього навчитися, зокрема і того, що не можна нікуди йти самим!

— Ти думаєш, що Вогнезір відкладе через це моє новацтво? — нявкнув він, раптом занепокоївшись.

Листоплеса ніжно провела кінчиком хвоста по його вухах, але нічого не сказала.

— Ти так думаєш, правда? — заскиглив Сойко. — Вогнезір щось говорив? Скажи мені!

— Любий Сойку, — зітхнула Листоплеса. — Ти мусиш знати, що ти ніколи не станеш звичайним новаком, як Падубка чи Левко.

Вона погладила Сойкову спину хвостом.

Котик скинув його. Він почувався так, ніби його знесло вітром, і він не чув нічого, крім ревіння у вухах. Сойко подався до виходу з кубла, але кожен крок давався йому з болем.

Листоплеса гукнула його. Її голос звучав нещасно:

— Сойку, почекай. Я думала, ти розумієш…

— Що розумію? — Сойко розвернувся до неї. — Що я не гідний битися за свій Клан?

— Гідність тут ні до чого, — нявкнула Листоплеса. — Є інші способи служити Клану.

Але Сойко її не чув.

— Це нечесно! — гаркнув він і почав пробиратися крізь ожину.

— Сойку! — твердо нявкнула Листоплеса. — Вернись!

Сойко інстинктивно зупинився.

— Ти ідеально описав мені Плямолистку. Ти завжди так добре бачиш у своїх снах?

Сойко схилив голову набік.

— Мабуть, — нявкнув він.

— Що ти бачиш?

— Залежить від того, що мені сниться, — нетерпляче відповів Сойко. Як сни допоможуть йому стати вояком Громового Клану? Ті розмиті обриси, які він бачив у снах, були блідою подобою багатого світу, який малювали йому чуття наяву.

— Скажи мені, якими травами я тебе лікувала.

Зацікавившись, Сойко підійшов назад до свого гнізда і зосередився на різких запахах, що причепилися йому до хутра, — запахах трав, які Листоплеса втирала йому в рани.

— Щавель на подряпинах і живокіст на забитих місцях.

— У тебе хороша пам’ять на трави. Є інші способи служити своєму Клану, необов’язково бути вояком. Із тебе вийде чудовий медикіт.

— Медикіт! — повторив Сойко, не вірячи своїм вухам. Весь час тхнути мишачою жовчю і промивати смердючі рани?

— Ти міг би бути моїм новаком, — нявкнула Листоплеса.

— Я не хочу перебиватися життям медикота! — прошипів Сойко. — Я не хочу жити напівжиттям, бути відділеним від своїх друзів, як ти. Я хочу бути вояком, як Ожинокіготь і Вогнезір.

Він відвернувся від Листоплесої, наїжившись від злості.

— Ненавиджу бути сліпим. Краще б я взагалі не народжувався!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Падубка чекала посеред галявини, де її залишив Ожинокіготь. Сонце сідало за деревами, кидаючи довгі тіні на табір. Левко сидів біля неї, його хутро здавалося золотим у призахідних променях. У лощовину задуло холодне повітря, і золотавий котик здригнувся.

Раптом ожина біля входу до медичного кубла затремтіла, і Падубка побачила смугасту сіру голову Сойка. Вона підштовхнула Левка.

— Дивись!

— Він живий! — полегшено нявкнув котик.

— Слава Зореклану!

Сойко розвернувся і зайшов назад до кубла.

— Мабуть, Листоплеса його ще потримає, — зауважила Падубка. Вона вчепилася кігтями в землю, щоб лапи перестали тремтіти. Принаймні з її братом усе гаразд. Але на них усе ще чекала розмова з Вогнезором? Як він їх покарає цього разу?

Падубка роззирнулася, сподіваючись, що ніхто на них не витріщається. Мишошубка стояла, спершись на прискалок — гладкий невисокий камінь, що стирчав із землі біля входу до кубла старійшин. Він ще був теплий від сонця. Порохошуб ділився язиками з Білокрилою біля тернового куща, в якому було вояцьке кубло. Його новачка Ліщинолапка кивнула йому, а тоді підібрала з кагату мишу й понесла її до новацького кубла. Її брати Мишколап і Бубколап уже вечеряли там.

Падубка зустрілася очима з Мишколапом. Юний сіро-білий котик співчутливо моргнув, а тоді відвів погляд. Падубка піднесла підборіддя трохи вище. Вона не збиралася нікому показувати, що налякана. Вона знесе своє покарання, як справжня воячка.

Падубка дивилася, як Карохвістка несе свіжину своєму партнеру Орлякошубові. Золотисто-карий кіт відпочивав під Високим Виступом, досі важко дихаючи після приступу білого кашлюку. Карохвістка обігнула галявину, не підходячи до кошенят, і поклала мишу перед ним.

— Як ти? — спитала вона.

— Краще, — прокректав кіт. — За кілька днів усе мине. Березопад уже вичуняв завдяки Листоплесій.

— Ну, принаймні ти вже не в медичному кублі, — вдячно нявкнула Карохвістка.

— Листоплесій було потрібне місце для Сойка, — нагадав їй Орлякошуб.

— Бідолашка, — нявкнула Карохвістка. — Думаєш, із ним все буде гаразд?

Падубка почала дратуватися. Сойко хотів іти виганяти лисенят не менше, ніж вони з Левком, але на нього тепер всі хухали, і він лежав у кублі Листоплесої, а вона та Левко мусили сидіти тут під поглядами цілого Клану.

Кішечка ледь чутно форкнула.

— У тебе кліщ у вусі? — прошепотів Левко.

— Ні, просто це нечесно! — шикнула вона у відповідь. — Ми би не мали стільки проблем, якби Сойко не впав зі стіни! Чому він поводиться так, ніби може все, а тоді виявляється таким безпомічним?

— Не треба було брати його із собою, — промурмотів Левко.

— А ти уявляєш, скільки б галасу він наробив, якби ми його не взяли? — нявкнула Падубка. Та тоді вона пригадала, як її братик біг з ними, як він знайшов молочний запах, що вів до нори. Її охопила провина.

Він міг загинути.

Ця думка простромила її, мов тернова шпичка. Вони троє завжди все робили разом. Утратити Сойка — це для неї все одно, що втратити власний хвіст.

Падубка сумно зітхнула:

— Нікому з нас не треба було йти.

— Шкода, що ти не зрозуміла цього раніше!

Нявкіт Вогнезора застав Падубку зненацька. На галявину посипалися крихітні камінці — провідник зістрибнув кам’яною стежкою, що вела з його кубла.

Ожинокіготь та Вивіркострибка зійшли за ним і стали позаду Громового провідника. Падубка поникла, побачивши злість у батькових очах і розчарування — у маминих. Вона опустила погляд на лапи, пригадуючи жахливе закінчення їхньої виправи на лисяче кубло. Патруль Шипокігтя надійшов якраз вчасно, аби побачити, як вона з Левком тікає з нори, а за ними женуться двоє лисенят. Шипокіготь здивовано скрикнув, побачивши, як вони мчать до лісу. Проте кицька не наважувалася зупинитися, боячись гострих лисячих зубів, аж поки не врізалась у патруль Ожинокігтя, який повертався від озера.

— Що відбувається? — запитав воєвода. Він вхопив доньку за карк, коли вона намагалася пробігти повз. — Що ти тут робиш?

Падубка спробувала пояснити, але була надто засапана, і її серце гупало, немов дятел по дереву.

Її наздогнав Косариконіг.

— Кошенята знайшли лисенят, — сказав Ожинокігтеві чорний вояк. — Здається, вони вирішили організувати власний патруль.

Падубка не наважувалася глянути батькові в очі.

— Де Левко і Сойко? — прогарчав Ожинокіготь.

— Левко із Маколапкою, — доповів Косариконіг. — Із ним все добре. Сойка ми ще не знайшли, але лисенята розбіглися. Доведеться ще їх пошукати.

Ожинокіготь глянув на небо і щось пробурмотів про себе, а тоді грубо повів Падубку та Левка назад до Громового табору.

Проте це була ще не найгірша частина.

Коли вони дійшли до табору, Білокрила і Листоплеса сиділи на краю галявини, наїжені від жаху. Папоротехмарка тремтіла біля них і жалібно та тихо скавуліла.

Між ними на землі клаптиком сірого хутра лежав Сойко. Ожинокіготь кинувся вперед і присів біля сина. Він лагідно поторсав його, ніби намагався розбудити, але Сойкові очі немов здичавіли від страху.

— Він ще дихає, і серцебиття рівномірне, — сказала йому Листоплеса.

Ожинокіготь з відчаєм глянув на медикішку, а тоді випростався.

— Поклич Вогнезора і Вивіркострибку, — сказав він Білокрилій.

Після цього воєвода наказав Левкові та Падубці чекати на галявині й поніс Сойка до медичного кубла. Прийшли Вогнезір із Вивіркострибкою, і тоді всі троє, насуплені, зникли у Вогнезоровому кублі, навіть не глянувши на Падубку та Левка.

Вогнезір, Вивіркострибка та Ожинокіготь зараз знову стояли перед ними. Падубка прихилилася до Левка, рада, що вона не сама.

— Із Сойком усе буде гаразд, — сказав їм Вогнезір.

— Я знаю, — відповіла Падубка. — Ми бачили його…

Вогнезір поглядом змусив її замовкнути і продовжив:

— Але патруль Шипокігтя ще не повернувся. А це означає, що вони досі шукають лисенят.

— Що на вас найшло? Чому ви залишили табір? — запитав Ожинокіготь.

Вогнезір примружив очі.

— Я знаю, що вони — твої кошенята, Ожинокігтю, — нявкнув він, — але я сам із цим розберусь.

Вивіркострибка смикнула хвостом. Падубка здогадалася, що вона теж хотіла сказати кілька слів своїм кошенятам, але мусила мовчати, бо говорив Вогнезір.

— Ми просто хотіли допомогти Клану! — запротестувала Падубка.

— То треба було робити так, як вам наказали! — прогарчав Вогнезір. — Що, якби Сойко загинув? Це допомогло б Кланові?

Провідник обвів Левка і Падубку розлюченим поглядом, і вони похитали головами.

Вогнезір повів далі:

— Ви мало не привели тих лисів прямо до табору — і залишили їм слід, який вони навряд чи загублять!

— Пробач, — прошепотіла Падубка.

— Ми думали, що якщо знайдемо лисиць… — почав був Левко.

— Якби ви думали, то дали б воякам зробити свою роботу, і Клан вже був би у безпеці! — махнув хвостом Вогнезір. — А так у нас є одне важко поранене кошеня і троє голодних лисів, які знають, де наш табір!

Падубка винувато глянула на ясла.

Вивіркострибка роздратовано переминала лапами ґрунт. Вогнезір кивнув їй, передаючи слово.

— Я така розчарована вами обома! — вибухнула вона.

— А Сойком? — нявкнув Левко. — Ми його не змушували з нами йти!

— Ми поговоримо із Сойком, коли він одужає, — відповів Ожинокіготь. — А зараз нас хвилюєте ви двоє. У вас, здається, не більше мізків, ніж у курчат!

— Ви не зробите нас новаками? — тихенько запитав Левко.

Падубка затамувала подих. Невже їхній тато справді так вчинить? Вона благально глянула на нього.

— Якби це вирішував я, — нявкнув Ожинокіготь, — то змусив би вас почекати ще повню. Але це рішення Вогнезора.

Провідник примружив очі.

— Я не буду це вирішувати просто зараз, — сказав він їм. — Повертайтеся до ясел. За вами наглядатимуть Папоротехмарка і Маргаритка, і ви повинні весь час бути на виду в одної з них. Якщо ви будете не там, де маєте бути, то ви, очевидно, ще не готові до відповідальності новацтва.

— Ми більше ніколи не підемо нікуди самі, — пообіцяв Левко.

— Падубко? — нявкнув Вогнезір.

— Я не робитиму нічого, що завадить мені стати новачкою, — присягнулася вона, викарбовуючи кожне слово.

— Що ж, гаразд, — сказав Вогнезір. — Я сподіваюся, що ви сьогодні чогось навчилися. Справжні вояки думають перш за все про безпеку Клану.

Громовий провідник пішов до Орлякошуба, який ділився язиками з Карохвісткою.

Його останні слова пропалили шкіру Падубки вогнем. Вона підвела свій Клан. Кицька боязко глянула на Ожинокігтя та Вивіркострибку.

— Нам дуже шкода, — нявкнула вона.

— Сподіваюся, — зітхнула Вивіркострибка.

— Ви мали би бути прикладом, — додав Ожинокіготь.

Погляд Вивіркострибки трохи пом’якшився. Вона нахилилася й лизнула Падубку та Левка поміж вухами.

— Я знаю, що ви хотіли зробити, як краще, — співчутливо нявкнула воячка.

— Ми просто хотіли допомогти Клану, — повторила Падубка.

— У вас іще буде шанс, — пообіцяв Ожинокіготь.

— А Сойкові теж доведеться залишитися в яслах? — запитав Левко.

— Він побуде в Листоплесої, поки не одужає, — сказала Вивіркострибка. — А тоді зможе приєднатися до вас.

— А він встигне одужати до нашої церемонії? — нявкнула Падубка.

— Якщо вона буде, — додав Левко.

Вивіркострибка погладила сина по спині хвостом.

— Ви знаєте, що ваш братик не може стати повноцінним новаком.

Падубка витріщилася на маму.

— Чому?

— Ну, неможливо мати сліпого вояка… — почав був Ожинокіготь, але Падубка ледь не кинулася на нього, наїжившись від злості.

— Неправда! — гаркнула вона. — Сойко чує і відчуває все, що відбувається в таборі! — Кицька озирнулася на Левка, очікуючи підтримки. — Він може бачити речі носом і вухами, а не очима!

Вона глянула на батька, чекаючи на відповідь, але той просто сумно перезирнувся з Вивіркострибкою, і Падубка аж затрусилася від обурення.

Раптом вона почула кроки, що наближалися до табору. З-за огорожі почувся голос. Це був Шипокіготь. Золотисто-карий вояк забіг крізь терновий тунель, ведучи за собою Косариконога, Маколапку та Мишколапа.

Вогнезір залишив Орлякошуба та Карохвістку і підійшов до патруля. Ожинокіготь приєднався до нього.

— Знайшли їх? — запитав воєвода.

— Маколапка і Мишколап вигнали одне за кордон з Тіньовим Кланом, — доповів Шипокіготь. — Але інших двох ніде не видно.

Вуха Падубки спалахнули від сорому.

— Лисенята достатньо дорослі, щоб дати собі раду, — продовжив Шипокіготь. — Вони можуть спричинити багато проблем у майбутньому.

Із ясел вийшла Папоротехмарка.

— Лисенята десь неподалік? — наїжилася вона.

— Ні, — похитав головою Шипокіготь. — Ми все перевірили. По цей бік Небесного Дуба свіжого запаху немає.

Папоротехмарку це наче заспокоїло, проте її вуха все ще нервово посмикувалися, і вона поспішила назад до своїх кошенят, які нявчали в яслах.

Падубка зустрілася поглядом з Вивіркострибкою. Мама співчутливо їй моргнула.

— Не картай себе, — промурмотіла вона. — Усі помиляються. Ти просто мусиш навчитися зі своїх помилок.

— Я виправлюся перед Кланом, — пообіцяла Падубка.

— Я знаю, — запевнила її Вивіркострибка. — Чому б тобі не піти провідати Сойка? Я впевнена, що він не проти компанії.

— Можна мені теж піти? — попросив Левко.

— Не знаю, чи Сойко вже оклигав достатньо для вас обох, — нявкнула Вивіркострибка. — Ти можеш піти пізніше. Але не забудь сказати Маргаритці чи Папоротехмарці, коли залишатимеш ясла. Так Вогнезір наказав, пам’ятаєш?

Левко махнув своїм куцим хвостиком і нічого не відповів, лише подався до ясел.

— Я передам Сойкові привіт від тебе! — гукнула йому вслід Падубка.

— Ага, — буркнув Левко, не озираючись.

* * *

Падубка зайшла крізь ожину в тінисте кубло Листоплесої. Сойко лежав біля калюжки на краю кубла. Він звернув на неї свої блакитні, мов сойчине крило, очі, як тільки вона увійшла.

— Привіт, Падубко.

У його нявкоті чулася втома. Хутро було прилизане мазями, і від цього він здавався крихітним, ніби новонароджене кошеня. Падубка відчула укол болю. Її брат мало не загинув.

Сойко смикнув хвостом.

— Не треба мене жаліти, — нявкнув він.

Падубка кліпнула. Як її братик завжди так точно знав, що вона відчуває? Іноді це дратувало — він наче обнюхував її особисті думки, мов допитлива миша.

— Я не помру, — сказав Сойко.

— Я й не думала, що ти помреш, — збрехала Падубка. Вона підійшла й пригладила язиком хутро між його вухами.

— Що Вогнезір казав? — запитав Сойко.

— Нам доведеться залишатися в яслах, поки Вогнезір не вирішить, чи ми можемо стати новаками, — відповіла Падубка.

— Чи? — перепитав Сойко.

— Якщо ми слухатимемося і сидітимемо в таборі, то, думаю, все буде добре, — заспокоїла його Падубка. Вона сподівалася, що так і буде. Вона ще ніколи не бачила Вогнезора таким розлюченим.

— Усе мусить бути добре! — Сойко зіп’явся на лапи, скривившись від болю.

— З тобою все гаразд? — схвильовано нявкнула Падубка.

Листоплеса змішувала трави в кутку кубла.

— Він просто забився, — нявкнула вона. — Але все загоїться. — Облишивши свою роботу, медикішка підійшла до кошенят. — Я даю йому пожувати живокіст.

— Це його ти тут готуєш? — запитала Падубка.

— Я люблю додавати до нього кілька вересових квіточок, коли є, — пояснила Листоплеса. — Нектар підсолоджує суміш, і тоді легше ковтати.

— А звідки ти це все знаєш? — зацікавлено нявкнула Падубка.

— Мене навчила Попелюшка, — відповіла Листоплеса. Від згадки про виховницю в її голосі забринів сум, але Падубку більше цікавили Листоплесині навики. Вона, мабуть, почувалася дуже могутньою з такими знаннями, адже ніхто в Клані більше не знав трави так добре. Листоплеса вилікувала Орлякошуба та Березопада, а тепер і Сойка. Вона, мабуть, дуже важлива для Клану.

— Листоплесо? — гукнула зі входу Ясносерда. — Орлякошуб знову кашляє.

— Я передам для нього трохи меду, — відповіла Листоплеса. — Падубко, приглянь хвильку за Сойком. Можеш його помити, це допоможе розслабити м’язи. Тільки уникай мазюки.

— Гаразд.

Падубка наморщила носа від самої думки про те, щоб торкнутися язиком того смердючого слизу, який обліплював братове хутро, проте все одно почала його мити. Листоплеса взяла в глибині кубла згорток з медом і дала його Ясносердій.

— Не так різко! — поскаржився Сойко. — У мене все болить.

— Вибач, — нявкнула Падубка й почала вилизувати його хутро лагідніше.

— Ти не така ніжна, як Плямолистка, — простогнав Сойко.

Падубка зупинилася.

— Хто?

— Плямолистка, — повторив Сойко. — Листоплеса каже, що вона — одна з наших предків-вояків. Вона приходила до мене уві сні й обтицяла мене своїм носом.

— Як тобі могла снитися кішка, якої ти ніколи не бачив? — спантеличено запитала Падубка.

До них знову підійшла Листоплеса й сіла.

— Ти розповідав Падубці про Плямолистку?

Сойко кивнув.

— Хто вона? — нявкнула Падубка.

— Вона була медикішкою Громового Клану, коли Вогнезір тільки до нього приєднався, — відповіла Листоплеса. — Плямолистка померла до того, як я народилася, але вона приходить до мене у снах так само, як до Сойка. — Падубка помітила, що очі медикішки замерехтіли від захоплення. — Плямолистка була дуже мудра. Вона ніколи не припиняла дбати про свій Клан. Мабуть, тому вона явилася Сойкові й досі являється мені.

— А Попелюшка теж до тебе приходить? — запитала Падубка.

Листоплеса похитала головою.

— Тільки Плямолистка. Вона допомагає мені знаходити відповіді на питання, що мене хвилюють, і застерігає, якщо Кланові щось загрожує.

Падубку здивувало, що Листоплеса так приязно говорила про кішку, якої ніколи в житті не бачила наяву.

— Ти говориш про Плямолистку так, ніби вона — твоя подруга.

— Наші предки-вояки можуть бути нашими друзями.

Сойко застогнав:

— Мені боляче.

— Я принесу ще живокосту, — запропонувала Падубка. Вона підбігла до купки трав і принесла в роті жменю.

— Дякую, — нявкнула Листоплеса. — Можеш принести ще трохи макових зернят? Вони там у глибині. Малесенькі круглі чорні зернятка.

— Гаразд. — Падубка поспішила в кубло й почала обнюхувати купки трав, поки не знайшла макові зернята. — Скільки? — гукнула вона.

— П’ять, — відповіла Листоплеса. — Оближи лапу і торкнися купки, вони прилипнуть.

Падубка так і зробила, тоді струсила зайві зернятка з подушечки й пострибала назад до Сойка. Він злизав їх з її лапи. Його повіки вже майже склеювалися.

— З ним все буде добре? — схвильовано запитала кицька.

— Звісно, — запевнила її Листоплеса. — Але треба дати йому відпочити.

Падубці не хотілося залишати медичне кубло. Її лапи свербіли від захвату. Листоплеса могла лікувати хворих котів, і ділитися язиками з предками, і попереджати провідника Клану про майбутні проблеми. Якщо Падубка хотіла стати важливою для свого Клану, то, мабуть, найкращим способом було стати медикішкою. Якщо зважати на їхню катастрофічну пригоду з лисенятами, то, може, вона народжена не для вояцького покликання.

Падубка відійшла від Сойка, але затрималася біля ожинової заслони.

— Листоплесо, — стиха гукнула вона.

— Так? — медикішка підійшла до неї.

— А коли медикоти беруть собі новаків? Тільки коли стають старими?

Листоплеса серйозно на неї поглянула.

— Я можу взяти новака в будь-яку мить.

— Але твій новак має залишатися новаком, поки ти не…

Помреш? Падубка не могла змусити себе сказати це вголос.

Вуса Листоплесої весело смикнулися — вона здогадалася, що Падубка хотіла спитати.

— Ні, — муркнула вона. — Коли новак-медикіт навчився всього, що треба, він може отримати своє повноцінне ім’я і перейняти всі обов’язки, навіть якщо його виховниця ще жива.

Падубка замислилася, чому Листоплеса весь час говорила про нього.

— Ти вже маєш когось на гадці?

Листоплеса смикнула кінчиком хвоста.

— Я ще нічого не вирішила.

Перш ніж Падубка встигла що-небудь іще сказати, з ясел почувся голос Папоротехмарки.

— Краще біжи, — нявкнула Листоплеса. — Тобі вже на сьогодні вистачить проблем.

Відчуваючи, як хутро поколює від роздратування, Падубка вийшла крізь ожину й побігла до ясел. Вона щойно зрозуміла, як хоче служити своєму Клану і як зможе довести, що вона йому необхідна. Вона хотіла стати наступною медикішкою Громового Клану!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Левко прокинувся у своєму кублі. Його золотисте хутро скуйовдив протяг.

Де Сойко?

Брат зазвичай спав біля нього, але тепер на його місці було порожньо.

Тоді він згадав.

Левкові замлоїло в животі, коли він уявив Сойка, який нерухомо лежав на краю галявини. «З ним усе буде добре», — нагадав він собі.

Проте тоді на галявині, побачивши Листоплесу й Ожинокігтя, які схилилися над його тілом, Левко подумав, що його братик помер. Він здригнувся і поторсав Падубку, яка ще спала біля нього. Чорне хутро робило її майже невидимою в темряві.

— Холодно без Сойка.

— Він скоро повернеться, — промурмотіла вона, не розплющуючи очей.

— Але дивно, коли його нема.

— Він всього лише на іншому боці галявини і повернеться через пару днів. — Падубка перевернулася на інший бік. — Лягай спати.

За лічені миті її дихання стало знову глибоке й рівномірне — вона заснула.

Та Левкові досі було сумно. Сойко мав бути з ними, як завжди.

Котик заплющив очі, але в його уяві знову з’явилося зображення брата, який лежав на галявині. Це я запропонував піти з табору. Сойко міг померти, або лисенята могли погнатися за ними в лощовину. Який жах!

Левко підвівся. Йому треба було провітрити голову.

Він поглянув на сплячу Маргаритку. Її довге кремове хутро поступово переливалося в темно-сіру шубку Папоротехмарки. Вуса королеви посмикувалися уві сні, а двоє кошенят попритулялися до її живота. Жодна з них точно не зрадіє, якщо він її розбудить лише для того, щоб попроситися вийти. Зрештою, він усе одно повернеться ще до того, як вони попрокидаються.

Левко смикнув хвостом і, обійшовши Падубку, протиснувся крізь колючий вхід до ясел.

Холодне нічне повітря вдарило йому в носа, а від примерзлої землі боліли лапи. Він ішов краєм табору. З лісу долинали запахи здобичі. Десь далеко скрикнула пташка. Левко підвів погляд на Срібносмугу, що простягнулася в бузиновому небі. Він був радий, що Зореклан дозволив Сойкові залишитися тут унизу, зі своїм Кланом. Може, він би міг зазирнути до свого брата? Листоплеса зараз має спати.

Левко прокрадався тінями, добре усвідомлюючи, що йому не можна бути за межами ясел без дозволу. Він ішов повз смугу терня, що оточувала табір, ледь чутно, але його серце гупало так, що, здавалося, от-от розбудить увесь Клан. Оглянувши галявину, Левко злякано зрозумів, що він був не єдиний, кому не спалося в такий пізній час. З іншого боку хтось ворушився. Із тіней випірнула струнка постать, а за нею ще одна.

Левко заліз під гілку, радіючи, що в колючій огорожі для нього знайшовся сховок. Він визирнув з-за галузок на постаті, що наближалися до нього: Порохошуб та Косариконіг пліч-о-пліч прямували до місячного моріжка в центрі галявини.

— Вони майже тут, — сказав Порохошубові довгов’язий вояк.

— Добре, — нявкнув Порохошуб.

Левко нагострив вуха. Під таборовою стіною захрумтіло мерзле листя. Він відчув, як затрусилася тернова огорожа. З тунелю з’явилися Бурешуб та Орлякошуб. Повернувся місяцепіковий патруль.

Порохошуб підбіг до них.

— Є що доповісти?

— Усе тихо, — відповів Бурешуб.

Левко втиснувся ще далі в терня. Він може сказати, що вийшов тільки до виходка, але він був ще не готовий повертатися до ясел.

Орлякошуб поклав на землю мишу, яку приніс у зубах.

— Приємно знову пополювати, — промуркотів золотавий вояк.

— Ви перевірили новий кордон на краю галявини? — запитав Косариконіг.

Орлякошуб кивнув.

— Тіньовий Клан його добре помітив, — нявкнув він. — Але не чути, щоб вони заходили на Громову територію.

Порохошуб примружив очі.

— Дуже сподіваюся. Досить того, що Вогнезір їм віддав той шматок території. Якщо я піймаю якого-небудь Тіньового кота на нашому боці, я йому хутро видеру!

— Вони не посміють! — прогарчав Орлякошуб.

— Вони посміли ще до того, як Вогнезір віддав їм територію, — зауважив Косариконіг. Він глянув на шрам на боці Орлякошуба — нагадування про одну з лютих сутичок двох Кланів за смугу землі обабіч струмка, що тече від галявини Двоногів. Тіньовий Клан завжди претендував на ту територію, і Вогнезір урешті-решт віддав її на останньому Зборищі, щоб зупинити кровопролиття за угіддя, де навіть полювати не було на що.

— Вона не була варта битви, — прокоментував Бурешуб. — Вогнезір правильно зробив, що віддав її.

Порохошуб форкнув.

— Громовий Клан ніколи раніше не віддавав свою територію!

— Ні, — погодився Орлякошуб.

Косариконіг нервово крутнувся, посмикуючи хвостом, але Орлякошуб знову мовив:

— Усе ж та земля надто відкрита, і в зеленлист там всюди будуть Двоноги.

— А Громовий Клан більше звик полювати в лісі, — додав Бурешуб.

— Вогнезорові все одно не треба було віддавати її так просто, — не вгавав Косариконіг.

Левко схвильовано дивився на них зі свого сховку. Косариконіг зиркнув на Бурешуба. Довгов’язий чорний вояк був ще запальніший, ніж його батько Порохошуб. Але Бурешуб не піддавався на тиск.

— Ми не віддали нічого, крім шматка голої землі, яка була надто близько до території Двоногів! — просичав він.

— Ти говориш, як Ожинокіготь, — задер губу Порохошуб. — Він погодився з рішенням Вогнезора тільки тому, що краще зустрінеться зі зграєю собак, аніж із Двоногом! Це всі знають.

Левко розлючено наїжив хутро. Його тато нічого не боявся!

— Ожинокіготь підтримав Вогнезора тому, що це було мудре рішення, а не тому, що він боїться Двоногів! — відрубав Бурешуб.

— Це було мудро — стати перед усіма Кланами й оголосити, що Громовий Клан більше не захищає свої кордони? — гарячково нявкнув Косариконіг. — Тіньовий Клан не має жодного права ступати своїми брудними лапами на Громову територію!

— Ну, тепер це Тіньова територія, — мовив Бурешуб.

Косариконіг знову зиркнув на нього.

— Звісно що тобі байдуже на те, скільки території ми віддаємо, — прогарчав він. — Ти не кіт Громового Клану!

Левко здригнувся. Бурешуб відбивав напад Тіньових вояків так само люто, як і всі інші. Він чекав, як відреагує сірий вояк. Проте Бурешуб тільки дивився на Косариконога, поширивши очі від шоку.

Орлякошуб встряв між ними. Його очі неспокійно поблискували в місячному сяйві.

— Немає сенсу сваритися, — нявкнув він. — Рішення прийнято.

— Але тепер Тіньовий Клан буде думати, що вони можуть забрати в нас усе, що захочуть! — не вгавав Косариконіг.

— Вогнезір чітко показав, що робить Тіньовому Клану послугу, коли віддав землю, — нагадав йому Орлякошуб. — Він не залишив нікому місця для сумнівів, що цей вчинок мудрий, а не слабкий.

— Тоді чому Однозір і Леопардозірка виглядали такими зацікавленими? — форкнув Порохошуб. — Вочевидь, вони подумали, що Громовий Клан не може захистити свою територію.

— А якщо Вітряний Клан захоче собі шматок лісу з іншого боку? — додав Косариконіг. — Однозір не був до нас особливо дружній, відколи став провідником.

— Він поводився нормально, відколи допоміг нам відбити напад борсуків, — зауважив Орлякошуб.

— Але він все одно дбатиме про свій Клан, — заперечив Порохошуб. — Якщо він вирішить, що ми слабкі, то захоче використати свій шанс розширити територію.

— І ти можеш уявити, як Вогнезір віддає просто так якісь багаті угіддя? — запитав Бурешуб.

Порохошуб глянув на нього, а тоді опустив голову.

— Ні, — відповів він.

— А про Річковий Клан нічого хвилюватися, — продовжив Орлякошуб. — У нас із ними немає кордонів, а Леопардозірка вельми притихла, відколи Шулікокриг загинув на нашій території.

— Хто-небудь знає точно, що сталося із Шулікокригом? — запитав Бурешуб.

— Тільки те, що Вогнезір знайшов його тіло, коли ходив у патруль з Ожинокігтем та Золошубом, — нявкнув Косариконіг.

Левко не зовсім розумів. Він чув, як Маргаритка і Папоротехмарка розмовляли про Шулікокрига, Річкового воєводу, який помер на Громовій території, настромившись на дерев’яну палицю від лисячої пастки. Ніхто не знав напевне, що Річковий вояк там робив. Левко якось намагався розпитати свого тата про Шулікокрига — зрештою, той був Ожинокігтеві зведеним братом, а отже, Левковим дядьком, — але Ожинокіготь відповідав неохоче. Розповів тільки, що вони з Вивіркострибкою віднесли мертвого Річкового вояка до його табору, як зробили б із будь-яким полеглим вояком, і що Шулікокригові побратими та посестри його оплакували.

Левко нагострив вуха, наслухаючи розмову вояків, аж раптом відчув, як навколо зашелестіла тернова огорожа. Він перелякано усвідомив, що заховався біля малого тунелю, який вів до виходка, — того самого тунелю, крізь який вони із Сойком і Падубкою вислизнули на пошуки лисенят. Левко сполохано покуштував повітря. Менш ніж за хвіст від нього пробирався Мишколап.

Котик спробував засунутися ще глибше в тіні, проте не зміг заховатися від гострого Мишколапового нюху.

— Левку? — шепнув Мишколап у темряву.

Левко на мить задумався, чи не варто йому втиснутися ще глибше в огорожу, але терня йому геть не подобалося, і до того ж йому б не дозволила гордість.

— Я тут, — зізнався він.

Тієї ж миті на них звернув свій бурштиновий погляд Порохошуб.

— Мишколапе? — гукнув він.

Левко затамував подих. Чи видасть його новак? Вони деякий час жили разом у яслах, але тепер Мишколап міг уже стати на бік вояків.

— Я просто вертаюся до кубла, — сказав Мишколап Порохошубові. За мить він прослизнув у сховок Левка. — А ти не маєш бути в яслах? — прошепотів він.

Левко роздратовано смикнув хвостом. Він був вдячний, що Мишколап його не зрадив, але ненавидів, коли до нього ставилися, як до немічного кошеняти.

— Я не міг заснути, — пробурмотів він. — Звик, що Сойко поруч.

— А чому Порохошуб і Бурешуб сварилися?

— Вони говорили про Вогнезорове рішення віддати Тіньовому Клану шматочок землі біля річки, — пояснив Левко. — Порохошуб звинуватив Бурешуба, що він несправжній Громовий вояк.

Мишколап прищулив вуха.

— Дивно, що Бурешуб на нього не накинувся!

— Але ж Бурешуб дійсно не справжній Громовий вояк? — збентежено запитав Левко.

— Краще йому цього не кажи! — застеріг Мишколап.

— Він же народився в Річковому Клані і жив з Плем’ям.

— Мишколапе! — почувся Порохошубів голос із галявини.

Новак посунув Левка глибше в кущ. Той ледь не зойкнув, коли йому в шкіру впилося терня. Мишколап протиснувся з-під гілок.

— Ти не мав би бути в новацькому кублі? — запитав Порохошуб.

— Мені здалося, що я почув мишу, — збрехав Мишколап.

— Миші не настільки дурні, щоб заходити в табір, — пробурмотів Порохошуб. — Іди до свого кубла. Я впевнений, що Косариконіг не буде задоволений, якщо ти з’явишся на ранкове тренування втомлений.

— Так, Порохошубе.

Мишколап схилив голову і швидко пішов геть.

Левко чекав і терпів гострі колючки, поки Порохошуб з іншими вояками не забралися до кубла. Тепер йти до медичного кубла було ризиковано. Переконавшись, що нікого ніде немає, Левко виповз зі свого сховку й почав прокрадатися назад до ясел.

Кілька тернинок з огорожі причепилися йому до хутра й кололи. Він згорнувся у своєму гніздечку, заплющив очі й чекав, коли прийде сон, але в голові відлунювала розмова з Мишколапом. Раніше йому й на думку не спадало, наскільки для вояків було важливо, чи ти справжній Громовий кіт, чи ні. Його власне місце в Клані було чимось таким, що він сприймав як належне. Левко подумав, що не всім пощастило народитися в лісі в родині воєводи і провідника Клану. Проте він все одно не розумів, чому Мишколап так серйозно сприйняв сварку між вояками. Якщо Бурешуб та Студня вірні Громовому Клану, то чого ще хотіти?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Падубці снилося, що в ясла натовклося повно їжаків. Вони сунули зі входу, безцеремонно відпихаючи Папоротехмарку та її кошенят, і вмощувалися у гнізді навколо неї. Їхні гострі голки кололи їй спину. Вона спробувала відсунутися від своїх нових докучливих сусідів.

— Що ви тут робите? — пробурмотіла кицька. — Ідіть геть!

Але їхні голки все одно її кололи. Падубка розплющила очі, розвернулася й побачила поруч Левка. Він виглядав так, ніби упав з дерева, його золотаве хутро було скуйовджене і повне колючок.

Вона поторсала його лапою.

— Гей! — прошепотіла кицька. — Де ти набрався цих колючок? Вони мене деруть.

Левко розплющив бурштинові очі.

— Що? — промурмотів він і широко позіхнув.

— Ти весь у колючках! — Падубка здогадалася, що він виходив з кубла. — Що це ти робив? — запитала вона.

— Не міг заснути, — зізнався Левко. — Ходив погуляти на галявину.

Падубка обурено на нього глянула.

— У нас що, недостатньо проблем? Ти хочеш, щоб нас узагалі ніколи не зробили новаками?

— Та все гаразд, — заспокоїв її Левко. — Мене ніхто не бачив. — Він сів і провів лапою по обличчю. — Тільки Мишколап, але він нікому не скаже. Це Мишколап засунув мене глибше в терня, щоб мене не помітив Порохошуб.

Падубка тихо зашипіла. Чому її брат не думає, перш ніж щось робити?

— Треба повитягувати ті колючки, щоб ніхто їх не побачив.

— Вони дійсно колють, — поскаржився Левко, вивернувшись, щоб дістати одну тернинку з боку зубами.

— Я піду до медичного кубла, візьму щось від подряпин, — сказала йому Падубка. — Нам же не треба, щоб у тебе було запалення.

— А що ти скажеш Листоплесій?

— Не хвилюйся. Я скажу, що у твоїй підстилці була колючка, і ти на неї перекотився. — Падубка вилізла зі свого гнізда й рушила до виходу. — А ти поки що витягуй усі, до яких можеш дістати, — сказала вона. — Я витягну решту, коли повернусь. — Кицька вже майже вийшла, коли це її осяяла ще одна думка. — І не лишай їх на видноті. Якщо Крижинка чи Лиско вколяться об них, Папоротехмарка тобі всі вуса повискубує, поки не станеш лисий!

Падубка побігла через галявину, радіючи, що нікого там не застала. Сонце підіймалося над деревами, що височіли над скелями, але в таборі, де досі лежала тінь, було холодно. Падубка здогадалася, що досвітній патруль уже вирушив, а інші коти грілися у своїх затишних кубельцях, поки сонце не зійде над лощовиною.

Вона дісталася до медичного кубла непоміченою й зайшла крізь ожинник, що затуляв вхід. Листоплесої ніде не було видно, її запах був старий. Падубка поспішила до Сойкового кубла.

— Тобі вже краще?

Сойко лежав, згорнувшись, у моху. Він був схожий на клубочок сірого хутра. Його голова миттю піднялась на голос Падубки, і він звернув на неї свій невидющий блакитний погляд.

— Що ти тут робиш? Вас хіба не запроторили в ясла?

— У Левка колючка застрягла, — пояснила Падубка. — Я хотіла щось взяти, щоб його подряпина не запалилась.

Сойко сонно кивнув углиб кубла.

— Листоплеса мастила мої подряпини кваском, — нявкнув він. — Але ти мусиш його сама знайти. Листоплеса пішла по кропиву.

— Гаразд, — нявкнула Падубка і побігла до запасів. — Ти пам’ятаєш його запах?

— Він такий трохи кислий. — Сойко підвів носа і вдихнув. — Він десь у купці ближче до переду, — сказав він.

Падубка оглянула рядочки листя та зернят. Спереду були дві зелені купки, одна з них темніша. Вона обнюхала спершу її.

— Ця пахне якось не дуже, — нявкнула вона до Сойка.

— Квасок не має поганого запаху, — відповів Сойко. — Просто різкий.

Падубка обнюхала іншу купку і примружилася. Цей запах був точно кислий. Вона набрала повен рот зілля й понесла його до Сойка.

— Оце він, — нявкнув котик.

Раптом ожина біля входу зашелестіла, і Падубка від несподіванки аж підскочила.

То була Листоплеса. Вона обережно тримала в зубах оберемок кропиви. На її щербатому листі досі блищала роса. Медикішка поклала свою ношу на землю і глянула на Падубку.

— А ти рано встала. — Листоплеса помітила купку щавлю біля Падубки. — Твій братик добре одужує, — нявкнула вона. — Йому більше не потрібне лікування, тільки відпочинок.

— Я не лікую Сойка, — пояснила Падубка. — Левко подряпався об колючку в підстилці.

Листоплеса здивовано поширила очі.

— А звідки ти знала, що треба взяти квасок?

Падубка непевно витріщилася на медикішку. Сойко мені сказав.

— Вона згадала запах, бо ти мене ним лікувала, — нявкнув Сойко.

Падубка погладила його хвостом, щоб показати свою вдячність. Не те щоб вона хотіла вдати перед Листоплесою, що розумніша за Сойка, — просто прагнула показати, що з неї буде хороша медикішка.

— Молодчина, Падубко! — нявкнула Листоплеса.

Усім тілом юної кицьки розлилося тепло. Вона пообіцяла собі, що одного дня сама відрізнятиме трави, і їй не доведеться прикидатися.

— Дозволь я покажу, як його використовувати, — запропонувала медикішка. Вона схилилася над купкою, підібрала один листочок зубами й почала його жувати. Коли він вже перетворився на кашку, Листоплеса витягнула лапу і втерла сік з листочка в хутро. Тоді виплюнула рештки. — Тільки вилизуй добре, щоб сік потрапив прямо в рану, — порадила вона. — Може трохи пекти, зате пізніше не буде нічого боліти, якщо все зробиш правильно.

Падубка уважно спостерігала за нею.

— Хочеш спробувати, перш ніж підеш? — запитала Листоплеса.

— Я думаю, що треба вже вертатися до Левка, — нявкнула Падубка. Вона хотіла повернутися до ясел, перш ніж Маргаритка з Папоротехмаркою помітять її відсутність. — Він казав, що дуже болить.

— Я можу теж піти, — запропонувала Листоплеса.

Падубка хотіла погодитися, але раптом завагалася. Якщо Листоплеса побачить, скільки в Левковому хутрі заплуталося колючок, їм обом буде непереливки.

— Дякую, але в тебе, мабуть, ще багато справ, — нявкнула вона. — Якщо знадобиться допомога, я тебе покличу.

— Гаразд, — кивнула Листоплеса. Кицька помітила в її погляді якийсь зблиск. Що це? Невже вона здогадалася, що Падубка не каже їй усієї правди про Левкові подряпини?

Не маючи великого бажання дізнаватися, Падубка підібрала квасок зубами й подалася геть із медичного кубла. Галявина вже потроху оживала. Маргаритка вийшла з ясел і грілася на моріжку, куди почало діставатися слабке сонячне проміння. Її кошенята збилися докупи біля новацького кубла, сонно кліпаючи. Вони виглядали, немов єдина м’яка хмаринка, — кремове хутро Бубколапа зливалося із сірим і білим хутром Ліщинолапки та Мишколапа. Попелюшколапка, Медолапка і Маколапка ділилися язиками біля прискалка. Їхні гладенькі плямисті шубки нагадали Падубці їхню маму Карохвістку, яка із Шипокігтем і Косариконогом обнюхувала рештки вчорашнього кагату свіжини.

«Вони не мають причин думати, що мені не можна тут бути», — сказала собі Падубка. Вона пройшла через галявину, кивнувши новакам настільки безтурботно, наскільки могла. Шипокігтя та Косариконога Падубка уникала. Її лапи пекли від кожного кроку, але вона тримала хвіст високо і намагалася не показувати, що поспішає, поки наближалася до ясел.

Кицька спокійно дісталася до входу й увійшла, міцно тримаючи в зубах листя кваску.

Її сполохав голос Папоротехмарки:

— Де ти була?

Падубка поклала листя і глянула на Левка. На щастя, він уже сам витягнув більшість колючок і пригладив хутро, тож виглядав так, ніби провів цілу ніч у своєму гнізді.

— Я розказав Папоротехмарці про колючку в моїй підстилці, — поспіхом встряв Левко.

— Я принесла листя кваску для Левкових подряпин, — пояснила Падубка Папоротехмарці. — Пробач, що не спитала дозволу спершу, я не хотіла тебе будити.

— Треба було почекати, поки я прокинуся, і попросити дозволу. Але, мабуть, ти просто турбувалася про свого братика, так що я не можу тебе засуджувати. — Папоротехмарка зітхнула. — Хоча Зореклан знає, як ті колючки взагалі потрапили в ясла! — Вона глянула на двох кошенят, які вовтузилися біля її живота. — Ви повинні бути обережні, щоб не занести нічого на своїх шубках, поки тут в яслах маленькі кошенята.

— Ми будемо обережніші, — пообіцяла Падубка. Вона поспішила до Левка з листям. — Ти витягнув усі колючки? — прошепотіла кицька.

— Крім одної за вухом, — шепнув їй у відповідь Левко.

Падубка лизнула його за вухом і відчула тернинку. Вона вхопила її зубами й потягнула.

— Решту я поклав під ожиною на краю кубла.

Він вказав хвостом на стіну біля свого гнізда. Падубка підійшла туди й виплюнула колючку до купи.

— Ми можемо пізніше дістати їх з того боку, — нявкнула вона. — Ну що, де там найгірші подряпини?

Падубка почала пережовувати листочок кваску, а Левко вивернувся й показав носом на опухлу плямку на боці.

Щавель смакував просто гидотно.

— Фе! — скривила носа Падубка. Вона нахилилася і почала вилизувати Левкову подряпину, як показувала Листоплеса. Кицька сильно провела язиком по його рані, і Левко здригнувся, болісно пискнувши.

Падубка перелякано відстрибнула.

— Ви що, б’єтеся? — запитала Папоротехмарка, не підводячи погляду від своїх кошенят.

— Ні, — нявкнув Левко. — Просто цей сік пече.

Падубка відчула, як затремтів її хвіст. Вона не могла це робити! Від самого вигляду Левкового болю її починало нудити. Але не можна допустити, щоб його подряпини запалилися. До того ж, якщо вона хоче стати медикішкою, доведеться звикати до роботи з пацієнтами.

Падубка пережувала ще один бридотний листок і почала втискати сік у наступну подряпину. Цього разу Левко тільки скривився, але Падубка знову від нього відскочила.

— Пробач! — пискнула вона. Та тоді пригадала пораду Листоплесої. Може трохи пекти, зате пізніше не буде нічого боліти, якщо все зробиш правильно. Зосередившись на цих словах, Падубка продовжила, щосили ігноруючи болісні викрики Левка і нудотний смак щавлю.

— Тепер уже значно краще, — видихнув Левко, коли вона обробляла його останню рану.

Падубка полегшено зітхнула і сіла.

Папоротехмарка підвела погляд.

— Може, ви двоє пішли б до кагату свіжини та щось поїли? На галявині є Маргаритка. Я впевнена, що вона за вами пригляне, щоб ви не наробили якоїсь шкоди.

Радіючи, що є змога вийти з ясел, не порушуючи жодних правил, Падубка поспішила на галявину. Левко побіг за нею. Проте присмак щавлю геть прогнав її апетит, тож вона подалася за братом до кагату свіжини без ентузіазму.

Мишколап, Ліщинолапка та Бубколап досі сиділи на трав’янистому моріжку біля свого кубла. Було очевидно, що Мишколапові вже тяжко всидіти на місці.

— Ожинокіготь казав, що наш іспит почнеться після сонцепіку, — захоплено нявкнув він.

Падубка нагострила вуха. Кошенята Маргаритки тренувалися вже майже чотири повні. Скоро їх висвятять на вояків.

— А хто буде приймати? — схвильовано запитав Бубколап.

— Ожинокіготь не казав, — відповів Мишколап.

— Ти думаєш, це буде сам Вогнезір? — із захватом смикнула хвостом Ліщинолапка.

— Не кажи такого! — видихнув Бубколап. — Якщо він буде дивитися, я не згадаю нічого взагалі!

— А нам можна полювати разом? — запитала Ліщинолапка.

— Косариконіг казав, що ми самі вирішуємо, — відповів Мишколап.

Неподалік від них ділилися язиками Золошуб і Білокрила. Вояк весело смикнув вусами, почувши розмову новаків.

— Розумніше буде розділитися! — гукнув він їм. — Поодинці вам, може, вдасться хоч застати свою здобич зненацька, бо якщо ви всі троє будете галопувати лісом, то розженете всю живність звідси й аж до Сонцеспаду!

Білокрила тицьнула його своєю сніжно-білою лапкою.

— Золошубе, не знущайся з них! — насварила вона. — Ти теж колись був новаком. Ти мав би пам’ятати, наскільки сам переживав через свій перший іспит.

З тунелю вийшла Студня, несучи в зубах трьох мишей, підвішених за хвости. Падубка спостерігала, як кішка з Племені кладе свою здобич до кагату.

Левко одразу пригостився одною мишкою.

— Дякую, Студне, — нявкнув він з набитим ротом, жадібно пережовуючи свій сніданок.

Студня звернула на нього свій м’який сірий погляд.

— Краще їж повільніше, — порадила вона. — Ми в горах говоримо, що здобичі, яку їси повільніше, вистачає на довше.

Левко здивовано на неї глянув.

— Гаразд, — кивнув він і почав жувати вже повільніше.

Падубка дивилась, як гірська кішка викрутилася, щоби пригладити своє смугасте коричневе хутро. Їй завжди подобався голос Студні — він був низький і незвичний, порівняно з голосами лісових котів.

Раптом за входом до табору почувся клич, а після нього — загрозливе шипіння. Падубка впізнала нявкіт Медолапки.

Її виховниця Піскошторма поспішила до тунелю.

— Медолапко? — гукнула вона. — Що таке?

Падубка затамувала подих. Невже на табір напали?

Тоді до них долинуло дружнє привітання. Піскошторма повернулася, ведучи за собою Мільгокрилу, медикішку Річкового Клану, та її новачку Верболапку. Медолапка увійшла за ними, присоромлено розпушивши хвоста.

— Пробачте, — нявкнула вона. — Я не зрозуміла, хто то, тільки почула запах Річкового Клану.

Піскошторма заспокоїла свою новачку старою приказкою:

— Краще відлякати мишу, ніж впустити борсука.

При погляді на Верболапку серце Падубки стрепенулося, мов рибинка. Вона вже одного разу зустрічалася з новачкою, коли Мільгокрила приносила їм цінні запаси котячої м’яти з куща, який ріс у затишній частині Річкової території. Листоплеса радо прийняла цей подарунок, бо той кущ, що ріс біля покинутого гнізда Двоногів на території Громового Клану, пропав від морозу. Падубка тоді заговорила до Верболапки, бо хотіла дізнатися, як воно — належати до іншого Клану. Проте цього разу вона хотіла з’ясувати дещо інше — як стати новачкою медикішки.

Поки Піскошторма пішла шукати Листоплесу, Падубка підбігла через галявину до Верболапки.

— Привіт! — сором’язливо нявкнула вона.

Верболапка, яка чомусь виглядала стурбованою, раптом проясніла.

— Привіт, Падубко! — муркнула вона. — Чи ти вже Падуболапка?

— Ще ні, — відповіла кицька. — Чому ви прийшли?

Річкові медикішки нічого не принесли. Може, вони хотіли попросити якихось трав в обмін на котячу м’яту?

Верболапка смикнула вусами.

— У мене був сон, — нявкнула вона. — Я хочу, щоб Листоплеса допомогла мені його розтлумачити.

— А Мільгокрила не може? — спантеличено запитала Падубка.

Верболапка опустила погляд.

— Мільгокрила запропонувала, щоб ми запитали ще Листоплесу.

— А про що він?

Верболапка раптом посерйознішала.

— Я не можу сказати, поки не поділюся з Листоплесою.

— Мільгокрило, Верболапко!

Біля входу до медичного кубла стояла Листоплеса.

— Вітаю! Заходьте!

Вона зачекала, притримуючи ожинову завісу, поки Мільгокрила з Верболапкою проходили повз неї в тінисте кубло. Падубка замріяно провела їх поглядом. Листя колихнулося і стало на місце. Вона відчула чийсь дотик і обернулась — то Левко лагідно підштовхував її головою.

— Чому ти витріщилась на них, як дурний заєць? — спитав він. — Мільгокрила з Верболапкою вже приходили до табору.

Падубка більше не могла втримати своє бажання в собі.

— Я хочу бути медикішкою! — випалила вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

— Медикішкою? — Левко спантеличено витріщився на Падубку. — Нащо?

— Є інші способи служити своєму Клану, окрім вояцтва, — форкнула Падубка.

— Але ти будеш увесь час товктися в таборі з купою хворих і поранених котів замість того, щоби полювати і битися в лісі, — у Левковому голосі не було зневаги, лише недовіра.

Та Падубка не хотіла слухати про те, що вона пропускатиме.

— Уяви, скільки всього я знатиму, — наголосила вона. — Я вивчу все про лікарські трави і ще зможу говорити із Зорекланом у снах. — Вона глянула на нього, бажаючи, щоб він зрозумів. — Що може бути цікавішим за це?

— Битися з Тіньовим Кланом?

— Але я хочу бачити такі сни, як Листоплеса і Верболапка! — не вгавала Падубка.

— Ти вже бачиш, — муркнув Левко і весело зблиснув очима. — Сни про їжаків!

— Ти нахабне кошеня! — з удаваною злістю запищала Падубка. Тоді легенько підскочила, штовхнула Левка на землю й почала з ним борюкатися.

— Що це ви двоє робите? — від суворого нявкоту Вивіркострибки Падубка аж застигла на місці. Левко вирвався з її хватки, і вони обоє сіли й звели очі на маму. — Якщо вам більше нічим зайнятися, як тільки здіймати порохи на кагат свіжини, то можете вертатися до ясел.

— Але я ще навіть не їла! — запротестувала Падубка.

— То візьми щось із собою, — відповіла Вивіркострибка. — І ще щось для Папоротехмарки.

Падубка ненавиділа їсти в яслах. Свіжина завжди смакувала краще на свіжому повітрі. Але вона не сперечалася. Кицька побачила, що Вивіркострибка вже відвернулася до Шипокігтя, який відпочивав під Високим Виступом.

— Сподіваюсь, Шипокіготь пам’ятає, що він веде сонцепіковий патруль, — нявкнула вогниста кішка.

— Краще піди йому нагадай, якщо вже ти тут усіма командуєш, — пробурмотіла Падубка.

— Що-що? — нявкнула Вивіркострибка, не зводячи замисленого погляду із Шипокігтя.

— Нічого, — винувато відповіла Падубка.

— Не забудь про Папоротехмарку, — нагадала їй Вивіркострибка й подалася геть.

Падубка провела маму поглядом, відчуваючи, як усередині наростає бунтівна злість.

— Було б непогано, якби вона хоч помітила, що зіпсувала нам гру!

— Вона просто зайнята, — нявкнув Левко. — Ти ж її знаєш.

— Мабуть, — зітхнула Падубка. Вона знала, що була нещира. Як вона могла критикувати свою маму, коли насправді сама хотіла бути такою ж, як вона — хороброю, вірною і шанованою в Клані? — Вертаймося до ясел.

Кицька витягнула з кагату одну з мишей Студні. Левко вибрав дрозда мало не такого завбільшки, як сам, і почав тягти його до ясел. Падубка подумала, що Папоротехмарка, мабуть, не зможе сама з’їсти таку величезну здобич, але її брат усе одно ніколи не прислухався до порад, коли щось собі вже вирішив.

У яслах вона з’їла мишу, перед цим подякувавши Зорекланові за їжу. Нашвидку помила лапи й мордочку, а тоді вляглася на пузі й визирнула з-під ожини на галявину. Левко ліг поспати біля неї, а Папоротехмарка намагалася переконати Лиска та Крижинку скуштувати шматочок дрозда, який вона для них трохи розжувала. Падубка примружила очі й глянула на вхід до медичного кубла. Вона хотіла знову поговорити з Верболапкою.

Урешті-решт ожина заворушилася, і на галявину вийшла Листоплеса, а за нею — Мільгокрила та Верболапка. Падубка озирнулася на Левка, який усе ще спав, і на Папоротехмарку, заклопотану кошенятами. Якомога тихіше вона прокралася попід ожиновою стіною, вибравши листяну латку, яку вчора туди заклала Вивіркострибка. «Поставлю на місце пізніше», — пообіцяла собі Падубка й побігла через галявину.

— Привіт! — нявкнула вона до Верболапки.

Новачка смикнула вухами, глянула на Падубку, і з її очей вивітрився той віддалений вираз.

— Привіт, — нявкнула вона.

— Листоплеса тобі допомогла?

Верболапка кивнула.

— Тепер я можу розказати тобі про сон, якщо ще цікаво.

Падубка захоплено смикнула хвостом.

— Так, будь ласка.

— Що ж, — почала Верболапка, — мені наснилося, що по небу пропливали хмари, скупчувалися і текли по блакиті. А тоді вони пройшли, і Річковий табір почало палити сонце, від нього в’янули рослини і всихали гнізда, аж поки від спеки не залишилося жодного сховку.

Падубка здригнулася.

— Що це означало?

— Листоплеса думає, що це може бути попередження про проблеми з водою. Але в цей гололист було багато дощів, тож, мабуть, це не про посуху. Вона порадила сказати Леопардозірці перевірити всі струмки навколо табору і переконатися, що вони в безпеці.

Падубка нахилилася ближче.

— А як ти стала новачкою Мільгокрилої? — запитала вона.

— Я допомагала їй із пацієнтами, коли в нас була епідемія, — сказала Верболапка. — Мені подобалося виконувати завдання, які вона давала, тож я просто приходила до медичного кубла і допомагала, аж поки Мільгокрила не вирішила взяти мене в науку.

— А ти завжди хотіла бути медикішкою?

— Не те щоб я про це дуже думала, — зізналася Верболапка. — Це просто сталося, і відтоді я не можу уявити, як би займалася чим-небудь іншим. Бути медикішкою — це чудово!

Падубка розтулила була рота, щоб погодитися, та не встигла нічого сказати, бо Мільгокрила гукнула свою новачку.

— Верболапко, ми вже йдемо.

Мільгокрила поноськалася з Листоплесою на прощання й рушила до тернового тунелю. Верболапка побігла за нею.

— Бувай, Падубко! — гукнула вона через плече.

Падубка дивилася, як обидві кішки зникають у тунелі. Верболапка ще більше переконала її стати новачкою Листоплесої. Забувши, що їй не можна виходити з ясел без дозволу, кицька побігла до медичного кубла.

Там у гнізді розлігся Сойко, виставивши своє м’якеньке сіре хутро на животику. Він уже явно спав краще, ніж під час минулих відвідин Падубки.

Листоплеса повернулася до Падубки.

— Тобі треба ще трави для Левка?

Падубка похитала головою. На кінчику її язика крутилося запитання, але вона намагалася підшукати потрібні слова.

— Щось не так?

Сойко перевернувся й підвів голову.

— Чого тобі, Падубко? — запитав він, нагостривши вуха, ніби відчув, що відбувається щось важливе.

Листоплеса глянула на нього.

— Сойку, можеш повертатися до ясел, — лагідно нявкнула вона.

— А я вже достатньо здоровий? — нявкнув Сойко, підводячись.

— Так, тільки не починай битися одразу, — застерегла його Листоплеса. — А спати у своєму гнізді вже можна.

Сойко звівся на лапи. Його перші кроки з гнізда були досить непевні, проте він швидко віднайшов рівновагу й закрокував до ожинової заслони.

— Дякую, Листоплесо, — нявкнув він. Його невидющий погляд стрибнув на Падубку, заставши її зненацька. Часом складалося враження, ніби брат дивиться прямо на неї, хоч вона й знала, що він її не бачив.

— Я прийду ввечері тебе оглянути, — пообіцяла йому Листоплеса.

Як тільки Сойко зник за ожиною, Листоплеса сіла.

— Що ж, — нявкнула вона, глянувши на Падубку, — розкажи мені, що тебе тривожить.

— Мене ніщо не тривожить, — миттю відповіла Падубка. — Але я маю спитати тебе про щось важливе.

У погляді Листоплесої промайнув вираз, схожий на переляк.

— Що?

Падубка глибоко вдихнула.

— Я хочу бути твоєю новачкою!

Кицька застигла, напружено чекаючи на відповідь. Що, як Листоплеса відмовиться її брати?

Медикішка виглядала приголомшеною.

— Я б ніколи не подумала… — вона замовкла посеред речення, а тоді нявкнула: — Бути медикішкою — це складний вибір. Ти рідко будеш брати участь у битвах чи патрулях. Ти не зможеш мати партнера та кошенят. — Падубка помітила, як очі медикішки потемніли. Невже в цих бурштинових глибинах вона бачила жаль? Та гадати не було коли. — Чому ти захотіла стати медикішкою?

— Я хочу допомагати Клану, — сказала їй Падубка. — Якщо я стану медикішкою, то зможу лікувати своїх побратимів і посестер, коли вони захворіють, і зустрічатися у снах із Зорекланом. — Листоплеса досі дивилась на неї запитально, тож вона продовжила: — Як воячка я б могла годувати Клан і захищати його — я би померла за свій Клан, якби довелося. Але так моя боротьба буде обмежена тільки зубами та кігтями. А як медикішка я зможу боротися своїми знаннями і за допомогою Зореклану. Як можна ще краще служити Громовому Клану?

Падубка зупинилася, засапавшись, і з надією глянула на Листоплесу.

Медикішка смикнула хвостом.

— Це все хороші причини, — погодилась вона.

Серце Падубки спалахнуло. Невже вона погодиться?

— Але, — продовжила Листоплеса, — я не можу ухвалити рішення, не поговоривши спершу з Вогнезором.

Падубка кліпнула, відчувши повів сумніву. Проте вона відсунула цей сумнів подалі. Листоплеса не сказала «ні».

— Дякую, Листоплесо! — нявкнула кицька, а тоді обернулася й подибала з кубла. «Звісно, Листоплесій треба поговорити з провідником Клану, перш ніж ухвалювати таке важливе рішення», — думала вона, біжучи через галявину.

Падубка залізла назад до ясел і побачила, що Папоротехмарка спить, а її кошенята нарешті позамовкали. Левко обскубував пір’я з решток дрозда. З них вийде хороша підстилка.

Коли кицька протиснулася крізь вхід, Сойко підніс голову зі свого гнізда.

— Що там було таке таємниче, що я мав вийти з медичного кубла?

— Я буду її новачкою, — оголосила Падубка.

— Чиєю?

— Листоплесої, звісно.

Левко вдоволено підвів погляд від дрозда.

— Вона сказала так?

— Ну, вона спочатку має поговорити з Вогнезором, звісно.

— Ти хочеш стати медикішкою? — нявкнув Сойко, схиливши голову набік.

— А чому ні? — запитала Падубка.

— Я б не зміг сидіти весь час у медичному кублі, носитися з хворими котами і перебирати купки трав. — Сойко випустив кігті в імшану підстилку. — Я б краще був вояком, ходив у патрулі та на полювання і бився за свій Клан!

Падубка глянула на свого брата — впертого й гордого. Вогнезір мусить дозволити йому стати вояком!

* * *

Падубка прокинулася ще до світанку. В яслах було темно, затишно й тепло від рівномірного дихання її сусідів. Вона лежала у своєму гнізді й наслухала сову, яка пугукала десь між деревами з боку озера. Кицька була надто схвильована, щоби спати. Ожинокіготь учора сказав їй, що Вогнезір усе-таки проведе їм церемонію назовництва.

— Ви поводилися добре і не виходили з ясел без дозволу, — нявкнув воєвода, коли вона брала здобич з кагату.

Падубка озирнулася на своїх братиків, які вже трапезували під каменем.

— А Сойко?

— Не хвилюйся, — заспокоїв її Ожинокіготь. — Вогнезір про Сойка не забув.

Падубка перевернулася у гнізді й потягнулася. Уже до сонцепіку вона дізнається, чи стане новачкою Листоплесої. Кицька уявляла собі, як працюватиме в медичному кублі, лікуватиме болі в животах травами, втиратиме мазі в набряки, ходитиме з Листоплесою до лісу по зілля, — вона знатиме всі назви, всі запахи, всі способи його приготування. Її хутро аж наїжилося від думки про ті знання, які вона засвоїть. Падубка заплющила очі й спробувала уявити, як до неї у снах приходитиме Зореклан. Та натомість побачила тільки себе — справжню вчену медикішку, котра веде вже свою новачку через ліс, показуючи одне зілля за іншим, демонструючи всі навички та знання, що їй передала Листоплеса, забрідаючи далі й далі в гущавину…

Падубка розплющила очі. Крізь сплетіння ожинової завіси підкрадався світанок. Левко та Сойко ще спали біля неї. Запах Вивіркострибчиного гнізда був застарілий. Мабуть, вона знову пізно вернулася з патруля й вирішила поспати у вояцькому кублі.

Падубка сіла й потягнулася.

— Уже встала? — нявкнула Папоротехмарка. Королева годувала своїх кошенят. Її блідо-сіре хутро м’яко світилося в сутінках.

— Не можу спати, дуже хвилююся! — нявкнула Падубка.

— Можеш вийти надвір, якщо хочеш, — дозволила Папоротехмарка. — Скоро має повернутися досвітній патруль. Вони можуть принести теплу здобич.

Крижинка повернулася і глянула на Падубку круглими блакитними очима.

— Ти сьогодні вже не спатимеш у яслах, — нявкнула вона.

Падубка кліпнула.

— Ні. Сподіваюсь, я буду в кублі Листоплесої.

Лиско відсунувся від мами.

— Я би краще хотів бути в новацькому кублі з Левком!

— Скоро будеш, — пообіцяла Падубка.

— Та не дуже скоро! — нявкнув Лиско. Він витягнув лапи й піймав хвостик Крижинки, що посмикувався раз у раз. — Не можу вже дочекатися, коли стану вояком.

Крижинка висмикнула від нього свій хвостик.

— А ти будеш приходити і розповідати нам, як то — бути новачкою?

— Звісно, — муркнула Падубка. Вона кивнула їхній мамі. — Бувай, Папоротехмарко.

Лиско і Крижинка повилазили з гнізда.

— Бувай, Падубко, — нявкнула Крижинка й потягнулася своєю мордочкою до Падубчиної щоки.

— Бувай, Крижинко, — Падубка нахилилася й лизнула кицьку поміж вухами. — Будь чемна.

Вона розвернулася, відчувши раптовий приплив смутку, і вийшла з ясел.

Галявина мерехтіла росою. Над кущами і в розколинах кам’яної стіни клубочився туман. Падубка знову потягнулася — спершу передні лапи, тоді задні — й вигнула спину, насолоджуючись свіжими запахами лісу.

— Доброго ранку! — гукнула Вивіркострибка. Вона вмивалася перед вояцьким кублом, піднісши лапу над вухами. Біля неї сидів Ожинокіготь.

— Привіт! — нявкнула Падубка й підбігла до них.

Ожинокіготь гучно замуркотів.

— Сьогодні в тебе великий день! — він торкнувся мордою до Падубчиної голови.

— Це точно, — погодилася Падубка, намагаючись не думати, наскільки близька вона була до того, щоб утратити право стати новачкою.

Тернова загорожа затремтіла — повертався досвітній патруль. На вході з’явився Хмарохвіст зі своєю новачкою Попелюшколапкою, а за ними вибіг Бурешуб. Усі несли в зубах по здобичі.

Ожинокіготь підійшов їм назустріч. Його темне смугасте хутро поблискувало там, де на нього спадали краплинки роси з гілок над вояцьким кублом. Патруль поскладав свіжину на землю.

— Усе чисто?

— Кордони ніхто не переходив, — доповів Хмарохвіст. — Хоча Вітряний та Тіньовий Клани часто поновлюють свої помітки.

Падубка зауважила, як стурбовано нагострила вуха Вивіркострибка.

— Ти думаєш, що це погано? — запитав Ожинокіготь.

Хмарохвіст виглядав замисленим.

— Ні, але є відчуття, ніби вони демонстративно хочуть нам нагадати про свою присутність.

— Ти гадаєш, що вони проявляють знаки агресії?

— Не агресії, — виправив його Хмарохвіст. — Але вони раніше не були такі ретельні щодо поміток на кордонах.

— Нам слід збільшити кількість патрулів? — із вояцького кубла вислизнув Золошуб, так що Падубка від несподіванки аж підскочила. Він підійшов до Хмарохвоста та Ожинокігтя, і Вивіркострибка подалася за ним, залишивши Падубку саму.

— Поки що не будемо реагувати, — мовив Ожинокіготь.

— А це хіба не Вогнезорові вирішувати? — нявкнув Золошуб.

Ожинокіготь гостро глянув на сірого вояка, проте в очах Золошуба не було зневаги, лише занепокоєння.

Воєвода кивнув.

— Звісно, я з ним про це поговорю, — нявкнув він. — Але немає сенсу реагувати занадто різко, якщо Тіньовий та Вітряний Клан тільки намагаються нас спровокувати.

Вивіркострибка глянула на Хмарохвоста.

— Ви поновили наші помітки?

Хмарохвіст кивнув.

Падубка відчула доторк чийогось хутра. До неї приєднався Левко, а за ним із ясел вибирався й Сойко.

— Що відбувається? — нявкнув Левко.

— Досвітній патруль доповідає, — сказала йому Падубка. Думка про те, що Тіньовий та Вітряний Клани напосідають на їхні кордони, турбувала її. Проте якщо вона хоче стати медикішкою, то мусить навчитися не перейматися вояцькими справами, а зосереджуватися на потребах побратимів.

Падубка роззирнулася галявиною. Білокрила, Косариконіг і Шипокіготь ділилися голубом біля прискалка. Медолапка і Маколапка жартома борюкалися на моріжку біля свого кубла. Раптом новачки зупинились і звели очі на Високий Виступ. Падубка простежила за їхніми поглядами, і її лапи аж засвербіли від передчуття.

Кам’яною річкою, що вела з кубла у скелі, стрибав униз Вогнезір. За ним обережно спускалася Піскошторма. Серце Падубки мало не вистрибнуло з грудей, коли провідник оголосив Кланові:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом. Прийшла пора виконати обіцянку, яку я дав трьом нашим кошенятам.

Падубка глянула на братиків. Ось він! Той момент, коли вони почнуть служити своєму Клану!

Ожинокіготь та Вивіркострибка підбігли до них. Воячка нашвидку пригладила хутро Левкові між вухами.

— Готові?

Очі Ожинокігтя сяяли.

— Ще й як! — нявкнула Падубка.

— Добре.

Ожинокіготь відійшов і сів біля Березопада.

«Чи це означає, що Березопад стане виховником?» — замислилася Падубка.

Вивіркострибка лизнула Сойка в щоку.

— Щасти вам усім, — нявкнула вона і подалася до Ожинокігтя.

Мишошубка вийшла з кубла старійшин, ведучи за собою свого сліпого сусіда Довгохвоста. Медолапка, Маколапка та Бубколап збилися докупи й про щось перешіптувалися. Білокрила, Косариконіг та Шипокіготь підійшли від прискалка, відірвавшись від своєї трапези. За кілька митей уже весь Клан стояв і дивився на Вогнезора. Оце вперше за цілий ранок захват Падубки перетворився на страх. Очікування Ожинокігтя, Вивіркострибки, Вогнезора, цілого Клану тиснули на її плечі, немов лапи борсука.

Кицька відчула, як її ззаду лагідно штурхає чиясь мордочка. Вона обернулася й побачила Листоплесу, яка підштовхувала її до кола котів. Падубка зазирнула в очі медикішці, проте вони не підказували нічого про те, що має статися далі, тільки заохочували вийти вперед, приязно моргаючи.

Падубка протиснулася між Папоротехмаркою та Маргариткою і спинилася. Левко та Сойко пролізли до неї, й вона відчула, що тремтить. Кремова королева ніжно глянула на кицю й провела хвостом по її чорному хутрі.

— Я зібрав вас усіх, щоб виконати один з моїх найулюбленіших обов’язків, — оголосив Вогнезір. — Падубці, Левкові та Сойкові виповнилося по шість повень.

То Сойка все-таки включать до їхньої новацької церемонії.

— Їхнє дитинство було сповнене пригод, — повів далі Вогнезір із веселою ноткою в голосі, — та я сподіваюся, що вони засвоїли важливі уроки, і вірю, що готові стати новаками.

Клан схвально занявчав. Вогнезір зачекав, доки галас стихне, а тоді продовжив:

— Левку!

Золотаве кошеня вистрибнуло вперед, аж затремтівши від захоплення.

— Віднині й аж до дня, коли ти станеш вояком, тебе знатимуть як Леволапа.

Бубколап вигукнув його ім’я, і решта новаків підхопила. Вогнезір глянув на захмарене небо.

— Я прошу Зореклан наглядати за тобою та скеровувати правильними стежками, аж доки ти не знайдеш у собі міць і відвагу вояка.

Левко глянув на провідника.

— Золошубе, — мовив Вогнезір.

Світло-сірий кіт підвів голову. Його очі проясніли, а хвіст ледь помітно посмикувався від захвату. Вояк виступив наперед.

— Ти був виховником Березопада, і він заслужив доброї слави у Клані, — нявкнув провідник. — Нині Громовий Клан просить тебе ще раз проявити себе як чудового виховника.

Золошуб схилив голову, а Вогнезір продовжив:

— Я ввіряю тобі передати всі свої знання Леволапові та допомогти йому стати таким вояком, яким наш Клан буде пишатися.

— Я не підведу Громовий Клан, — пообіцяв Золошуб.

Леволап підбіг до нього й підвів морду, щоб поноськатися зі своїм виховником.

— Падубко, — гукнув Вогнезір.

Раптом Падубка забула, що треба хвилюватися, і вибігла на середину галявини, пригальмувавши біля Вогнезора.

Його вуса смикнулися.

— Віднині й аж до дня, коли ти станеш воячкою, тебе знатимуть як Падуболапку.

— Падуболапка! Падуболапка! — цього разу завела Попелюшколапка.

Кицька дивилася на новаків, які вигукували її нове ім’я. Бубколап та Ліщинолапка здавалися великими й сильними. У яслах вона була старша за Крижинку та Лиска. Тепер вона буде одною з наймолодших у своєму кублі. Її серце загупало, немов лапи, що мчать по лісовій долівці. Тоді вона пригадала: «Може, я й не спатиму в новацькому кублі!»

— Листоплесо, — мовив Вогнезір.

Так! Усе тіло Падуболапки настільки полегшало, що вона вже злякалась, аби вітер не підхопив її та не поніс понад деревами. Вона стане новачкою медикішки!

Листоплеса вийшла вперед і стала біля Падуболапки.

— Я знаю, що залишаю Падуболапку в надійних лапах, — нявкнув Вогнезір. — Я молюся, щоб Зореклан обдарував свою новачку всією силою та мудрістю, які їй будуть потрібні.

— Я навчу її всього, що знаю сама, — пообіцяла Листоплеса. Вона торкнулася Падуболапчиної морди, проте не глянула їй у вічі; натомість її погляд полинув кудись повз новачку, а очі затуманилися.

Падуболапка здивовано озирнулася й побачила, що Листоплеса дивиться на Вивіркострибку. Вона не розуміла, чому в очах обох кішок був смуток.

Раптом на галявину вийшов Сойко і став перед Вогнезором.

— А я?

— Хіба він може стати новаком? — прошепотіла Білокрила, і її запитання зависло у вогкому повітрі.

— Довгохвіст перейшов до кубла старійшин, коли осліп, — промурмотів Шипокіготь, ніби погоджуючись, що сліпі коти не можуть бути вояками.

— Йому буде небезпечно в лісі, — додав Косариконіг.

— Бідолашка, — видихнула Карохвістка.

Хутро Падуболапки наїжилося. Чому це її брат не може отримати такий самий шанс, як інші коти?

— Я хочу бути новаком, як Леволап і Падуболапка, — виклично нявкнув Сойко.

— Звісно, що хочеш, — погодився Вогнезір. — А твоєю виховницею буде Ясносерда.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Ясносерда?

Сойко відчув такий сильний приплив злості, що мало не звалився з лап. Чому Вогнезір обрав однооку Ясносерду, коли в Клані було ще стільки інших вояків? Ніби він не міг здогадатися!

Сойко випустив кігті в землю, відмовляючись підходити до виховниці. Котик проігнорував її зніяковіння, хоч і відчував його своїм хутром, ніби колючки гостролисту. Він проігнорував і підбадьорливе мурмотіння інших новаків. Він проігнорував суворе «тссс» Косариконога. А тоді відчув, як чиясь морда лагідно, проте вперто підштовхує його вперед.

У його вухо замурмотів голос Листоплесої:

— Ходи.

Зціпивши зуби, він підійшов до Ясносердої та Вогнезора.

— Я знаю, що для тебе це важко, — співчутливо нявкнула Ясносерда. — Але обіцяю, я навчу тебе, як захищати свій Клан навіть без зору.

Вона його жаліла! Він чув це в її голосі. Знову накотила хвиля злості, у вухах застугоніла кров.

— Навіщо марнувати час, якщо ти думаєш, що я безкорисний? Чому би просто не відправити мене до кубла старійшин разом із Довгохвостом? — прошипів Сойко.

Ясносерда напружилася.

— Ніхто не казав, що ти безкорисний. А Довгохвіст тобі не подякував би за такі слова! — Воячка відступила від Сойка й піднесла підборіддя. — Я попросила його допомогти з твоїми тренуваннями.

Сойко махнув хвостом. «О,  чудово, — подумав він. — Зберемо всіх непотрібних котів разом і будемо сподіватися, що на них звалиться дерево!»

Між Сойком та Ясносердою став Вогнезір.

— Віднині й аж до дня, коли ти станеш вояком, тебе знатимуть як Сойколапа.

— Сойколап! Сойколап! Сойколап! — пролунали над галявиною вигуки Мишколапа та Бубколапа, і до них гучно долучилися інші новаки.

Сойколап переминав кігтями ґрунт.

Ви не мусите так старатися! Ви це робите тільки тому, що жалієте мене!

— Ясносердо, — нявкнув Вогнезір, — ти ніколи не дозволяла тому, що з тобою сталося, заважати тобі бути справжньою воячкою. Я не знаю нікого, хто би міг краще за тебе навчити Сойколапа служити своєму Клану.

— Я поділюся з ним усім, чого навчилася, — присягнулася Ясносерда.

«Теж мені», — подумав Сойко.

Він неохоче торкнувся до неї мордою, приймаючи Ясносерду як свою виховницю. Його вуса торкнулися до того боку її лиця, який вона втратила через напад собачої зграї. Дивно відчувати порожнечу там, де в інших котів — хутро й плоть, і новакові довелося стриматися, щоб не відсахнутися.

Цілий Клан знову гучно привітав новаків. «Але не мене, — гірко подумав Сойколап. — Ніхто не думає, що я стану хорошим вояком».

Коли вигуки стихли, Вогнезір знову заговорив:

— Для Громового Клану це щастя — мати стільки новаків. Я сподіваюся, що вони будуть ретельно тренуватися і добре служити своєму Клану.

— Будемо! — нявкнув Леволап.

— А коли почнуться тренування? — запитала Падуболапка.

— Це вирішувати вашим виховникам, — відповів їй Вогнезір.

— Ходімо, Леволапе, — нявкнув Золошуб. — Знайдемо для тебе гніздо в новацькому кублі, а тоді я покажу тобі ліс.

— Уже? — захоплено нявкнув Леволап.

— А чому ні?

Падуболапка бігала навколо Листоплесої.

— Можна ми підемо з Леволапом і Золошубом подивитися територію?

— Це хороша ідея, Падуболапко, — нявкнула Листоплеса. — Але я маю показати тобі найкращі місця для збору трав, а Золошуб, напевно, захоче показати Леволапові прикордонні помітки та мисливські угіддя.

— А, — розчаровано зітхнула Падуболапка.

— Та спершу ходімо оглянемо запаси трав, — запропонувала Листоплеса, — щоб ти вже знала деякі листочки, які ми побачимо в лісі.

— Гаразд, — нявкнула Падуболапка вже радісніше.

Леволап та Падуболапка пішли за своїми виховниками, а Сойколап роздратовано всівся на землю. Чому їм дісталися справжні виховники? Він відчув дотик хвоста Ясносердої в себе на плечі.

— Ходи зі мною, — нявкнула вона.

Новак насуплено подався за нею до всохлого куща трави, що звисав з розколини в кам’яній таборовій стіні.

— Думаю, найкраще нам почати… — мовила Ясносерда.

Далі Сойколап не слухав. Він відпустив свою увагу вільним летом, аж доки голос виховниці не злився з шурхотінням вітру в гіллі над лощовиною. Він чув Леволапа, який захоплено поспішав за Золошубом до лісу. Із-за ожинової заслони медичного кубла чувся запах Падуболапки. Сойколап вловив кислинку живокосту, який вона подрібнила й залишила висихати.

Принаймні я не новак медикішки. Він відчув раптовий сплеск вдячності, що цю роль перебрала Падуболапка.

Котик продовжував обстежувати табір. Він упевнено, ще від свого найпершого спогаду, знав, що Маргаритка згорнулася у своєму кублі подрімати. Мишошубка вела Довгохвоста назад до кубла старійшин. Сойколап відчув бажання старої кішки вийти в ліс — їй хотілося пополювати, хоч її рухи були сковані віком. Довгохвіст тихо крокував за нею. Його м’язи були ще пружні, як у вояка.

«Це нечесно, що він має жити в кублі старійшин, — подумав Сойколап. — Він ще не старий».

Тоді новак раптом відчув якусь темряву, що накотила на табір, немов грозова хмара. Котик нагострив вуха й почув, як кігті шкрябають кам’яний виступ біля кубла Вогнезора. За запахом він зрозумів, що там, напруживши лапи, сидів не Вогнезір. То був Ожинокіготь.

Сойколап знав, що його тато часто там сидів. Як і будь-який хороший воєвода, він наглядав за своїм Кланом. Проте зараз новак відчував у настрої Ожинокігтя щось холодне й муляве, ніби густий туман. Він спробував зрозуміти, що це, підшукуючи підхоже слово.

Підозра!

Ожинокіготь з підозрою ставився до своїх побратимів! Він не споглядав за ними, а вишукував того, хто може його зрадити. Сойколап здригнувся, хутро на його спині стало дибки. Навіщо комусь зраджувати Ожинокігтя? Він був чудовим воєводою.

Новак моргнув, і його думки вернулися до Ясносердої. Вона скочила на лапи й очевидно чекала, поки він щось скаже. Сойколап смикнув хвостом, гадаючи, як приховати те, що він зовсім не звертав на неї уваги. Проте вона вже здогадалася, що він не почув ані слова.

Виховниця нетерпляче форкнула.

— Ми йдемо до Довгохвоста, пам’ятаєш?

Сойколап похнюпився. Прекрасно, ще більше безкорисних порад від другосортного вояка.

— Гаразд, — знехотя нявкнув він.

Ясносерда зітхнула.

— Ходімо.

Мляво переставляючи лапи, він подався за нею через галявину.

Ясносерда зупинилася біля входу до кубла старійшин і гукнула крізь в’юнке гілля, що вилося до землі:

— Це ми, Ясносерда і Сойколап!

— Заходьте, заходьте, — нявкнув Довгохвіст.

Ясносерда пригнулася і зайшла на галявинку, що оточувала кущ жимолості. Сойколап увійшов за нею, пригинаючи голову. Він почувався невпевнено. Новак ще не бував у цьому кублі, але із запаху зрозумів, що Довгохвіст був там сам. Мабуть, Мишошубка врешті-решт таки пішла до лісу.

— Вітаю, Сойколапе! — замуркотів Довгохвіст. — Тобі призначили чудову виховницю.

— Дякую, Довгохвосте.

У голосі Ясносердої чулися водночас сором’язливість і гордість.

— Вогнезір дав тобі не найлегшого новака на перший раз, — зауважив Довгохвіст.

— Те, що я сліпий, не означає… — роздратовано завівся Сойколап.

— Я й не говорив про твою сліпоту, — перебив його Довгохвіст. — Я мав на увазі твою поведінку.

— А що не так з моєю поведінкою?

— Не кожен кіт захоче спробувати полювати на лисиць іще до того, як вийде з ясел, — із ноткою гумору сказав Довгохвіст.

Сойколап наїжився. Я просто намагався допомогти Клану! Та перш ніж він устиг це відповісти, Ясносерда вже почала роздавати накази.

— Спочатку я хочу, щоб ти вичистив мох від запорошених чи брудних шматків, — пояснила вона. — Цього разу я сама принесу чистий, бо ти ще не знаєш найкращих місць для збору.

Чистити підстилки! Сойколап знав, що це звичний новацький обов’язок — він не раз чув, як на це скаржилися Бубколап із Ліщинолапкою. Проте зараз, коли Леволап уже пішов оглядати ліс!.. Йому хотілося загарчати.

— Тоді, — продовжила Ясносерда, — перевіриш, чи нема в Довгохвоста бліх та кліщів, і в Мишошубки теж, якщо вона до того часу вернеться. А поки ти будеш цим займатися, Довгохвіст зможе розказати тобі про те, як використовувати твої органи чуття.

Сойколапові хотілося вити від злості. Вони з Довгохвостом були зовсім різні. Довгохвіст утратив зір після того, як став вояком. Сліпота, мабуть, завдала йому непоправного удару, адже все життя він покладався на зір. Натомість Сойколап ніколи не бачив світу по-інакшому, аніж за допомогою звуків, запахів і дотиків. Бути сліпим для нього було цілком природно. Звідки Довгохвіст міг знати, як це? Напевно, новак би міг дати Довгохвостові навіть більше порад, аніж той йому, — як обирати найсвіжішу здобич із кагату, як визначати, де були твої сусіди, за запахами на їхньому хутрі…

— Можеш починати, Сойколапе, — мовила Ясносерда. Що це він почув у її голосі — нетерплячість? «Ти будеш почуватися ще більш нетерпляче, якщо продовжиш давати мені такі тупі завдання!» — виклично подумав він.

Як тільки Ясносерда вийшла з кубла, новак почав перебирати мох, промацуючи лапами частинки, які вже висохли й кололися, й обнюхуючи, де підстилка мала застояний запах.

— Це новацтво буде таке нудне, — прошипів він собі під ніс.

— Що-що? — до кубла зайшла Мишошубка. Її хутро пахнуло лісом. Кроки старійшини були нестійкі, і вона різко втягнула повітря, всівшись на землю. — Ти пропустив шматочок, — зауважила вона.

— Він тільки-но почав, — став на його захист Довгохвіст.

Мишошубка форкнула.

— То це означає, що він буде порпатися тут у кублі до сонцепіку? Я сподівалася трохи поспати.

— Я не винен, що в тебе все болить! — гаркнув Сойколап. — Ти сама вирішила піти в ліс, хоч зараз вогко.

Новак відчув на собі пильний погляд Мишошубки.

— Звідки ти знав, що мені болить?

— Я зрозумів, коли ти сіла, — відповів Сойколап, підчепивши кігтем шматочок сухого моху й жбурнувши його до виходу. — Ти рухалася повільно і видавала той звук.

— Який звук?

— Такий придих, ніби тобі заболіло.

Раптом старійшина муркнула.

— Бачу, Ясносерда з тобою не засумує, — весело нявкнула вона.

Сойколап відчув спалах надії. Може, вони перестануть мене так недооцінювати, коли зрозуміють, що моя сліпота не має значення. Він закінчив перебирати мох і почав обстежувати хутро Довгохвоста.

— Мабуть, ти вже не можеш дочекатися, коли почнуться тренування в лісі, — нявкнув Довгохвіст. — Пам’ятаю свій перший раз, ніби це було минулої повні. — У його голосі забриніла туга. — Звісно, я тоді не був сліпий. Усе здавалося таким зеленим і свіжим. Але тобі все одно сподобається, хоч ти й не бачиш. Там стільки запахів.

Я помітив, як би. Сойколап відчув тверде тільце блохи в хутрі вояка.

— Це одна з речей, які я помітив, відколи осліп, — повів далі Довгохвіст. — Запахи стають значно гостріші й важливіші.

Дякую, що повідомив. Сойколап роздушив блоху зубами.

— І звуки, звісно, — додав Довгохвіст. — Іноді я чую, як біжить миша на верхівці звору. Раніше я б цього ніколи не помітив. Тобі потрібно дуже уважно слухати — увесь час.

Сойколап почав обмацувати хутро навколо Довгохвостового карка. За вухом вояка сидів кліщ.

— Для полювання дуже добре мати гострий слух і нюх. Здобич завжди важко побачити, але занюшити дуже легко. Навіть ще коли я міг бачити, зазвичай саме звук чи запах здобичі видавав, де вона сховалась.

«Що далі — розкажеш мені, що свіжа миша соковитіша за стару?» — подумав Сойколап і потягнув за кліща сильніше, ніж було потрібно.

— Ай! — зойкнув Довгохвіст.

— Як тут у вас? — почувся зі входу голос Ясносердої. — Ти закінчив?

— Здається, — Сойколап з надією повернувся до Мишошубки. — У тебе ж немає кліщів?

— Тільки один на боці, але я можу сама його дістати, — відповіла вона.

Сойколап повернувся до своєї виховниці.

— Тоді закінчив.

Ясносерда почала прикочувати жмутки свіжого моху до кубла.

— Добре. Розклади це і тоді ходи зі мною, — нявкнула вона. — Я покажу тобі територію навколо табору.

Нарешті! Падуболапка та Леволап уже давно пішли все оглядати.

— Щасти! — гукнув Довгохвіст, коли Сойколап подався за Ясносердою із їхнього кубла.

Воячка вивела його з табору й повела крутим схилом, що вів до озера.

— Ця стежка веде на верхівку звору, — пояснила Ясносерда. — Вона крута.

— Гаразд.

Сойколап вирішив не казати їй, що він і так відчував крутизну схилу своїми лапами. Він ішов за виховницею звивистим шляхом поміж деревами по слизькому вогкому листі.

— Обережно! — вигукнула Ясносерда, проте Сойколап відчув попереду запах кори й ухилився саме вчасно, щоб не врізатись у дерево. Його вуса ледь торкнулися до стовбура.

— Дерева тут ростуть густо, але чагарів небагато.

— А.

Сойколап вдихнув і відчув запах мишачої стежки. Схил почав виположуватися.

— Ми зараз на вершині звору, — сказала йому Ясносерда. — Іди за моїм запахом, я поведу тебе хребтом.

— Добре.

За рельєфом під ногами він розумів, що ліс спускається донизу з обох боків, здавалося, ніби вони йдуть по хребту велетенського кота.

— Якщо підемо далі цією дорогою, то скоро вийдемо з лісу.

Сойколап уже трохи захекався, тож не відповідав. Він слухав, як дзижчать навколо мухи, і трусив головою, коли вони лоскотали його вуха.

— Тепер ми вже вийшли з лісу, тож можеш не хвилюватися, що вріжешся у щось, — нявкнула Ясносерда.

Сойколап уже знав, що вони залишили лісове склепіння позаду. В обличчя йому війнув легкий вологий вітерець.

— Зупинися тут, — сказала Ясносерда. Проте Сойколап уже пригальмував, відчувши, як різко западає земля під його лапами.

Навколо витали запахи — далекі й незнайомі, і він чув, як десь унизу шамотить вода. Він знав, що вони дивляться на ліс і озеро.

— Ми пройшли хребтом із лісу аж до кінця, — пояснила Ясносерда. — Звідси йде крутий спуск до озера. На іншому боці — територія Річкового Клану. Там, де сідає сонце, — територія Тіньового. А якщо ти озирнешся туди, де сонце сходить, то зможеш побачити… — раптом вона урвала мову.

Оце вперше за той день Сойколапові стало шкода своєї виховниці. Мабуть, вона сподівалася, що її першим новаком буде здорове кошеня, до якого вона не муситиме ставитися особливо. Якби ж Ясносерда зрозуміла, що він не хотів жодного особливого ставлення, що він не потребував його.

— Може, я й не бачу того, що ти бачиш, — сказав він їй, — але я багато чого можу зрозуміти зі звуків, запахів та відчуттів. — Новак підвів носа. — Я знаю, що Тіньовий Клан там, не лише через їхній сморід, який може розлякати всіх зайців, але й через сосновий аромат, який свідчить, що там немає багато підліску, тож коти, які полюють у тих місцях, мусять бути хитрі та вміють добре підкрадатися. — Він повернув голову. — А там я чую запах вересового поля. Вітер надходить одним суцільним потоком, не розсіяний деревами. Вітряні коти, які живуть там, мають бути швидкі й невеликі, щоби полювати на такій відкритій території. — Тоді він звернув погляд на озеро перед ними. — Я знаю, що Річковий Клан живе на тому боці озера, хоч я й не відчуваю їхнього запаху. Він прихований за запахами озера, які сьогодні сильніші через вітер. Але я знаю, що Річковий Клан першим відчує наближення дощу, що хвилі котяться в тому напрямку — я чую, як вони прибивають до берега.

— Ти можеш усе це знати, не бачачи нічого?

— Так, звісно.

Раптом Ясносерда напружилася. Вона прислухалась, нагостривши вуха.

— Патруль наближається, — мовила кішка.

Сойколап його вже почув. Громовий патруль підіймався до них схилом, шурхаючи об орляк та верес. Судячи із запахів, то були Порохошуб, Ліщинолапка, Шипокіготь та Маколапка, проте він не сказав це вголос. Новак був утішений, що зміг вразити Ясносерду, описавши те, що їх оточувало, але не хотів створити враження, ніби він вихваляється.

— Привіт! — першою до них з орляка вибігла Маколапка. За нею з’явився Шипокіготь, а далі й Порохошуб із Ліщинолапкою. — Ти нарешті вибрався з табору! — нявкнула новачка.

— Хіба не чудово бути новаком? — додала Ліщинолапка. — Я досі пам’ятаю свій перший день. Я була в такому захваті!

Мабуть, твій перший день новацтва був цікавіший за оце.

— Ми щойно ходили в прикордонний патруль, — мовила далі Ліщинолапка.

— А зараз ідемо на бойове тренування на імшану галявину! — закінчила за неї Маколапка.

— Чудово, — буркнув Сойколап.

— Ти можеш піти з нами! — раптом запропонувала Маколапка. Вона повернулася до свого виховника Шипокігтя. — Можна?

— Може, якось іншим разом, — нявкнула Ясносерда. — Ми ще не закінчили оглядати нашу територію, — пояснила вона, звертаючись і до Маколапки, і до Сойколапа.

— А, гаразд, — нявкнула Маколапка.

— Куди ви зараз прямуєте? — запитав Ясносерду Шипокіготь.

— Я збиралася показати Сойколапові старий Громошлях.

Шипокіготь зробив невелику паузу.

— Ви ж будете обережні? — застеріг він. — Не заходьте за Тіньовий кордон.

Сойколап наїжився. Може, у них і одне око на двох, але ж вони не ідіоти! Він уже збирався щось гаркнути у відповідь, але Ясносерда різко нявкнула:

— Я знаю, де кордон, я чую його запах!

Сойколап відчув хвилю докору Шипокігтеві з боку Порохошуба.

— Вогнезір довіряє Ясносердій із Сойколапом, — стиха нагадав він Шипокігтеві.

Вояк затупав лапами по шурхотливій листяній долівці.

— Звісно, — погодився він. — Пробач мені, Ясносердо.

Кішка відповіла на його вибачення кам’яною тишею, а Сойколап відчув певне вдоволення від того, що не до нього одного вояки ставилися поблажливо й зверхньо.

— Попереду крутий спуск, — попередила Ясносерда, коли вони рушили далі.

Та не може бути! Сойколап прикусив язика. Він відчував під лапами стрімкий рельєф.

— Зможеш?

— Звісно, зможу.

Сойколап закрокував уперед. На його подив, схил виявився значно крутішим, ніж він очікував, тож новак чи то упав, чи то зісковзнув багнистою стежкою, намагаючись учепитися за щось кігтями, аж доки не загальмував об кущ вересу.

— Ти живий? — засапано спитала Ясносерда, наздогнавши його.

Сойколап визволився з вересу і кілька разів нашвидку прилизав хутро на грудях.

— Так, усе гаразд, — нявкнув він.

— Ти так недобре впав. Можемо відпочити, якщо хочеш, — запропонувала Ясносерда.

— Я ж сказав, що все гаразд, — прошипів Сойколап. Він струсив із себе шматочки вересу. — Куди тепер?

Новак відчував на собі пильний погляд Ясносердої, але вона нічого більше не сказала про його падіння.

— Ходім, — нявкнула вона. — Можемо перейти до старого Громошляху звідси.

Сойколап подався за Ясносердою, дратуючись на себе за те, що так по-дурному перечепився саме тоді, коли виховниця вже наче почала ставитись до нього як до нормального новака.

Доки вони дійшли до старого Громошляху, здійнявся вітер. Сойколап відчув, що наближається дощ.

— Звідси вже будемо вертатися до табору, — сказала йому Ясносерда, коли вони дійшли до колишньої просіки Двоногів. Тепер вона вже була закинута й заросла.

— Але ж у Громового Клану має бути більше території, ніж оце! — запротестував Сойколап.

— Для одного дня забагато, — нявкнула Ясносерда.

Сойколап набурмосено відвернувся від Громошляху й поплентався за Ясносердою назад до лісу. Він не вірив, що вони не могли би обійти всю територію за один день. Очевидно, Ясносерда вважала, що він не здатен протриматися так довго за межами табору.

Вони крокували поміж деревами. Почався дощ, краплі тарабанили по листі над ними. Сойколап підвів голову, і краплина впала прямо йому на носа. Він здригнувся і струсив вологу. Може, то було й непогано, що вони вже верталися в лощовину. Дощ був холодний, а вітер, який приніс його з-за озера, ще холодніший. Він почув, що кроки Ясносердої пришвидшилися, і здогадався, що вона, мабуть, думає про те саме.

Тоді він застиг.

Вітер приніс іще один запах, сильніший за дощ і листя. На нього нахлинули спогади про ту жахливу погоню через ліс. Лисиця! Новак принюхався і зрозумів, що це був той самий лис, який гнався за ним до краю лощовини — у його хутрі був запах ґрунту й орляка. І він був близько. Сойколап став у захисну стійку й розтулив рота, щоби попередити Ясносерду, але запах страху підказав йому, що вона вже теж помітила звіра.

— Ми повинні знайти патруль Шипокігтя! — прошепотіла виховниця.

Сойколап занюшив повітря, шукаючи слідів патруля. Так би вони дізналися, в який бік бігти. Він з полегшенням віднайшов слабкий запах Шипокігтя, однак було вже пізно. Орляк попереду зашурхотів, і звідти вистрибнув лис і кинувся до них. Серце Сойколапа мало не розірвалося від страху. Лапи молодого лиса загупали по лісовій долівці. Його запах був уже сильніший, а гарчання — нижче, ніж він пам’ятав. Від їхньої останньої зустрічі лис значно виріс.

— Біжи! — наказала Ясносерда, кинувшись поміж лисом і Сойколапом.

— Я тебе не лишу! — крикнув Сойколап. — Я можу битися!

Раптом почулося клацання зубів — лис спробував укусити Ясносерду. Вона зашипіла й ухилилася. Зболений крик лиса сповістив Сойколапові, що вона встигла зачепити його кігтем під час випаду.

Порив повітря скуйовдив Сойколапове хутро — лис промчав повз нього. Він вивернувся, оголивши кігті, та наготувався стрибати. Лис ковзав, намагаючись повернути на слизькому листі, щоб атакувати знову. Сойколап засичав і стрибонув, але щось потягло його назад. Хвіст зачепився за кущ ожини! Сойколап повалився на землю, заплутавшись у колючках. Важка лапа опустилась на його спину, вибиваючи дух. Лис пробіг просто через нього, наново цілячись у Ясносерду.

Одноока войовниця загорлала, в її крику змішалися лють і жах; Сойколап перелякано завмер.

Тоді він почув клич Шипокігтя, всього за кілька кролячих стрибків від них. Патруль прийшов!

Повітря сповнилося бойовими криками — вояки і новаки порснули на галявину, прищуливши вуха й оголивши кігті. Лис люто гаркнув і кинувся до лісу, а на п’яти йому насідали Порохошуб та Ліщинолапка.

Сойколап зіп’явся на рівні й потягнув хвоста, щоби вивільнити його з ожини.

— Сойколапе! — підбігла до нього Маколапка. — Як ти?

Новак витягнув хвоста, видерши частину хутра.

— Нормально! — гаркнув він.

— Лис тебе не поранив? — гукнула Ясносерда.

Сойколап відчув полегшення, почувши голос виховниці. На ній не було запаху крові, а її голос звучав упевнено. Лис її не зачепив.

— Не кажи, що ти намагався битися з лисом! — мовив Шипокіготь. — Тобі треба було бігти по допомогу!

— Я не міг залишити Ясносерду з ним саму, — відповів Сойколап.

— Ти вже мав би розуміти, що ти не рівня лисиці! — прогарчав Шипокіготь.

Сойколап вищирив зуби, але нічого не сказав.

— Як твій хвіст? — співчутливо запитала Маколапка.

Сойколап махнув ним понад листяним покривалом, незважаючи на біль від колючок, які там застрягли.

— Усе гаразд, — буркнув він.

Мабуть, увесь патруль бачив, як він, мов те безпомічне кошеня, зазнав поразки від куща ожини. Сойколапа від носа до кінчика хвоста охопила гаряча хвиля сорому.

— А з Порохошубом і Ліщинолапкою все буде добре? — запитав він.

— Вони відженуть лиса подалі від табору, — відповів йому Шипокіготь. — Не думаю, що він стане з ними битися — після того переляку, що ми нагнали.

— Треба доправити Ясносерду та Сойколапа до табору і вислати за ними патруль, — запропонувала Маколапка.

— Хороша ідея, — погодився Шипокіготь.

* * *

Ближче до вечора повітря охололо, і дощ сповільнився. Сойколап лежав, притиснувшись до землі, у захищеному кущику трави, який Ясносерда зайняла йому того ранку. Він хотів побути сам, і терниста стіна вояцького кубла ховала його від решти табору. Але щойно повернулися Леволап із Золошубом, і він чув їхні голоси з галявини.

— А де Сойколап? — занепокоєно запитав Леволап.

Падуболапка відповіла йому з медичного кубла:

— Я його не бачила, але Ясносерда вже повернулася. Мабуть, він десь у таборі.

— Може, спитаємо її, де він?

Сойколап не хотів, щоб Ясносерда розповіла їм, яким ідіотом він сьогодні себе виставив. Новак вислизнув із кубла й подався до Падуболапки та Леволапа, який сидів біля кагату свіжини.

— Ось ти де! — гукнула Падуболапка.

— Привіт, — буркнув Сойколап. Він пройшов повз них і зняв собі з вершечка мишу.

Падуболапка рушила за ним і підібрала собі горобця. Вона поклала його на землю біля Сойколапа, а Леволап ще трохи побабрався у здобичі й знайшов собі соковиту полівку.

— Я її сам зловив! — гордо оголосив він, кинувши здобич на землю біля Падуболапки.

— Ти зловив здобич у свій перший день? — вражено запитала Падуболапка.

— Ну, — зізнався Леволап, — її помітив Золошуб і показав мені, як підкрадатися.

— Може, він ще й притримав лапою, аби ти зміг її прикінчити, — прогарчав Сойколап.

На мить запала тиша. Тоді Падуболапка провела хвостом по спині Сойколапа.

— Я чула, ви потрапили в халепу, — нявкнула вона. — Це з будь-ким могло статися.

Сойколап скинув із себе її хвіст.

— Але сталося зі мною, — гаркнув він.

— Це тільки твій перший день, — нагадав йому Леволап.

Ага, і ти у свій перший день піймав польову мишу, чи не так?

Падуболапка обнюхала колючки в Сойколаповому хвості й вхопила одну зубами.

— Я сам це можу зробити, — прошипів Сойколап і відсмикнув від неї хвоста.

— Хочеш, я принесу тобі трави? — запропонувала вона. — Я знаю, які можуть полегшити біль і зупинити запалення. — У її голосі чулася гордість.

— Не треба. — Сойколап відкусив шматок миші, але вона була суха й прісна. Він підштовхнув мишу мордою до Леволапа. — Ось, можеш доїсти. Я не голодний.

— Чекай… — мовив Леволап. Проте Сойколап уже понуро пішов геть.

Він рушив до новацького кубла, яке було розташоване під кущистим тисом, що ріс біля таборової стіни. Новак не одразу зрозумів, де вхід, а коли таки його знайшов, то почав заходити обережно. Його бентежили незнайомі аромати — мох, просочений запахами інших новаків, сильна нотка тисової живиці. Він не мав жодного уявлення, що його оточувало і де йому лягати.

— Гей, Сойколапе, — долинув із дальнього кінця кубла голос Ліщинолапки. — Тут нема нікого, лиш я. Просто йди на мій голос. Біля мого кубла є чистий мох, можеш спати тут.

Сойколап був занадто втомлений і сумний, аби різко реагувати на те, що йому намагаються допомогти. Він вдячно закрокував до гнізда Ліщинолапки, і, крок за кроком, запахи навколо нього почали впорядковуватися, ніби зграйка пташок, які одна за одною сідають на дерево. Він відчув застояний запах Маколапки — вочевидь, вона не заходила сюди ще зі світанку. У Бубколаповому гнізді запах був свіжіший, а гніздечко Медолапки пахнуло тепло, ніби вона щойно з нього вилізла. Сойколап обережно петляв поміж невеличкими острівцями запаху, аж доки не знайшов чистий мох біля Ліщинолапки.

— Дякую, — промурмотів він, вмощуючись.

— Прошу, — сонно відповіла вона.

Сойколап був радий, що вона звучала надто втомленою, аби говорити. Зараз він хотів лише одного — заховати свого носа під лапою і заснути.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

У нічному небі мерехтіла Срібносмуга. Сойколап підіймався вузькою долиною. Він підвів погляд на щербаті скелі, що простягалися вздовж його стежки, гострі, мов зуби лисиці. Попереду на гірському схилі витанцьовував струмочок, мерехтливо граючи в місячному сяйві. Із сірих вершин віяв холодний вітер, куйовдячи його хутро, наче водне плесо. Враження в нього було таке, ніби він ішов цією стежкою вже багато днів, і все одно мусив підійматися проти струмка в гори.

Раптом його в бік штурхнула чиясь лапа, боляче вдаривши між ребрами. Сойколап здригнувся. Він закліпав, розплющив очі, але побачив тільки темряву.

Він спав.

Лапа знову його штурхнула.

— Ну відчепись! — поскаржився він.

— Пробач! — нявкнув Леволап.

— Чого це тобі не лежиться? — підвів морду Сойколап. Він відчував запах роси на листі й здогадався, що тільки-тільки заходить на світанок.

— Ми йдемо на прикордонний патруль із Золошубом та Ожинокігтем, — захоплено пояснив Леволап.

— Подумаєш, — буркнув Сойколап. — Ожинокіготь бере вас тільки тому, що зараз на кордонах нічого такого не відбувається.

— А як же те, що Тіньовий і Вітряний Клани залишають додаткові помітки?

— Ти боїшся запахів? — форкнув Сойколап.

Леволап різко від нього відвернувся.

— Пробач, — промурмотів Сойколап. — Я певен, що буде цікаво.

— Ага, — тихо погодився Леволап. — Побачимося пізніше.

Не кажучи більше ні слова, він вийшов із кубла, а за ним подався й Бубколап.

Сойколап забурився ще глибше у своє гніздо — тепер, коли Леволап пішов, стало прохолодно. Він спробував знову заснути, але сон не йшов.

Свіжий запах світанку поволі просочувався в кубло. Мишколап і Ліщинолапка вже почали позіхати й потягуватися.

Ліщинолапка поторсала Сойколапа.

— Годі вже прикидатися, що ти спиш, — нявкнула вона.

Сойколап неохоче підвів голову.

— Бубколап уже пішов? — запитала новачка.

— Так.

— Ну добре, — розчаровано нявкнула Ліщинолапка. Їй стало шкода, що не застала брата. — Побачу тоді його пізніше на бойовому впоряді.

— Ліщинолапко! — почувся зі входу низький голос Порохошуба. — Кагат свіжини порожній. Візьми Мишколапа, підемо на лови.

Ліщинолапка розпушила хвоста.

— Чудово, — нявкнула вона. — Я вже думала, що доведеться цілий ранок чистити кубло старійшин!

«Навіщо їм тепер це робити, якщо є я? — подумав Сойколап, коли вона вийшла з кубла разом із Мишколапом. — Кошенятам Маргаритки дають важливіші завдання, ніж мені, а вони ж навіть не народжені в Клані!»

— Привіт, Сойколапе! — гукнула Маколапка. — Як твоя перша ніч у новацькому кублі?

— Чудово, — байдуже нявкнув Сойколап.

Попелюшколапка теж вже прокинулася.

— Що сьогодні робитимеш? — запитала вона.

— Ну, я не йду в патруль і не йду на лови, — мовив Сойколап.

— Може, Ясносерда запланувала для тебе бойове тренування, — припустила Маколапка.

— Сподіваюся! — додала Попелюшколапка. — Ми сьогодні маємо впоряд на галявині. Було б чудово, якби ти теж міг приєднатися.

Сойколап не відповів.

— Сподіваюся, там побачимось, — гукнула Маколапка через плече, виходячи з кубла.

«Ага, а зайці навчаться літати», — пробурмотів про себе Сойколап.

У кублі залишилася тільки Медолапка, і вона швидко заснула знову. Сойколап не збирався чекати, поки вона прокинеться й теж почне базікати про те, які в неї на сьогодні прекрасні завдання. Він виліз зі свого гнізда і вийшов із кубла.

Морозна земля під лапами сповістила йому, що сьогодні небо ясне. У таборі вже вирувало життя, хоч сонце ще й близько не почало зігрівати лощовину. Вогнезір стояв із Орлякошубом та Косариконогом, вони організовували мисливські та прикордонні патрулі. Листоплеса прямувала до ясел, а Вивіркострибка ділилася язиками з Бурешубом та Студнею.

Ясносердої ніде не було. Мабуть, вона забула про Сойколапа й пішла в досвітній патруль без нього. До горла новака підступив клубок від обурення. Я їй покажу, що я не безкорисний!

Він побіг через галявину до тунелю, що вів до таборового виходку. На тому боці він почув запах Піскошторми, яка поверталася на терен. Часу відступати не було. Він пірнув уперед і заліз під кущ орляка. Піскошторма зупинилася, і Сойколап почув, як вона принюхується. Він затамував подих, молячись до Зореклану, аби кішка його не помітила. Піскошторма ще мить постояла, а тоді пішла далі через тунель до табору.

Сойколап полегшено видихнув і, вилізши з-під орляка, струсив із хутра засохлий листочок. Він швидко знайшов стежку, якою вони з Ясносердою йшли вчора. Якщо Ясносерда не збирається показувати йому цілу територію Громового Клану, він дослідить її сам. Він збирався почати з прогулянки до озера. Так далеко новак ще ніколи не заходив, а свіжий запах вітру та води збуджував його уяву.

Підійматися стежкою та знову виходити на хребет було легко, і коли він вийшов на пагорб, то вже був готовий до крутого спуску. Новак зліз униз, тримаючись кігтями, щоби трохи сповільнитися, і, коли доліз до куща вересу, об який загальмував минулого разу, то рушив в інший бік від Громошляху.

Сойколап пішов пологою стежинкою через ліс. Пробиратися крізь підлісок було легко: він просто йшов за своїми вусами, впевнено крокуючи по встеленій листям долівці. Проте ліс та підлісок потроху починали рідшати, а схил виположувався. Земля стала м’яка й гола, пружна від моху. Його хутро черкнув кущ вересу.

Новак покуштував повітря, гадаючи, наскільки далеко він був від озера. Учора вітер віяв на берег з-понад води, і він відчував його досить чітко. Проте сьогодні вітер дув із території Громового Клану, не даючи жодних підказок про те, що лежало попереду. Сойколап почав наслухати шамотіння води на березі, проте воно здавалось дуже далеким, і важко було визначити, звідки долинав звук.

Раптом його передня лапа зісковзнула в дірку в землі. Він натрапив на заячу нору. Лапа вивернулася, і всю ногу простромив біль. Сойколап, кривлячись, виліз із нори й лизнув ушкоджену кінцівку. Травма була не смертельна, проте він ще кілька митей повагався, перш ніж наважився ступити на землю.

Тут взагалі не так, як у лісі. Оце вперше Сойколап задумався, чи справді доброю ідеєю було піти в розвідку наодинці. Проте він був рішуче налаштований дійти до озера сам. Новак обережно опустив лапу, і, на щастя, вона витримала його вагу.

Новак подався вперед, здригнувшись, коли вода з багнистого ґрунту просочилася в хутро між його кігтями. Раптом його передні лапи занурилися в болото. Крижане драговиння засмоктало його аж по груди. Зореклане, поможи! Він почав задкувати, відчайдушно чіпляючись задніми кігтями за тверду землю. Одним сильним ривком кіт визволив свої передні лапи з мочари і викрутився всім тілом, вхопившись за найближчий кущик вересу. Тоді продерся крізь їжакувате гілля і зупинився, тремтячи, на сплетінні коріння.

«Я мушу перевіряти землю, перш ніж ступати», — застеріг він себе. Його серце гупало так голосно, що заглушало шум хвиль та вітру. Новак обережно витягнув одну лапу й промацав ґрунт з того боку вересу. Він був пружний від моху, проте твердий, тож Сойколап вислизнув із куща і сторожко закрокував уперед.

Уважно зосередившись, новак промацував собі шлях, один повільний крок за іншим, весь час тримаючись поближче до вересу, — треба було мати за що зачепитися, якщо він знову послизнеться. Так потрошку-потрошку земля під лапами ставала все твердішою й сухішою. Схил знову крутішав, і Сойколап відчув, що попереду нього побільшало простору. Він уже став трохи більш певний і розслабився. Тоді покуштував повітря. Вітер усе ще віяв з-поза спини, несучи знайомий запах дому. Сойколап задумався на мить, чи не вернутись йому назад, проте відкинув цю думку. Я не здамся!

Він спробував зобразити в уяві краєвид і запам’ятати його, щоб наступного разу, коли сюди потрапить, іти вже більш упевнено. Пружний мох переходив у м’яку траву. Далеко позаду чулося шурхотіння лісу. Шепіт озера тепер був гучніший, і лапи кота аж засвербіли від захоплення. Сойколап прискорив ходу, насолоджуючись привіллям: теплом сонця на обличчі, доторком вітру до хутра.

Щасливий новак знову покуштував повітря.

Вітряний Клан!

Його охопила тривога. Запах Вітряних котів тут був такий сильний, що перебивав його власний. І все ж він не чув навколо жодного руху. Сойколап був певен, що поблизу нікого не було. Невже він перейшов кордон, не усвідомлюючи цього?

Сойколап збентежено розвернувся, шукаючи запаху дому. Він перелякано ступив назад — і земля без попередження зникла. Він замахав лапами, намагаючись вхопитися за якусь гілку чи камінь, проте навкруги була лише порожнеча. Він полетів униз.

А тоді упав у воду.

Крижана вода вибила з нього дух, і новак опинився в полоні хвиль. Його легені благали про повітря, а він усе намагався з’ясувати, де верх, а де низ. Сойколап спробував закричати, проте тієї ж миті вода залила його рот, очі й вуха.

Я втону!

Раптом щось вхопило його за загривок і сіпнуло. Щось тягнуло його крізь воду. Він інстинктивно припинив пручатися й обм’як, мов кошеня в зубах матері. Новак покірно дав потягнути себе вгору і нарешті опинився на поверхні. У грудях страшенно пекло.

Сойколап зробив жадібний ковток повітря й випадково захлинувся водою. Він так закашлявся, що його мало не знудило.

— Сиди спокійно! — прошипів чийсь голос крізь стиснені зуби.

Сойколап відчував, як його незграбно тягнуть крізь хвилі. Коли він спробував помацати дно, його лапи наштовхнулися лише на воду.

— Припини крутитися! — знову просичав голос, і Сойколап раптом відчув, як хутро треться об рінь. Невідомий рятівник витяг його з води на кам’янистий берег.

Сойколап повалився на землю, хапаючи ротом повітря. Чиїсь лапи почали натискати йому на груди, виштовхуючи з легень воду.

— Він виживе? — почувся неподалік схвильований нявкіт юної кішки.

Сойколап був занадто переляканий, щоб розрізняти запахи навколо.

— Хто тут? Ви вояки? — крекнув він.

— Ти про що? — почулося збентежене питання, а тоді шокований вигук: — Він незрячий!

— Що, заради Зореклану, він тут робить сам? — почув Сойколап нижчий голос і впізнав розлючене шипіння свого рятівника.

Новака почав вилизувати чийсь шорсткий язик, масажуючи його холодне тіло. До нього додався ще один, і Сойколап знову заплющив очі й безпорадно лежав, впускаючи в себе тепло і спокій ритмічних рухів.

Коли в думках прояснилося, він зрозумів, що ці коти були з Вітряного Клану. Їхній запах був такий самий, як той, що долинав учора з пустиря. І їх було четверо — двоє старших, двоє молодших. Вояки зі своїми новаками?

— Білохвістко, з ним усе буде гаразд? — нявкнула новачка. Вона обережно підійшла ближче й сіла біля Сойколапа. Він відчував, як тремтить її хутро.

— Звісно, Вересолапко, все буде добре. — То був голос не його рятівника, а лагідний нявкіт воячки. — Ти мене чуєш?

Сойколап кивнув. Він незграбно підвівся й сів. У його вухах ще було повно води, і він потрусив головою. Затріскотіла рінь — Вітряні коти відскочили від бризок, що посипалися з його промоклого хутра.

— Як це типово, Громовий кіт нам віддячує, намагаючись нас потопити! — цього голосу Сойколап раніше не чув. Він здогадався, що то був інший новак — хлопчик.

— Бризолапе, досить причитати! Це лише кілька крапель води, — суворо відповів йому старший кіт. Сойколап відчув на своїй щоці теплий подих. — Що ти робив так далеко від свого табору? — запитав він. — З тобою хтось є?

— Воронокриле, будь ніжніший, — попрохала Білохвістка. — У нього був шок. — Теплий язик лизнув Сойколапову щоку. — Ти вже в безпеці, маленький.

Сойколап прилинув до неї, ховаючись від вітру в її теплому сухому хутрі.

— Я Білохвістка, — мовила воячка. — Це Воронокрил, а це наші новаки, Вересолапка і Бризолап. Ми тебе не скривдимо.

— Думаю, він про це вже здогадався з того, що ми щойно врятували йому життя! — пробурмотів Бризолап.

— Воронокриле, було б непогано, якби ти трохи навчив свого сина розуму! — різко нявкнула Білохвістка, а тоді знову обернулася до Сойколапа. — Що ти робив тут сам? Ти знав, що йдеш на територію Вітряного Клану? В тебе якісь проблеми?

— Ні, але будуть, — стиха нявкнув Сойколап.

— Та ще б пак, — форкнув Воронокрил. — Про що твій Клан думав, коли відпускав тебе самого?

Вересолапка нахилилася ближче, торкаючись Сойколапового хутра своїми вусами.

— Ти бачиш хоч що-небудь? — зацікавлено спитала вона.

Бризолап чмихнув.

— Якщо бачить, то він, мабуть, геть дурний, що отак стрибає прямо зі скелі!

— Я не стрибав зі скелі! — прошипів Сойколап.

— Нам це точно не привиділося, — відповів новак.

— Бризолапе, тихо! — насварив Воронокрил.

Бризолап замовк, але Сойколап чув, як роздратовано посмикується його хвіст над камінням.

— Мабуть, краще відведу його назад до Громового Клану, — нявкнув Воронокрил. — Ти зможеш іти? — запитав він Сойколапа.

Новак кивнув і підвівся. Його ноги все ще трохи трусилися, але він не збирався виказувати цього, щоб не дати Бризолапові новий привід насміхатися з Громового кота.

— Дякую, що врятували мене, але я можу сам знайти дорогу додому, — ввічливо нявкнув він.

— Ну вже ні, я не відпущу тебе знову самого бродити, — наполіг Воронокрил. — Білохвістко, відведи Вересолапку та Бризолапа до табору.

Він поклав хвоста Сойколапові на плече й повів угору берегом.

— Як тільки вернешся, піди до своєї медикішки! — гукнула йому вслід Білохвістка.

Дорогою до Громового табору Воронокрил майже не розмовляв. Він лише час від часу кидав застереження, коли вони проходили понад кролячими норами чи корінням, через які Громовий новак міг перечепитися. Сойколапа така тиша задовольняла. Територія здавалася незнайомою, а сам він був надто розлючений, аби зосередитися на чомусь, окрім поодиноких Воронокрилових вказівок. Сойколапа дратував хвіст вояка, що легко торкався його плеча, проте він не скаржився. У нього вже й так було достатньо проблем. Оце вчергове його спроба довести, що він не гірший за інших котів у Клані, завершилася катастрофою.

«Я знаю це місце», — раптом подумав він. Похила земля під його лапами була встелена галузками. Над головою шелестіли дерева. До лощовини вже було недалеко. У Сойколапа завмерло серце. Як він пояснить, чому пішов без Ясносердої? Що скаже його тато? Новак відчув запахи Громового патруля і зрозумів, що Вивіркострибка, Бурешуб та Студня йшли прямо до них. Він напружив плечі.

— Воронокриле? — почувся з орляка попереду здивований нявкіт Бурешуба.

Кроки пришвидшилися.

— Сойколапе! — у нявкоті Вивіркострибки бриніли водночас полегшення і злість. Вона притулилася мордою до його вогкого хутра. — Що, заради Зореклану, з тобою сталося? — воячка почала активно вилизувати сина поміж вухами. — Де ти його знайшов? — запитала вона Воронокрила.

— Він забрів на Вітряну територію, — понуро пояснив Воронокрил. — Довелося виловлювати його з озера.

Сойколап похилив голову, його шкіра палала від сорому. І, що ще гірше, він відчував зніяковіння Вивіркострибки, яке лише посилилося, коли Воронокрил повів далі:

— Ваші кошенята завжди ходять самі?

— Я не кошеня, я новак! — відрубав Сойколап. Він відчув, як мама провела хвостом йому по губах, змушуючи замовкнути.

— Воронокриле, — прохолодно нявкнула вона, — мені здається, що у Вітряному Клані теж були коти, які заходили надто далеко.

У її голосі чулася нотка, якої Сойколап не розумів. А от Воронокрил — явно, що так. Вітряний вояк відсмикнув хвоста від Сойколапа і форкнув.

— Вам краще відвести його до табору, — нявкнув кіт. — Він мало не втонув, а вода була крижана.

— Саме так, — погодилася Вивіркострибка. Вона легенько підштовхнула Сойколапа униз на стежку, що вела до тернової загорожі.

На його подив, Воронокрил спустився до лощовини разом із ними. Вивіркострибка на це нічого не сказала, а в кроках Бурешуба відчувалася радість, коли той ішов поруч із Вітряним вояком.

Студня склала компанію Сойколапові.

— Не соромся, — муркнула вона йому на вухо. — Я потрапляла і в гірші халепи, коли ще тільки тренувалася.

Вона притиснулася своїм теплим боком до його холодного й мокрого хутра. Він розумів, що гірська кішка лише намагалася його підбадьорити, проте це не допомогло.

Раптом почулося шелестіння тернової огорожі, і з виходу до них помчав Мишколап.

— Ви його знайшли! — радісно вигукнув новак.

Вивіркострибка зітхнула:

— Так, ми його знайшли.

— Піди знайди патруль Ясносердої та скажи, щоб уже не шукали, — нявкнув Бурешуб до Мишколапа. — Запитай Хмарохвоста, чи можна тобі взяти із собою Попелюшколапку.

— Так, Бурешубе, — нявкнув Мишколап і чкурнув назад на терен.

Вивіркострибка повела їх крізь тунель. Сойколап стиснув кігті й подався за нею.

— Іди прямо до Листоплесої, — стиха порадив йому Бурешуб.

— Я прийду до тебе, коли поговорю з Ожинокігтем, — нявкнула Вивіркострибка. — Треба йому сказати, що ти в безпеці.

Почуваючись ницим, немов той черв’як, Сойколап прослизнув до медичного кубла. Воронокрил подався за ним. Сойколап збентежено закліпав. Цей Вітряний вояк збирався переслідувати його всюди? Яка ж інакша у Воронокрила могла бути справа до Громової медикішки? Та новак не хотів нічого в нього питати. Натомість він спробував зрозуміти, що відчував Воронокрил, проте це було так само марно, як намагатися залізти в кущ ожини, — нічого, крім колючок.

Сойколап увійшов крізь тунель до медичного кубла. Листоплеса миттю обернулася й підбігла до нього. Її полегшення війнуло на нього, мов порив вітру.

— Ти живий.

Раптом вона насторожилася, повернувши голову й побачивши Воронокрила, який увійшов крізь ожинник. У Сойколапа по шкірі пробігли сироти від тої напруги, що змушувала повітря сипати іскрами, немов блискавка в зеленлист.

— Привіт, Воронокриле, — нявкнула Листоплеса. Її голос звучав так, ніби в неї в горлі застряг будяк.

— Листоплесо. — Привітання Воронокрила було скупе, але тільки зараз Сойколап уперше відчув, що під хутром Вітряного вояка заворушилося щось інше, аніж роздратування. — Я був коло озера з Бризолапом і його виховницею, коли ми його знайшли.

Листоплеса заціпеніла.

— Твій син уже став новаком?

Її голос звучав надламно.

— Так, — відповів Воронокрил якось надміру сухо.

— Сойколапе! — до нього підбігла Падуболапка й потерлася мордочкою об щоку. — Ти виглядаєш, мов потопельник!

На Сойколапа раптом навалилася втома, і він опустився на землю.

— Падуболапко, принеси трохи чебрецю, — наказала Листоплеса.

Новачка помчала вглиб кубла і за мить повернулася, засапана й розкуйовджена, з повним ротом зілля. Сойколап розпізнав запах романця, а не чебрецю.

— Навряд чи йому треба збивати гарячку, — нетерпляче нявкнула Листоплеса. Вона побігла до припасів зілля сама і принесла жмуток чебрецю.

Воронокрил стояв і мовчки дивився.

— А чому я даю йому чебрець? — запитала Листоплеса Падуболапку, поклавши зілля біля Сойколапа.

— Щоб зігріти його? — припустила новачка.

Листоплеса похитала головою.

— Щоб його зігріти, можна просто лягти біля нього, — нявкнула вона.

Падуболапка сіла й притулилася до Сойколапа всім тілом.

Листоплеса підсунула ліки ближче до новака.

— Чебрець допоможе йому заспокоїтись і зняти переляк, — пояснила вона, а тоді лизнула Сойколапа в щоку. — З’їж це все, — мовила медикішка. — Воно смакує не так уже й погано, а я пошлю Падуболапку принести смачну свіжу мишку, щоби прибрати післясмак, коли ти трохи відігрієшся.

Сойколап проковтнув зілля без жодних слів. Він був надто втомлений і змерзлий, щоб сперечатися. Повіки опустилися, тепло сестриного тіла поволі проникало в його хутро. Новак усе ще ледь-ледь відчував ту пронизливу емоцію, що пробігла між Воронокрилом та Листоплесою, проте навіть вона вислизнула від нього, і він полинув у спокійний сон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Леволап підвів погляд на повню, що яскраво сяяла над лощовиною. Це Зборище не зупинять хмари.

Порохошуб, Косариконіг та Золошуб уже чекали біля виходу з табору. Вогнезір стояв під Високим Виступом, стиха розмовляючи з Піскоштормою та Ожинокігтем.

— Чого ми чекаємо? — метушилася Падуболапка, переминаючи траву своїми гострими кігтями.

— Мабуть, ще недовго, — нявкнув Леволап. Він почувався не менш збудженим, ніж його сестра. Це було їхнє перше Зборище — їхня перша можливість познайомитися з новаками з ворожих Кланів, поділитися історіями й порівняти впоряди — знаючи, що наступна їхня зустріч може бути в битві, з оголеними кігтями й зубами.

— Здається, Вогнезір чекає на Листоплесу, — додала Ліщинолапка.

— Чому вона так довго? — заскиглила Падуболапка. — Вона ж просто перебирає трави, які ми зібрали перед сонцепіком.

— Може, вона перебрала б їх швидше, якби їй допомогла новачка, — зауважив Бубколап.

— Я намагалася допомогти! — заперечила Падуболапка. — Та Листоплеса сказала, що їй швидше зробити це самій.

Вуса Мишколапа смикнулися.

— Ти впевнена, що тобі судилося стати медикішкою?

— Звісно, — форкнула Падуболапка. — Одного дня ти будеш так чекати, поки я вийду з медичного кубла!

— Не зважай, вони просто жартують, — заспокоїв її Леволап.

Йому здавалося дивним, що всі кошенята Маргаритки йдуть на Зборище, а кланонароджені — Попелюшколапка, Медолапка і Маколапка — залишаються на терені. «Мабуть, так справедливо, — подумав він. — Троє Кланонароджених новаків і троє приймаків». Він зітхнув. Ну, було би троє, якби…

Він озирнувся на Сойколапа і зітхнув. Новак від самого заходу сонця сидів біля входу до їхнього кубла. Йому заборонили йти на Зборище — як покарання за його виправу, що мало не закінчилася утопленням в озері. Тепер він розлючено зиркав із тіней, не зводячи свого невидющого блакитного погляду з брата й сестри, які жартували з кошенятами Маргаритки, чекаючи виходу.

Ну чому Сойколап такий нерозсудливий? Тепер, коли вони вже були новаками, стало ще важче: Леволап був настільки зайнятий своїми обов’язками, що не міг приглядати за Сойколапом, як раніше. На нього накотило почуття провини, однак він швидко його відкинув. Тепер він мав обов’язки перед Кланом. Сойколапові доведеться самому навчитися розуму.

Леволап підійшов до брата й прилизав йому хутро між вухами.

— Шкода, що ти не можеш піти, — нявкнув він.

— Лише тобі, — буркнув Сойколап.

— Ти знаєш, що це не так, — заперечив Леволап. — Ти сам винен, що тебе лишають у таборі.

— Може, Вогнезір просто не хоче брати сліпого кота на Зборище.

— Ти про що?

— Про те, що не личить мати у Клані такого новака, як я, — прогарчав Сойколап.

Невже це була правда? Перш ніж Леволап устиг щось відповісти, почувся вигук Вогнезора.

— Мушу йти, — сказав він Сойколапові. — Але я розкажу тобі все, коли вернемося.

Леволап побіг за іншими новаками, які вже прямували до виходу. Вогнезір став на чолі загону і, коротко кивнувши, помчав крізь тунель. Леволап влився до гурту. Його серце запалало, коли їхні лапи всі воєдино забарабанили по лісовій долівці. Він відчував, як треться об нього хутро Падуболапки, сиплячи іскрами від захоплення. За мить вони вже вискочили з тунелю й побігли вгору схилом.

Вони промчали повз Небесний Дуб і спустилися до озера. Камінці на березі затріскотіли під їхніми лапами. Рінь колола Леволапові подушечки, проте він не зважав — він уже бачив острів на протилежному краю, що здіймався з води, порослий деревами. Їхні стрункі безлисті гілки сягали аж до всіяного зорями неба, тремтячи, немов вуса. Леволап радісно смикнув хвостом.

Коли коти вийшли на довгу дорогу через Вітряну територію, Вогнезір сповільнив ходу. Вони минули конярку, де колись мешкала Маргаритка, і перейшли на землі Річкового Клану, весь час тримаючись за п’ять хвостів від берегової лінії, як і було домовлено. Ближче до острова земля ставала багнистіша. Леволап мало не послизнувся, тож стишив крок. Він не хотів прийти на Зборище закаляний болотом. Він уже розрізняв темні постаті, що струменіли поваленим деревом, яке утворювало місток з берега на острів. Запах Вітряного Клану змішався із запахами Тіньового та Річкового.

— Ти згадаєш про прикордонні помітки? — почувся голос Леволапового тата. Новак глянув повз Мишколапа та Косариконога й побачив Ожинокігтя, який крокував поруч із Вогнезором.

— Ти про те, що Тіньовий і Вітряний Клани помітили кожне дерево і кожну травинку на наших кордонах? — запитав Вогнезір.

— Так, — відповів Ожинокіготь.

— Я не можу вказувати іншим Кланам, що їм робити на їхній території, — нагадав йому Вогнезір.

— Але це відкритий прояв ворожості! — прогарчав Ожинокіготь.

— Ми не будемо на це реагувати, — сказав йому Вогнезір. — Поки що.

— Вогнезір має рацію, — їх наздогнав Золошуб. — Краще частіше висилати прикордонні патрулі, аніж робити іншим Кланам такий подарунок, показуючи, що ми через них хвилюємось.

— Чому б ми мали хвилюватися через якийсь сморід Тіньового Клану! — вигукнув Вогнезір. Він пробіг останні кілька хвостів до поваленого дерева і пригальмував біля переплетеного коріння.

Леволап глянув на стовбур, що сполучав берег з островом. Повітря було наповнене запахами Вітряного, Тіньового та Річкового Кланів.

— Ми, мабуть, прийшли останні! — прошепотів він до Падуболапки. Раптом йому стало ніяково зустрічатися з усіма Кланами одразу. — Як думаєш, історії Папоротехмарки про Тіньовий Клан — це правда?

— Ти що, справді віриш, що вони залишають своїх старійшин помирати з голоду? — докірливо нявкнула Падуболапка.

— Ну, ні, — промурмотів Леволап. — Але що, як усі інші новаки більші за нас?

— Ми стали новаками тільки чверть повні тому, — нагадала йому Падуболапка. — Там мусять бути новаки, більші за нас.

Вогнезір застрибнув на повалене дерево та обережно закрокував на протилежний берег, а тоді зіскочив на землю. Рінь під його лапами зашурхотіла; він озирнувся на своїх побратимів та посестер. Ожинокіготь подався за ним, а тоді перейшов Порохошуб, і, перш ніж Леволап устиг отямитися, перед ним на колоду вже застрибувала Падуболапка. Гладка чорна вода плинула попід нею, лагідно накочуючи на трухляві гілки, що підтримували стовбур, спираючись на дно озера. Новачка пробралася поміж вузлуватим гіллям і нарешті перейшла. Тоді зіскочила на землю й обернулася на Леволапа.

Тремтячи від захоплення, новак виліз на гілку. Кора виявилася вельми слизькою, і його лапи заковзали в усіх напрямках. Він відчув, як колода похитнулась, і, озирнувшись, побачив, що за ним застрибнув Золошуб. Попереду стирчав шматочок кори у місці, де колись була гілка. Він обігнув його всім тілом, зосередивши погляд на дальньому краю дерева.

Раптом його передня лапа послизнулася і злетіла зі стовбура. Він відчув, що починає падати, і з жахом вирячився на холодну воду, що зяяла чорнотою внизу.

Позаду зблиснуло сіре хутро, і Леволап відчув, як чиясь морда підштовхує його в бік. Вона підтримувала його, аж доки він не відновив рівновагу. Виховник врятував Леволапа від ганебного початку його першого Зборища.

— Дякую! — засапано нявкнув Леволап.

— Перший раз завжди складно, — відповів Золошуб.

Леволап витягнув кігті та, немов білка, хапався за стовбур решту дороги. Дійшовши до протилежного берега, він зістрибнув униз, щасливий знову опинитися на твердій долівці. Камінці приємно студили натерті подушечки.

— Я вже на мить подумала, що бути тобі риб’ячим їдлом, — мовила йому Падуболапка.

— Я теж! — муркнув Леволап.

Йому так кортіло побігти вже до лісу, подивитися, що там, проте він змушений був чекати, поки перейдуть інші. Ліщинолапка пропетляла між стирчаками, Бубколап протиснувся своїми могутніми плечима, а Косариконіг прослизнув між гіллям, немов змія, — він уже явно звик до цього переходу. Леволап почувався дуже маленьким та недосвідченим, проте все ж підніс підборіддя і змусив своє хутро влягтися.

Нарешті на острові опинилися всі Громові коти. Вогнезір окинув їх поглядом, а тоді, кивнувши, повернувся й пішов до лісу. Нарешті! Леволап помчав поміж стовбурами, чіпляючи хутром орляк. Його вуха посмикувалися від хвилювання. Ліс поступово рідшав, попереду видніла галявина.

Там усюди були коти. Леволап іще ніколи не бачив стільки різних відтінків та кольорів хутра. Одні були худі, інші — широкоплечі. Більшість виглядала значно дебелішими за нього. Леволап навіть не уявляв, що навколо озера живе стільки котів, а їх же було навіть не половина від кожного Клану! На дальньому краю галявини, де крізь гололистовий ліс прозирало мерехтливе плесо озера, він побачив Великий Дуб — центр Зборища.

— Це те, чого ти очікував? — прошепотіла Падуболапка.

— Я й не уявляв, що тут буде стільки котів. — Леволап витріщився на Річкового кота, в якого було настільки гладке хутро, що воно аж переливалося в місячному сяйві, коли той напружував м’язисті плечі. — Уяви: зустрітися з ним у битві! Я відтепер буду тренуватися вдвічі більше.

— Як ти можеш думати про битви? — докірливо нявкнула Падуболапка. — Сьогодні перемир’я. Ти мав би думати про те, чи мислить він, як Громовий вояк. — Вона примружила очі. — Якщо ти знаєш, як мислить твій ворог, ти вже наполовину виграв битву.

Леволап скоса глянув на сестру. Де вона набралася цього всього? Ось він стоїть і думає, чи зможе побороти кого-небудь із цих котів у бійці, а вона вже продумує бойові стратегії, ніби провідниця Клану.

Мишколап зблиснув очима.

— Може, просто піти його запитати?

Падуболапка зойкнула.

— Ми справді можемо підходити і говорити з будь-ким?

— Ну, вам краще все-таки говорити з новаками, — застеріг Мишколап. Він кивнув на групку невеликих Річкових котів. — Вояки з інших Кланів не є небезпечні, просто їм буде не дуже цікаво розмовляти з якимись надокучливими новаками.

— А що, коли вони заговорять до нас? — запитав Леволап.

— Будьте ввічливі й не видавайте забагато інформації, — попередила Ліщинолапка. — Дехто з вояків зможе скористатися вашою недосвідченістю й вивідати, що відбувається у Громовому Клані.

— Мишколапе, а ти видав якісь таємниці на своєму першому Зборищі? — запитала Падуболапка.

— Звісно, ні! — форкнув Мишколап.

— Ага, ну та! — саркастично вигукнув Бубколап. — Якби я не заткнув тобі рота своїм хвостом, ти би розповів Бурошубці, що Вогнезір збирався відмовитися від землі біля річки ще до того, як він сам устиг це оголосити.

— Але вона ж воєвода Тіньового Клану! — запротестував Мишколап. — Я ж не міг просто її проігнорувати.

— Але ти й не мусив розповідати їй усю історію свого Клану, — нявкнув Бубколап, посмикуючи вусами.

— Ну, — нявкнула Падуболапка, — я буду слухати, про що говоритимуть усі інші.

Вона подалася до товариства круглооких Річкових новаків, коли це зненацька до неї через галявину підбігла невеличка світла кішка.

— Падуболапко!

То була Річкова новачка-медикішка. Її ясно-зелені очі блищали в місячному сяйві.

— Верболапко, привіт! — Падуболапка зупинилася, щоб з нею привітатися.

Верболапка радісно на неї глянула.

— Мільгокрила казала, що ти тепер новачка Листоплесої.

Падуболапка кивнула.

— Так і є.

— Чудово! — нявкнула Верболапка. — У тебе вже був сон від Зореклану?

— Ні, ще ні.

— Думаю, скоро буде, — запевнила її Верболапка. — Ходімо! — Вона обгорнула Падуболапку своїм хвостом. — Я познайомлю тебе з іншими медикотами.

Верболапка повела Падуболапку до місця, де Листоплеса ділилася язиками з групою котів. Леволап відчув укол заздрощів. Як новачка медикішки його сестра матиме особливий зв’язок з усіма Кланами. Він схвильовано переминався на лапах, оглядаючи незнайомі обличчя навколо. Та тоді пригадав, що перемир’я тривало всього одну ніч. Ці коти були його ворогами. Немає сенсу заводити друзів. Його обов’язок — познайомитися з ними, аби дізнатися їхні сильні сторони — і слабкі теж — задля моменту, коли вони стрінуться в битві.

— Іду поговорю із Зайцелапом, — мовив Бубколап.

— Я теж, — нявкнула Ліщинолапка.

Леволап, залишившись наодинці з Мишколапом, роззирався галявиною. Він помітив тісну купку котів, які дивилися на всіх з-під Великого Дуба. Кольори їхніх шубок губилися в тінях, і було в їхніх очах щось таке, від чого він аж здригнувся.

— Вони з Тіньового Клану? — прошепотів Леволап до Мишколапа.

Новак кивнув.

— Не треба їх боятися. Їм подобається виглядати так, ніби навколо них — самі вороги. Та коли пробуєш із ними заговорити, виявляється, що вони нормальні.

— Ти впевнений? — Леволапа це не надто переконало.

Проте Мишколап його вже не чув.

— Мільколапко! — нявкнув він.

Новак дивився на юну біло-сіру Річкову кішку з пухнастим, немов у кошеняти, хутром.

— Вона ніби щойно з ясел, — мовив Леволап.

Мишколап смикнув вухами.

— Мільколапка на цілу повню старша від мене, — відповів він. — Ходімо поговоримо з нею. Побачиш, вона не така беззахисна, як здається.

Леволап подався за Мишколапом до Мільколапки, яка сиділа із ще двома Річковими новаками — сірим котом і коричневою кішкою. У носі в нього засвербіло від їхнього запаху. Він уже розпізнавав запахи Тіньового та Вітряного Кланів за їхніми прикордонними помітками, а от свіжий рибний аромат Річкового Клану був йому незнайомий.

Мільколапка кивнула їм. Хоч вона виглядала меншою та слабшою за своїх побратимів і посестер, її бурштиновий погляд був гострим і розумним.

— Твій друг? — запитала вона Мишколапа.

Новак дивився на неї замріяними очима.

— Так, це Леволап.

— Привіт, Леволапе, — нявкнула Мільколапка. — Це Стриболапка, — вона кивнула на коричневу смуганьку біля себе, — і Рінелап, — махнула хвостом на сірого кота.

— Як тобі острів? — запитала Стриболапка.

— Чудово, — відповів Леволап.

— Можемо провести екскурсію, якщо хочеш, — запропонувала Мільколапка.

Мишколапові очі спалахнули. Йому, вочевидь, сподобалася ідея погуляти під зорями з вродливою новачкою. Проте Леволап радше дослідив би тут усе сам, особливо якщо Мишколап збирався весь час витріщатися й пускати слину на Мільколапку.

— Дякую за пропозицію, — нявкнув він, — але Мишколап обіцяв познайомити мене ще з іншими котами.

Мишколап перевів на нього спантеличений погляд.

— Га? Я?

— Ходімо! — нявкнув Леволап, перш ніж Мишколап устиг щось заперечити. Він уже пішов геть, і Мишколап, зітхнувши, поплентався за ним через галявину.

Раптом йому на вухо шепнув чийсь тихий голос:

— Ти — брат Сойколапа?

Він розвернувся й побачив світло-коричневу кішку, яка дивилася на нього очима кольору пообіднього неба.

— Т-так, — затнувся він. — А ти звідки знаєш?

— Мені сказав Бубколап. До речі, я Вересолапка.

Бо в тебе очі вересового кольору…

— Може, Сойколап про мене згадував, — повела далі Вересолапка. — Я була з Воронокрилом, коли він врятував його. Твоєму братові вже краще?

Леволап раптом помітив, що стоїть із роззявленим ротом, немов наляканий заєць, і притьмом стулив його.

— Сойколап? — перепитав він. — А, так, з ним уже все добре.

— Він є тут? — поцікавилася Вересолапка.

Леволап не міг навіть згадати, де зараз його родичі.

— Цього разу — ні, — нетерпляче відповів за нього Мишколап.

— Я досі не можу повірити, що Сойколап сам вийшов із табору попри те, що він сліпий, — видихнула Вересолапка. — Він, мабуть, такий хоробрий!

Леволап відчув укол ревнощів.

— Частіше просто сердитий, — сказав він. — Особливо тепер, коли йому заборонили виходити з табору на чверть повні.

— Бідний Сойколап, — співчутливо нявкнула Вересолапка. — Я би згинула сидіти весь час у таборі.

— Я теж, — погодився Леволап.

— А ти коли став новаком? — запитала Вересолапка.

— У чверть повні. А ти?

— Півтори повні тому, — відповіла вона. — Це моє друге Зборище.

— Ти раніше бачилася з Мишколапом? — спитав Леволап, відчуваючи, що його товариш уже нудився й кидав сумовиті погляди назад, на Річкових новаків.

— Ми ніколи не говорили, — зізналася Вересолапка. — Але я бачила, як він на минулому Зборищі розмовляв із Бурошубкою. — Вона перевела погляд на Мишколапа. — Бурошубка витягнула з тебе якусь інформацію? Пробувала з мене, але, на щастя, Воронокрил попередив, щоб я нічого не розповідала.

Перш ніж Мишколап встиг відповісти, до них підійшов чорний кіт із бурштиновими очима.

— Треба йти до нашого Клану, — сухо сказав він, ігноруючи Громових новаків. — Зборище зараз почнеться.

— Це Бризолап, — сказала Вересолапка Мишколапові та Леволапові. — Він наш наймолодший новак. — Її вуса смикнулися. — Хоча з його манер цього не видно. Він почав командувати іншими новаками від самої миті, коли ставлапом.

Бризолап люто на неї вирячився, кінчик його хвоста посмикувався з боку в бік.

— Не хвилюйся, Бризолапе, — продовжила Вересолапка. — Ти станеш вояком швидко, навіть оком не змигнеш, і тоді вже зможеш командувати всіма новаками, як захочеш.

Бризолап примружив очі, вочевидь не розуміючи, чи вона жартує, чи ні.

Вересолапка глянула на Леволапа, а тоді прошепотіла достатньо голосно, аби Бризолап почув:

— Він думає, що я маю робити все, що він скаже, бо його тато — Воронокрил — мій виховник.

— Ти знаєш, що Воронокрил ніколи би… — почав уже заперечувати Бризолап.

— Ой, ну ж бо, Бризолапе! — заблагала Вересолапка. — Розслабся трохи! — Вона тицьнула його мордою в бік, а тоді повернулася назад до Леволапа. — У це важко повірити, але іноді з Бризолапом буває дуже весело.

Від Великого Дуба почувся клич:

— Ми зібралися тут під Срібносмугою…

— О, це вже Однозір скликає Зборище! — зойкнула Вересолапка.

Леволап розвернувся й побачив чотирьох провідників Кланів, які сиділи, мов сичі, на найнижчих гілках дерева. Слово взяв Однозір — худорлявий коричневий смугань, який очолював Вітряний Клан.

— …об’єднані перемир’ям повного місяця.

Бризолап кинув на Вересолапку погляд, що промовляв «я-ж-тобі-казав», і поспішив до свого Клану. Вересолапка закотила очі, глянула на Леволапа й подалася за своїм побратимом.

Почуваючись уже впевненіше, Леволап приєднався до котів, що зібралися навколо дуба. Він прослизнув поміж своїми товаришами і знайшов собі місце між Падуболапкою та Косариконогом.

Біля Однозора на гілці сидів Вогнезір. Далі — струнка плямиста кішка. Леволап здогадався, що то була Леопардозірка — провідниця Річкового Клану. За нею височів кремезний білий кіт із чорними лапами — провідник Тіньового Клану Чорнозір.

— У нас з’явився один новак, — оголосив Однозір. — Бризолап.

Чорний кіт підніс підборіддя, ніяк не переймаючись тим, що на нього обернулися подивитися коти з усіх чотирьох Кланів. Серце Леволапа забилося швидше. Він сподівався, що теж зможе поводитися так впевнено, коли оголосять його ім’я.

— Останню повню гололист був до нас милосердний, — повів далі Однозір. — Кролі знову бігають, проте достатньо повільно для ловів, а вітряна погода заважає полювати канюкам та шулікам, тож нам дістається більше здобичі.

Раптом Леволапа проштрикнула тривожна думка. Чи згадає Однозір про те, що Сойколап заходив на Вітряну територію? Він нахилився вперед, нагостривши вуха.

— Окрім цього, — продовжив Однозір, — Вітряному Клану нічого більше доповісти.

Леволап полегшено глянув на Падуболапку. Вона прихилилася до нього.

— Слава Зореклану, що він не сказав нічого про Сойколапа, — прошепотіла кицька.

Однозір повернувся до Чорнозора й кивнув, аби той брав слово.

— У Тіньового Клану також одна нова новачка, — почав Чорнозір. Він опустив погляд на жилаву коричневу кішку, яка сиділа поміж Тіньовими вояками. — Плющолапка.

Кішка кивнула, примруживши очі. Вона не виглядала такою радісною чи гордою від того, що її оголосили новачкою, як Бризолап.

«Тіньові коти взагалі коли-небудь показують свої емоції?» — замислився Леволап. Він відчув, як біля нього вовтузиться Падуболапка. Її очі сяяли від захвату.

— Далі ми! — видихнула вона.

Проте Чорнозір ще не закінчив:

— Лови йдуть добре, відколи Тіньовий Клан розширив свою територію.

Леволап заціпенів, почувши зойк від Громових вояків. Невже Чорнозір справді визнає, що вони відхопили у Громового Клану землю біля річки?

— Наші нові угіддя — чудове джерело здобичі, — нявкнув Чорнозір.

Брехун!

Косариконіг пробубонів собі під ніс:

— Якби це була правда, Вогнезір ніколи б їх не віддав!

— Тіньовий Клан хотів би подякувати Вогнезорові за такий щедрий дарунок, — закінчив Чорнозір свою промову в’їдливою подякою.

Вогнезір спокійно зміряв його поглядом.

— Я радий чути, що ви отримали такий прибуток із територій, які за мірками Громового Клану є неплідними, — нявкнув він.

— Так! — прошипіла Падуболапка. Громові коти схвально замуркотіли.

Тоді Вогнезір звернув свій зелений погляд на натовп котів.

— У Громового Клану цієї повні більше ніж один, — він зробив невеличку паузу, — новак.

Леволап смикнув вухами. Його живіт зводило від гордощів та хвилювання.

— Сойколап не зміг сьогодні відвідати Зборище. — Коти інших Кланів здивовано замурмотіли, проте Громовий провідник повів далі: — Однак Падуболапка тут. — Зелені очі Падуболапки засяяли, мов зорі, на тлі майже невидимого чорного хутра. Тоді Вогнезір перевів погляд на її брата. — А також Леволап.

Далі новак не чув майже нічого, бо у вухах зашуміла кров. Він випнув груди й підніс підборіддя, відчуваючи, як палає його шкіра під численними поглядами. Уже за мить, надто коротку й довгу водночас, усе закінчилося, і Вогнезір продовжив свою доповідь.

— Цього гололисту нам пощастило, — нявкнув він. — Був мороз, але мало снігу, і здобичі вистачало.

Раптом хутро Леволапа наїжилося. У повітрі почувся новий запах — такий йому ще не траплявся. Дехто з котів, вочевидь, також його почув, вони повертали голови і вдивлялися в край галявини.

В орляку біля Вітряних котів щось зашаруділо, і Леволап побачив у тінях рух.

Вогнезір замовк і разом з іншими котами дивився, як дві стрункі постаті виходять із чагарів.

— Вороги! — розкинувся пожежею над Кланами крик. Усі коти навколо Леволапа наїжили хутро й напружили свої спраглі до битви м’язи, готуючись до нападу.

Вітряні вояки, які були найближче, кинулись на незнайомців. Із криками та шипінням вони прибили їх до землі.

Вони їх уб’ють? Леволап повернувся до Великого Дуба, гадаючи, що ж робитимуть провідники.

Вогнезір стояв на краю гілки. Його хвіст застиг від шоку, вуха були нагострені, він раз у раз принюхувався.

— Зупиніться!

Вітряні коти застигли й відійшли, залишивши двох непроханих гостей самих на краю галявини. Леволап витягнувся понад головами інших котів, щоби подивитися.

Голосом, сповненим шоку й невіри, Вогнезір промовив ім’я, яке Леволап чув лише в ясельних історіях.

— Сіросмуже!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Падуболапка вражено витріщилась. Сіросмуг?

— Але ж він загинув! — прошепотіла вона Леволапові.

Її брат не відповів. Він був надто зайнятий — балансував на задніх лапах, намагаючись знайти якомога кращий вид.

Падуболапка пригнулась і шмигнула поміж котячими лапами, аж поки не вибралась на край натовпу і змогла прозирнути між шубками Воронокрила і Бризолапа.

Сірий кіт зі смугою темнішого хутра вздовж спини стояв перед орляком. Він був худющим, самі шкіра та кості, хіба з кількома виснаженими м’язами, шубка потьмяніла й скуйовдилася. Його ліве вухо було роздерте, а на пошарпаному й замизганому писку бракувало кількох вусів. Біля нього дрижала світло-сіра кішка. Її коротке хутро стирчало жмутками, а бруднющий хвіст безвольно звисав.

Але ж Сіросмуг мертвий!

— Ти живий! — Вогнезір вихопився з-поміж Однозора і Клаптевуха. Він дивився на Сіросмуга широко розплющеними очима, його хутро стояло дибки.

Сіросмуг дивився на нього у відповідь. Його супутниця прищулила вуха і підняла передню лапу, ніби обороняючись. Вона тремтіла, а її очі аж променіли жахом і намагалися одним поглядом охопити відразу всіх котів.

— Спокійно, Міллі, — мовив Сіросмуг.

Вогнезір витягнув голову, обережно принюхуючись, ніби й досі не міг повірити своїм очам.

— То Двоноги тебе не вбили… — провідник здійняв обличчя до місяця. — Хвала Зореклану, — прошепотів він.

Із натовпу цікавих котів здійнялись вражені вигуки:

— Сіросмуг вернувся!

— Мабуть, він втік від Двоногів!

— Як він вижив?

— А як же Ожинокіготь?

А як же Ожинокіготь? Падуболапка глянула на свого батька. Вогнезір відбув чування за Сіросмугом, як відбув би за кожним полеглим побратимом, і натомість призначив Ожинокігтя воєводою. Але Сіросмуг був живий, і тепер він повернувся…

Громовий воєвода теж дивився на Сіросмуга.

— Не можу повірити, що ти нас відшукав.

У голосі Ожинокігтя чувся захват, але очі тривожно поблискували, коли він підступив уперед і поноськався із сірим вояком.

Вогнезір смикнув хвостом.

— Куди вони тебе забрали?

Сіросмуг не відповів. Він незмигно дивився на Вогнезора.

— То ти мене не чекав.

У Вогнезорових очах спалахнув біль.

— Я не міг.

Сіросмуг похилив голову.

— Ти не міг важити Кланом, затримуючи його в лісі.

Вогнезір нахилився вперед.

— Якби на кону було тільки моє життя… — він роззирнувся Кланами, а тоді притишив голос, — …я б чекав.

Падуболапка почула, як позаду неї щось зашаруділо. Решта Громових вояків пробиралася наперед, щоби привітатися зі старим побратимом.

— Сіросмуже! — підбіг до нього Порохошуб. — Ти живий!

Бубколап, Ліщинолапка, Золошуб і Косариконіг захоплено з’юрмилися навколо вояка, нюхаючи його хутро і тулячись до нього носами.

Сіросмуг заточився.

— Розступіться, — нявкнула Листоплеса. — Він виснажений.

— Але ж він легенда! — поскаржилася Ліщинолапка Листоплесій, котра просто відігнала їх хвостом.

Вивіркострибка ж дивилась на Сіросмугову супутницю.

— А ти хто?

— Це Міллі, — нявкнув Сіросмуг. — Я зустрів її в угіддях Двоногів.

— Кицюня пройшла з тобою всю цю дорогу? — зіпнула Вивіркострибка.

— Сам би я не впорався, — відповів Сіросмуг.

Ожинокіготь примружив очі.

— Ви йшли за нашим слідом?

— Ні, — сказав Сіросмуг. — Ми самі знайшли дорогу.

— Спершу ми шукали дім Сіросмуга, — пояснила Міллі. У її голосі була різка нотка, яка здивувала Падуболапку. Вона думала, що всі кицюні нявчать таким само м’якеньким голосом, як Маргаритка.

Пошарпане хутро Сіросмуга наїжилось.

— Коли ми дістались до лісу, він був уже поруйнований. Ні котів, ні здобичі, лише покорчовані дерева і потвори.

— Звідки ви знали, куди ми пішли? — запитала Листоплеса.

— Ми зустріли Круколапа.

Вогнезорові очі засяяли.

— Як він?

— Добре, але переживає за вас усіх. — Сіросмуг перевів подих, перш ніж говорити далі. — Сказав нам, що бачив вас і що ви йшли на захід сонця. То ми й пішли до Високих Скель… — він урвав мову, хвіст ледь затремтів.

Листоплеса кинулась до нього.

— Усе гаразд?

— Просто втомлений.

Леопардозірка проштовхалася поміж Громових котів. З її горла линуло гучне муркотіння:

— Рада знову тебе бачити, Сіросмуже.

Тоді почали озиватися вояки вже з кожного Клану.

— Вітаємо, Сіросмуже!

— Як він нас знайшов?

— Його, мабуть, оберігав Зореклан!

Коти з усіх Кланів юрмились і юрмились навколо Сіросмуга, аж поки він геть не загубився серед шубок — брунатних, білих, рудих і плямистих. Муркотіння змішувалось, рокотало, як грім, глушачи навіть вітер у гіллі.

Падуболапка дивилася і не вірила своїм очам. Так, на Зборищі мало бути перемир’я, але ж не настільки. Вони мали бути чотирма Кланами, проте вояки поводились так, ніби всі належали до одного. Вона проштовхалася крізь товпище шубок, туди, де Леволап спостерігав за цим усім із круглими від подиву очима.

— Це неприродно, — прошепотіла вона йому на вухо. — Сіросмуг із Громового Клану. Чому решта Кланів так йому тішиться?

— Не знаю, — зізнався Леволап. — Я думав, що бути вояком означає захищати свій Клан. Хіба інші Клани не мають переживати через те, що у Громового тепер на одного вояка більше?

Ліщинолапка пролізла до них.

— Вони поводяться так, як у тих Вивіркострибчиних історіях, де Клани зібрались для Великої Подорожі.

— Велика Мандрівка закінчилася, — зазначила Падуболапка.

Проте Ліщинолапка вже не слухала. Вона дивилась на Сіросмуга.

— Звідки він знав, що ми на острові?

— Думаєш, його провів Зореклан? — замислився Леволап.

— Звідки ти знав, що ми тут? — вигукнула лискуча Річкова киця.

Сіросмуг підвів голову до неї.

— Мрячконіжко, радий знову тебе бачити. Ми зустріли самітника, який розповів, що біля цього озера живуть коти, — пояснив він. — Коли ми вийшли на гребінь схилу, повня саме світила на воду, і я побачив, що на острові є рух.

— А тоді ми просто пішли найсвіжішими слідами, — підхопила Міллі. — Вони провели нас до берега і через повалене дерево.

Падуболапка почула стишене бридливе шипіння. Чорнозір дивився на Міллі з неприхованою ворожістю. Сіра кицька перехопила його погляд, тоді підвела підборіддя і глянула у відповідь — хоч її хвіст тремтів, вона дивилася на Тіньового провідника, аж поки той не відвів погляд. Падуболапка була вражена.

Сіросмуг усе це бачив і сам наїжився, а на його широких плечах заграли м’язи.

— Не забуваймо про перемир’я! — застерегла Леопардозірка.

— Перемир’я для вояків, — пирхнув Чорнозір.

— Зборище для вояків! — нагадав Однозір.

Гуртом Вітряних котів прошелестіло мурмотіння і швидко перекинулось на Тіньовий Клан.

— То Громовий Клан прийме у свої лави ще одну кицюню? — недовірливо буркнув чийсь голос.

— Я тренував Міллі як воячку! — просичав Сіросмуг. — Кицюня б нізащо не пережила таку мандрівку.

Тут його голос розтріснувся кашлем, і Падуболапка побачила, що сірий вояк дрижить від вух до кінчика хвоста.

Вогнезір, певно, теж це помітив. Він підійшов до Сіросмуга і підтримав його.

— Ходімо з нами до табору.

Сіросмуг глянув на Міллі.

— Як думаєш, зможеш пройти сьогодні ще трохи?

— Скільки буде треба, — запевнила вона.

— Чудово, — нявкнув Вогнезір. Тоді глянув на решту провідників. — На цьому Зборищі мали прозвучати ще якісь новини?

— Не від Річкового Клану, — відповіла Леопардозірка.

— Вітряному Клану додати нічого, — повідомив Однозір.

Чорнозір похитав головою.

— Тоді вертаймося, — Вогнезір погукав Громовий Клан, — покажемо Сіросмугові та Міллі їхній новий дім.

— То тепер у Громового Клану двоє воєвод? — нахабно вигукнув Бризолап.

Падуболапка нагострила вуха, коли це побачила, як Золошуб, прядучи вусами, теж витягує голову.

До Вогнезора підступила Піскошторма.

— Сіросмуг і Міллі виснажені, — тихенько нагадала вона йому. — Треба привести їх додому чимшвидше.

— Так. — Вогнезір махнув хвостом на Ожинокігтя. — Веди, — наказав він.

Ожинокіготь притьмом рушив крізь ліс до поваленого дерева.

Піскошторма підлинула до Міллі.

— Тримайся біля мене, — порадила вона. — Місяць не встигне навіть на пів хвоста посунутись, як ти вже будеш у теплому сухому кубельці.

Міллі кивнула і рушила вперед, ледь накульгуючи, поруч зі світло-рудою кицькою. Ліщинолапка поквапилась до них, захоплена можливістю допомогти гості дійти до табору.

Падуболапка зрівнялася з братом, і так вони і йшли, поруч із рештою. Вона гостро відчувала, як решта Кланів проводжає їх поглядом. Одна Вітряна новачка кивнула Леволапові, коли той проходив повз.

— Ти її знаєш? — здивовано запитала Падуболапка.

— Це Вересолапка, — відповів Леволап. — Сьогодні познайомилися.

Падуболапка озирнулася через плече на Вітряну новачку. Вересолапка щось шепотіла на вухо своїй супутниці, не зводячи погляду зі Сіросмуга, котрий зникав за деревами.

Тоді Падуболапка почула голос понад мурмотінням озера.

— Звісно ж, Вогнезір поверне Сіросмуга на місце воєводи!

Падуболапка глянула на Річкового вояка з хутром камінного кольору.

Інший голос прошепотів:

— То чування за Сіросмугом було несправжнє!

Падуболапка мало не спалахнула від люті, проте й не могла відкинути лихе передчуття, від якого їй закололо під шкірою. Ожинокігтя зробили воєводою помилково? Вона відігнала цю думку і вирішила не зважати на плітки інших Кланів.

Попереду завидніло дерево, і ось уже вона видряпалася поміж сухих гілок на слизький стовбур. Леволап чекав на тому боці. Його очі аж іскрилися захватом, і, щойно вона приземлилася, він нявкнув:

— Сподіваюся, всі Зборища будуть такі цікавезні, як це! Тільки уяви, Сіросмуг нас знайшов!

Падуболапка роздратовано поквапилася за ним.

— Тебе це не тривожить?

— Що?

— Повернення Сіросмуга, ясна річ! — Падуболапка змахнула хвостом. — Як Зореклан може схвалювати Ожинокігтеве воєводство, якщо Сіросмуг досі живий?

— Зореклан не казав нам, що він досі живий, — нагадав Леволап. — Якби це було для них настільки важливо, вони б дали нам хоча б якийсь знак.

Мишколап сповільнив крок і порівнявся з ними.

— Я думаю, що Ожинокіготь — чудовий воєвода, і Вогнезір не може цього не бачити, — нявкнув він.

— Отож-бо, — погодився Леволап.

— А як же вояцький правильник? — заперечила Падуболапка.

— А правильник щось каже про повернення вояка з мертвих? — запитав Леволап.

Падуболапка похитала головою. Ніхто не згадував вояцький правильник на Зборищі. Проте вона не могла не відчувати, що, призначивши нового воєводу, поки не помер старий, вони порушили якесь правило.

— Сіросмуг перший був воєводою, — заперечила вона, розмовляючи сама із собою.

— Ти що, хочеш, аби він замінив Ожинокігтя? — здивовано запитав Леволап.

— Звісно, що ні, — відрізала Падуболапка.

— А Клану й так добре, — зазначив Мишколап. — То чого б нам щось міняти?

Падуболапка глянула на Піскошторму та Міллі. Дві кішки крокували узбережжям поруч із Вогнезором та Сіросмугом. Коти навколо про щось притишено мурмотіли, вочевидь, вони теж губилися в здогадах про те, що їх чекає тепер, коли повернувся Сіросмуг.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Бліда, мов смуга розлитого молока, стрічка мерехтіла над горизонтом. Падуболапка поверталася разом зі своїм Кланом до лощовини. Схвильоване перешіптування, що супроводжувало їх, ніби бджолиний рій, усю дорогу додому, стихло. Вони проходили крізь терновий тунель. Галявину заливало місячне сяйво, проте по краях лежали густі тіні. У Падуболапки шкірою пробігли мурашки, коли вона побачила дві невеликі постаті, які бігли до них від новацького кубла.

— Як минуло Зборище? — гукнула Попелюшколапка.

Вогнезір зупинився, біля нього пригальмував і Сіросмуг.

— Ти вже мала б спати, — нявкнув він до новачки. — Завтра будеш втомлена на вранішньому впоряді.

— Вибач, Вогнезоре, — мовила Попелюшколапка. — Але ми не могли заснути, хотіли почути про Зборище.

Сіросмуг поблажливо смикнув вусами.

— Ми поводилися так само, коли були новаками, — нагадав він Вогнезорові.

— А ти хто? — очі Попелюшколапки округлилися, коли вона побачила сірого вояка.

— Він був воєводою Громового Клану ще до того, як ти народилася, — сказав їй Вогнезір.

— Сіросмуг? — припустила Попелюшколапка, схиливши голову набік.

— Сіросмуг! — захоплено повторила Маколапка.

Попелюшколапка радісно крутнулася на місці.

— Можна я розкажу Хмарохвосту? Будь ласочка?

І, не чекаючи на відповідь, кинулася до вояцького кубла, кличучи на ходу свого виховника.

Біля входу до кубла з’явився Хмарохвіст. Його скуйовджене зі сну хутро переливалося в місячному промінні.

— Попелюшколапко, що сталося? — пробурмотів він.

— Сіросмуг повернувся!

Повз Хмарохвоста протиснувся Орлякошуб і став біля виходу.

— Сіросмуг?

Він витріщився на протилежний бік галявини, закліпав, а тоді кинувся до свого старого друга.

— Сіросмуг повернувся! — закричав Хмарохвіст. Він побіг привітатися з побратимом, а тим часом із кубла вискочили Бурешуб та Білокрила, радісно нявкаючи.

— Я думав, що вже ніколи тебе не побачу, — промурмотів Орлякошуб, тулячись до Сіросмуга мордою.

— Вогнезір мав рацію! — додав Бурешуб, проштовхуючись повз Орлякошуба. — Він казав, що ти обов’язково повернешся!

Сіросмуг зачудовано дивився на Бурешуба — свого сина.

— Ти тепер живеш у Громовому Клані?

— Що за галас? — почувся буркотливий голос Мишошубки. Старійшина незграбно висунулася з переплетеного входу до кубла старійшин.

Довгохвіст з’явився позаду неї, його сліпі очі порожньо дивилися вперед. Він понюхав повітря. Навіть у тьмавому світлі місяця Падуболапка бачила, як наїжачилося хутро на його спині.

— Я чую запах Сіросмуга, — нявкнув він.

— Сіросмуга? — пирхнула Мишошубка. — Тобі наснилося.

— Не наснилося, — запевнив Вогнезір.

Сіросмуг виборсався з тисняви вояків і вийшов на середину галявини.

— Це справді я, — нявкнув він.

— Святий Зореклане! — Мишошубка кинулася до Сіросмуга і провела хвостом вздовж його тулуба. — Як, заради Срібносмуги, ти нас відшукав?

Піскошторма виступила наперед.

— Це довга історія, і вона зачекає до ранку, — нявкнула воячка. — Сіросмуг і Міллі виснажені.

— Міллі? — Мишошубка зиркнула на чужинку, що стояла біля Сіросмуга.

— Міллі допомогла мені дістатися сюди, — пояснив Сіросмуг. — Тепер вона моя партнерка.

Мишошубка примружилась, і в Падуболапки аж нутро звело від тривоги. Як відреагує буркітлива старійшина? Вояки не мали шукати собі партнерів поза Кланом, а тим паче серед кицюнь.

Але Мишошубка лише кивнула Міллі.

— Бачу, Сіросмуже, ти все так само порушуєш правила.

Падуболапка ніяково смикнула кінчиком хвоста. Клан, здається, був готовий прийняти Міллі, але що про це думав Зореклан? Вона глянула на Вогнезора. Мабуть, якщо твій провідник походить із кицюнь, це таки нормально. Найважливіше те, що Міллі показала себе справжньою войовницею, коли допомогла Сіросмугові дістатися до свого Клану. Вони обоє вижили, тобто Зореклан її схвалив.

Її увагу привернула тінь біля вояцького кубла. Прокинулася Студня. Гірська кішка підійшла до Бурешуба і щось замурмотіла йому на вухо.

Сойколап виліз із новацького кубла, кривлячи носом.

— Що коїться?

До нього підійшов Леволап.

— Сіросмуг повернувся!

Сойколап повернув свій невидющий погляд до Сіросмуга і Міллі.

— Хто це з ним?

— Його партнерка, — пояснила Попелюшколапка. — З угідь Двоногів.

Сойколап знову зморщив носа.

— Ну то скажи Листоплесій, що в неї заражена рана. Мені навіть сюди чути сморід.

— Ожинокігтю! — Вогнезір гукнув воєводу. — Знайди Сіросмугові та Міллі вільні гнізда у вояцькому кублі.

Ожинокіготь кивнув і пішов геть.

Падуболапка чула, як серед котів розростається мурмотіння.

— А Сіросмуг не такий великий, як я собі думала, — прошепотіла Попелюшколапка. — Поряд із Ожинокігтем узагалі дрібний.

— І смердить воронячим їдлом, — нявкнув Сойколап.

— Мабуть, він уже кілька повень харчується як самітник, — зауважив Леволап. — От коли почне їсти як вояк, то не буде такий дрібний.

Білокрила стривожено глянула на Вивіркострибку.

— І що тепер буде? Хто наш воєвода?

Вивіркострибка стривожено переводила погляд зі Сіросмуга до входу у вояцьке кубло, де щойно зник Ожинокіготь.

— Я не знаю.

Вогнезір спокійно глянув на своїх побратимів.

— Наразі нічого не зміниться. Ми маємо бути вдячні, що Сіросмуг повернувся до Клану.

— У кублі немає місця на ще два гнізда, — повідомив Вогнезора Ожинокіготь, вилазячи назовні. — Можливо, на одне, але це й усе.

— Немає значення, де ми будемо спати, я просто хочу бути коло Міллі, — втомлено нявкнув Сіросмуг.

— Ти й будеш, — пообіцяв Вогнезір. — Ми так чи так мали розширювати це кубло.

— Ми б спочатку радше спали окремо від решти, — сказав Сіросмуг. — Принаймні поки не звикнемо, що навколо стільки котів.

— За вояцьким кублом є альков, — запропонувала Ясносерда. — І земля трав’яниста, тож там м’яко.

— І в нас залишилося багато ожини з тих часів, коли ми розчищали вхід у медичне кубло, — втрутилася Листолапка. — Якщо намостимо її біля входу, альков буде цілком захищений.

Вогнезір глянув на Сіросмуга.

— Тобі таке підійде?

Сірий вояк кивнув.

Падуболапка підскочила на рівні. Вона була новачкою медикішки і знала, що мусить подбати про новоприбулих. Їхні гніздечка мають бути теплі та затишні, а ще їм потрібні трави, щоб очуняти від довгої мандрівки.

— Орлякошубе, Хмарохвосте, Ожинокігтю, — гукнув Вогнезір, — позносьте ожини.

— Так, Вогнезоре. — Воєвода поквапився до пожухлих і присохлих ожинових гілок, запхнутих у темний закапелок позаду медичного кубла. Орлякошуб і Хмарохвіст рушили за ним.

— Я можу допомогти? — попросилася Попелюшколапка.

Орлякошуб зупинився і повернувся, збираючись відповісти, але Попелюшколапка вже бігла до нього. Вона втелющилася просто у вояка і беркицьнулася, запоровши носом.

— Вибач, Орлякошубе, — нявкнула новачка, зводячись на рівні та розпачливо дивлячись на нього.

Орлякошуб замуркотів.

— Попелюшколапко, вічно ти лізеш поперед батька в пекло, — нявкнув він. — Ти мені нагадуєш мою сестру, коли вона ще була новачкою.

— Ходи, Попелюшколапко, — погукав Хмарохвіст. — Допоможи відтягнути ожину в альков.

— Вибач, — знову нявкнула Попелюшколапка і кинулася допомагати своєму виховникові.

Поки в таборі зазоріло і небо запалало рожевими і помаранчевими плямами, кубло було готове. Сонно кивнувши на знак подяки, Сіросмуг і Міллі подибали всередину.

На протилежному кінці галявини Піскошторма і Косариконіг вели Медолапку і Мишколапа з табору на досвітній патруль. Ожинокіготь із Хмарохвостом рушили до свого кубла поспати. Падуболапка зосталася з Листоплесою біля входу до нашвидколап зробленого кубла і милувалася роботою.

— Цей мох, що ти назбирала, буде їх зігрівати, — нявкнула вона.

Листоплеса взяла трошки моху з кожного кубла, а Падуболапка допомогла вимостити його в затишне гніздечко для Сіросмуга і Міллі. Можливо, Сіросмуг — таки обраний воєвода Громового Клану, тож Падуболапка хотіла зробити його гніздечко настільки затишним, наскільки можливо.

— Принести їм якихось трав? — запропонувала Падуболапка. — Сойколап каже, що в Міллі заражена рана.

— Звідки він дізнався? — подивовано глянула на неї Листоплеса.

— Занюхав, — знизала плечима Падуболапка. Вона силувалася згадати якесь листя чи насіння, помічне в таких випадках, але після всього цього надміру емоцій та зведення кубла її розум щось дуже плив.

— Ми обов’язково оглянемо її ближче до сонцепіку, — сказала Листоплеса. — А зараз Сіросмугу і Міллі треба передовсім відпочити.

Падуболапка притамувала зів.

Листоплеса глянула на неї.

— Ти, певно, теж втомилася, — зауважила вона.

— Трошки, — зізналася Падуболапка. Власне, вона мало з лап не падала від виснаження.

— Іди поспи, — запропонувала Листоплеса. Тоді встала та рушила до медичного кубла. Падуболапка вдячно пішла за нею. Усе, чого вона хотіла, — це згорнутися у своєму гніздечку і заплющити очі.

* * *

Коли Падуболапка прокинулася, крізь галуззя пробивалося слабке світло, брижачись, як вода на піщаному ґрунті. Вона притьмом подумала про Сіросмуга. Вогнезір сказав їм, що наразі нічого не зміниться. Це означало, що він рано чи пізно таки планує замінити Ожинокігтя своїм старим другом? Цього хоче Зореклан?

Вона побрела теплим мохом, принюхуючись до прохолодного повітря. У животі бурчало.

Листоплеса, заплющивши очі, лежала в гнізді. Та коли Падуболапка заворушилася, вона теж підняла носа.

— Уже не спиш? — медикішка встала на лапи і потягнулася, викручуючи хвіст так, що він аж затремтів. — У тебе була складна ніч. Я думала, ти довше спатимеш.

— Я голодна, — зізналася Падуболапка.

— На кагаті є свіжина, — сказала їй Листоплеса, принюхуючись до повітря.

Падуболапка взяла мишку для своєї виховниці, а водяну мишу — для себе. Їла пожадливо, глитнувши її за кілька укусів, тоді облизала лапи і вмила лице.

— Глянути, як там Сіросмуг? — нетерпляче запитала вона.

— А вже сонцепік?

— Ще ні.

— Тоді хай ще трохи посплять, — вирішила Листоплеса.

Вона підійшла до купи трав у задньому кутку кубла і заходилась їх перебирати.

— Принесеш мені трохи огірочника, — нявкнула медикішка, — бо в нас оце закінчується, а в Сіросмуга чи Міллі може бути гарячка. Я бачила, він росте над озером, за кряжем.

Падуболапка розтривожилася.

— Ти ж не збудиш їх, поки я не повернусь?

Вона могла би багато чого навчитися завдяки новим пацієнтам Клану. Новачка не мала нагоди когось полікувати, відколи вирішила стати медикішкою. Вона намагалася завчити назви трав і від чого вони помічні, але не могла дочекатися, коли скористається цими травами. Либонь, так вона б легше їх запам’ятала.

— Тільки не барись ніде, — застерегла Листоплеса.

— Не буду, — пообіцяла Падуболапка.

Листоплеса повернулася до трав, лапкою розклала перед собою макові зерна і заходилася їх рахувати.

Падуболапка вже повернулася, щоб іти, та раптом завагалась.

— Клан відбув чування за Сіросмугом, правильно?

— Так, — Листоплеса не відривалася від купки романця.

— То це значить, що він офіційно помер? Тобто в очах Зореклану?

— Думаю, Зореклан уже помітив, що Сіросмуг із нами, а не з ними, — сухо нявкнула Листоплеса.

— А як же вояцький правильник? Згідно з правильником, він офіційно мертвий?

— Він тобі вчора здався мертвим? — запитала Листоплеса.

— Але якщо Сіросмуг не мертвий, то він досі воєв…

— Наша справа — лікувати, — Листоплеса дивилася просто на неї. — Вогнезорові проблеми нас не стосуються, якщо на те немає волі Зореклану. То що, ти йдеш?

— Куди? — перепитала Падуболапка.

— Назбирати огірочника, — зітхнула Листоплеса. — Якщо не повернешся до сонцепіку, я розбуджу їх без тебе.

— Я йду! — пообіцяла Падуболапка, крутнулась і вибігла з кубла.

* * *

На гребені схилу холодний свіжий бриз повівав крізь дерева з-за озера. Падуболапці здалося, що у вітрі вона відчуває запах Річкового Клану.

Їй аж лапи свербіли піти поблукати, але ж вона хотіла повернутися до того, як Сіросмуг із Міллі попрокидаються. Вона пригнула голову і заходилася винюхувати землю, сподіваючись знайти сліди, які приведуть її до огірочника. Відчайдушно намагалася пригадати, як він пахнув у медичному кублі, але ніс забивало запахами води та вітру.

Новачка спустилася з крутосхилу, прямуючи до рідколісся. В озері блищало сонце. Що за день для полювання! Падуболапка відігнала цю думку. Вона й була на полюванні. Полювала на огірочник. Іще раз принюхавшись до землі, кицька вловила кислуватий, наче знайомий запах. Новачка обережно пішла за ним, перелазячи невисоке каменюччя, яким була всіяна земля, вистежувала запах у високій траві, де і запримітила зелене зубчасте листя, що росло з купини на довгих тонких стеблах. Від листя йшов саме той запах, який вона шукала. Зблизька він був міцніший і гіркіший. Це й був огірочник? Цю траву вона бачила раніше, безперечно.

Падуболапка глянула на сонце. Воно сяяло високо над головою. Скоро Листоплеса побудить Сіросмуга і Міллі. Вона швиденько висмикнула кілька стебелець, переламавши їх біля кореня, але обережно, щоб не наковтатися гіркого соку. Як же шкода кота, котрому доведеться їсти таку бридотну траву. Новачка взяла стебла в зуби і поквапилася до табору.

* * *

— Це не огірочник, — Листоплеса роздратовано дивилась на стебла, які Падуболапка поклала перед нею. — Це деревій. Від нього котів нудить.

Падуболапка заплющила очі, засоромлена і зла. Чому вона не пам’ятала нічого з науки, яку їй давала Листоплеса?

— Не картай себе, — підбадьорила її медикішка. — Це все не так просто вивчити.

Падуболапка не могла і глянути їй у вічі. Не вигадуй мені відмовки. Я вже мала би краще знати, що роблю!

— Ходи, — скупо нявкнула Листоплеса. — Обійдемося без огірочника. Принеси мені листя нагідок та й підемо будити Сіросмуга.

Нагідки! Падуболапка знала, як вони виглядають. Вона подибала назад у печеру і набрала листя, тоді пішла за Листоплесою через галявину до наспіх зробленого кубельця Сіросмуга і Міллі.

Вогнезір уже стояв біля входу з Піскоштормою та Медолапкою. Порохошуб, Шипокіготь, Маколапка і Ліщинолапка збуджено походжали поруч. Сіросмуг і Міллі, ще скуйовджені зі сну, сиділи поміж них. Міллі переводила погляд з одного кота на іншого, прядучи вушками. Навіть Сіросмугові, здається, було незручно, ніби він уже й забув, як це — опинитися серед стількох котів.

— Давно прокинулися? — запитала Листоплеса, проштовхуючись до Сіросмуга. Вона суворо глянула на котів, що збилися в купу навколо сірого вояка і його партнерки. — Сподіваюся, ніхто з них вас не розбудив.

— Ні, — Сіросмуг підібгав лапи і щільніше обкрутився хвостом. — Сонце розбудило.

— Пізніше зможеш зі всіма поспілкуватися, — Листоплеса смикнула хвостом, промовисто натякаючи всім котам іти геть.

— Коли закінчиш, дай мені знати, як вони, — попросив Вогнезір, перш ніж повести решту котів геть.

Сіросмуг наче аж розслабився, коли вони пішли. На лиці Міллі теж читалося полегшення.

— Подряпини є? — запитала Листоплеса.

— У Міллі поріз на подушечці.

— Дозволь гляну.

Міллі боязко простягнула передню лапу.

— Ти загнала собі колючку, — нявкнула Листоплеса. — Сойколап мав рацію, тут інфекція. — Вона махнула хвостом на Падуболапку. — Моя новачка дістане шип, а я тим часом приготую листя, полікуємо тебе.

Падуболапка глитнула і випадково вдихнула шматочок листка зі стеблини, яку досі тримала в зубах. Вона кашлянула, виплюнула листя на землю і тривожно глянула на Міллі, котра не менш тривожно дивилася на неї. Падуболапка знала, що не може відмовитися. Вона цього хотіла — практики, а не просто навчання. Новачка пильно придивилася до лапки Міллі. Так, шип заліз глибоко в подушечку. На лихо, Падуболапка бачила, як ранка наповнюється кров’ю і гноєм.

— Болить, напевно, — видихнула вона. Невже їй справді треба дістати його зубами?

— Мабуть, краще я це зроблю, — примружила очі Листоплеса.

Падуболапка напівсвідомо позадкувала і дозволила Листоплесій зайняти її місце.

— Додати до примочки нагідки? — запропонувала вона, відчуваючи, як хутро винувато стає дибки.

— Так, — Листоплеса зосередилася на лапці Міллі з відстороненою пильністю, про яку Падуболапка могла хіба мріяти. Чому ж це настільки складно?

Сіросмуг заходився вмиватися.

— Як же добре знову бути в Клані, — нявкнув він. — Я все сподівався, що знайду вас, але, мабуть, ніколи не знав напевно…

— Як ти знав, що ми тут? — запитала Падуболапка.

— Круколап сказав іти на захід сонця. Нам пощастило, бо Зореклан нас оберігав.

— Ти не розізлився на Вогнезора, коли побачив, що ми пішли без тебе? — хоробро нявкнула Падуболапка.

Сіросмуг смикнув хвостом.

— Так, я був розчарований, але розумію, чому він це зробив. Від лісу майже нічого не залишилося. Там годі було вижити.

— Ой! — Міллі сіпнулася назад і заходилася зализувати лапу.

Листоплеса тримала шип у зубах. Медикішка виплюнула його на землю.

— Приклади нагідки до рани і притисни лапою, — наказала вона Падуболапці.

Міллі простягнула свою поранену лапу, яка досі кровила і набрякла там, де її пронизав шип. Падуболапка здригнулася і набрала на лапу нагідкової кашки. Тоді почала обережно втирати сік у запалену подушечку. Міллі сиділа камінчиком, хоч їй, напевно, дуже боліло.

— Попелюшка пишалася б вами обома, — нявкнув Сіросмуг.

«Якби ж воно було так, — подумала Падуболапка, стримуючи жовч, яка підкочувала їй до горла. — Але якщо Попелюшка зараз дійсно дивиться на мене, вона знає, що я ніяк не догоджу Листоплесій».

* * *

— По обіді підемо на бойове тренування, — оголосила Листоплеса, коли вони закінчили зі Сіросмугом і Міллі. — Навіть медикішкам треба знати, як захищати свій Клан у бою.

У Падуболапки серце тьохнуло. Ніякого гною, ніяких гірких трав, ніяких тобі зболених котів — це має бути весело! Вони вилізли на схил одразу біля табору, в напрямку озера, і пішли стежинкою, яка вела до замшілого видолинка, де зазвичай тренувалися новаки. Ще коли вони брели поміж дерев, Падуболапка почула енергійний нявкіт попереду. Принюхалася до повітря. Попелюшколапка і Хмарохвіст уже були там.

Вона кинулася попереду Листоплесої, спрагла побачити, як виглядає впоряд справжніх вояків. Крізь дерева вона запримітила маленьку сіру кішечку, яка бігла на Хмарохвоста. Білий вояк крутнувся швидше, ніж підхоплений вітром листок, і Попелюшколапка промчала повз нього, навіть не зачепивши.

— Ні, ні! — нявкнув Хмарохвіст. — Чи ти не чула, що я тобі сказав? Цілься туди, де я буду, а не туди, де я є!

— Вибач! — зіпнула Попелюшколапка. — Можна ще разок спробувати?

Падуболапка спустилась у вилоговину і нявкнула:

— Привіт.

— Ти прийшла збирати трави? — запитав Хмарохвіст.

— Ні. Листоплеса має вчити мене битися.

— Чудово! — нявкнула Попелюшколапка. — Можемо тренуватися разом.

Листоплеса підійшла до Падуболапки.

— Може, іншим разом, — нявкнула вона. — Краще я спершу покажу Падуболапці базові рухи, перш ніж вона зможе тренуватися з вояцькими новаками.

Падуболапка спохмурніла і лапою копнула землю.

Попелюшколапка глянула назад на Хмарохвоста.

— Можемо ще раз спробувати цей рух?

Хмарохвіст кивнув.

— Але пам’ятай… — та Попелюшколапка вже мчала на нього. Він знову крутнувся і знову хвацько ухилився від її удару.

— Ходімо, — нявкнула Листоплеса до Падуболапки. — Отам для нас достатньо місця.

Вона вказала носом на дальній кінець зарослої мохом галявини. Падуболапка примітила, яка там гладенька і м’яка поверхня. Ідеальна для бою. Ні коріння, об яке можна перечепитися, ні листя, на якому можна підковзнутися.

— Думаю, почнемо з оборонних рухів, — Листоплеса повернулася спиною до Падуболапки і через плече нявкнула: — Дивись і повторюй за мною. — Вона схилила голову, повернулась та перекотилась на спину, а тоді притьмом підірвалась на лапи. Рух тривав єдину мить. — Хочеш спробувати?

— Здається, я зрозуміла, — кивнула Падуболапка. Вона пригнула голову, повернулась і перекотилась, миттю ставши на рівні.

— Це твоя перша спроба? — гукнув Хмарохвіст через цілу галявину.

— Так, — відповіла Падуболапка. — Я все правильно зробила? — Вона стривожено глянула на Листоплесу.

— Бездоганно, — сказала їй Листоплеса. — Спробуймо щось іще.

Листоплеса показала кілька рухів, і Падуболапка повторила кожен із тією само лютою наполегливістю. Хоча Хмарохвіст більше нічого не коментував, вона знала, що він за нею пильнує.

— Спробуймо битися, — через деякий час запропонувала Листоплеса. — Біжи на мене, намагайся пробитися повз.

— Як? — запитала Падуболапка.

— Як захочеш і зможеш, — відповіла Листоплеса. — Тактику обговоримо потім.

Падуболапка припала до землі та подивилася на Листоплесу. Тоді перевела погляд на деревце, що росло на краю галявини позаду медикішки. Ось туди вона й цілиться. Листоплеса лише перешкода, яку треба здолати. Новачка кинулася вперед, тямлячи, що Листоплеса вже стає на задні лапи, готова всією масою впасти на неї, щойно вона спробує прослизнути. Падуболапка побачила, як медикішка трохи відхиляється назад, і зміркувала, що зараз її вага перенеслася на один бік. Зі швидкістю блискавки вона кинулася в протилежний бік. Листоплеса не мала часу змінити баланс, тому вдарила лапами за мишачий хвіст від місця, де прошмигнула Падуболапка.

Новачка відчула тріумф, коли безборонно добігла до деревця, а тоді озирнулася й побачила, що Листоплеса здивовано кліпає. Її пробрала провина. Чи можна їй було бути швидшою за свою виховницю?

— Це було добре! — видихнула Листоплеса.

— Саме так! — Хмарохвіст брів до них із іншого кінця галявини, за ним дріботіла Попелюшколапка.

— Ти така швидка! — похвалила вона.

— Дякую! — Падуболапка підбігла назад до Листоплесої.

Хмарохвіст нахилився до медикішки.

— Можливо, я кваплю події, — почав він, — але мені здається, що Попелюшколапці з Падуболапкою не зайве буде тренуватися разом. У Попелюшколапки енергії більше, ніж у вгодованого кроля, і в неї більше досвіду, ніж у Падуболапки. Але Падуболапка вміє дивитися і слухати, і в неї добрі інстинкти, вона оцінює супротивника.

Падуболапка була надто приголомшена, щоб говорити. Справжній вояк пропонує їй допомогу з бойовими тренуваннями!

— Чому б і ні, — відповіла Листоплеса.

Хмарохвіст лише повів хвостом.

— Попелюшколапко, покажеш Падуболапці той бойовий рух, який ми відпрацьовували?

Попелюшколапка вивела Падуболапку на середину галявини. Сонячне світло, що пробивалося крізь гілля вгорі, витанцьовувало на її димчастій шубці.

— Нападай, а я спробую вибити тебе з рівноваги.

Падуболапка швидко перевела подих і кинулась на Попелюшколапку. Перш ніж зорієнтувалась, Попелюшколапка підбила її задню лапу потужним ривком своєї передньої лапи, тоді перекотилася і ударом задніх лап кинула її на землю.

Падуболапка підвелась і обтрусилась.

— Ого! — вражено нявкнула вона. — Можна я спробую?

Їй хотілося спробувати цей рух трошки по-іншому. І, щойно Попелюшколапка кинулась на неї, вона пригнула голову, мордочкою вибивши новачку з рівноваги. Вона опинилася так близько до землі, що їй легко було перекотитися на бік і сильно вдарити Попелюшколапку задніми лапами так, що та аж відлетіла.

Попелюшколапка підвелась.

— Ти так хвацько вдарила головою, а не лапою! І перекат від цього набагато легший. Можна спробувати на тобі?

— Звісно!

Попелюшколапка кинулась до Падуболапки, цього разу вибивши її з рівноваги головою, як сама Падуболапка щойно зробила. Фінальний удар, після перекату, через це вийшов настільки сильнішим, що Падуболапка від’їхала на протилежний кінець галявини.

— Ви обидві впоралися просто чудово, — похвалив їх Хмарохвіст.

Попелюшколапка облизала лапу і провела нею за вушком, вичищаючи мох, який туди начіплявся. Коли знову піднесла лапу, то почала посмикуватися, ніби новачка вичищала бруд з-поміж кігтів. Падуболапка усміхнулася; окрім Попелюшколапки, ніхто з котів не смикав так лапкою.

— Що думаєш? — запитала Падуболапка, повертаючись до Листоплесої.

Але медикішка не відповіла. Вона сторопіло дивилася на Попелюшколапку — і ніби не вірила своїм очам. Падуболапка подумала, що новачка взяла і перетворилася на борсука, але ж ні — Попелюшколапка все так само сиділа і вмивала вушка.

— Листоплесо? — знову нявкнула Падуболапка.

Листоплеса відірвала погляд від Попелюшколапки, але її очі все так само були круглі від шоку.

— Т-так?

— Усе добре?

Листоплеса потрусила головою, ніби проганяла думки.

— Так, звісно. Просто Попелюшка колись точно так само смикала лапою.

Вона стривожено глянула на Попелюшколапку, котра вже вмилася і кружляла біля Хмарохвоста.

— А навчиш мене робити удар назад? — благала сіра новачка.

— Скоро смеркає, — зауважив Хмарохвіст. — Думаю, пора нам іти назад до табору.

— Я б хотіла перевірити лапу Міллі, поки ще видно, — кивнула Листоплеса.

Небо над деревами темніло, повітря холоднішало. Та, попри це, Падуболапці не хотілося йти з порослої мохом галявини. Тіло було побите і втомлене, але мозок аж гудів: вона думала, як зробити завчені сьогодні удари ще кращими.

Новачка йшла за Хмарохвостом і Попелюшколапкою вгору берегом, у ліс, коли це її наздогнала Листоплеса.

— Ти чудово билась. Я щиро вражена.

На мить Падуболапка відчула захват. Лапами пробіг дрож, так що кінцівки стали легенькі, мов пушок кульбаби. А тоді серце забилося частіше. Листоплеса ніколи отак не хвалила мене як свою новачку, новачку медикішки. Чому запам’ятовування трав давалося їй і близько не так добре, як запам’ятовування бойових рухів?

«Це станеться!» — твердо сказала собі Падуболапка. Одного дня її розум буде такий само гострий у кублі медикішки, як сьогодні на тій галявині. Просто потрібен час. Вона сама обрала шлях медикішки, тож тепер не підведе ні себе, ні свій Клан.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Сойколап нудився над своїм сніданком, відкушуючи по крихітному шматочку від миші, яку він витягнув із кагату свіжини.

Повз нього пройшли Студня з Бурешубом.

— Нема апетиту сьогодні?

— Не дуже, — буркнув Сойколап.

Він повернувся назад до бабрання у своїй трапезі, а вояк з воячкою взяли собі з кагату по здобичі та вмостилися на краю галявини. Сойколап не поспішав приступати до новацьких обов’язків. Досі прикутий до табору — хоч минуло вже багато днів, відколи Воронокрил привів його додому, — він уже знудився бути на побігеньках. Сьогодні зранку Сойколап мав почистити гнізда Сіросмуга та Міллі. Гості вже окріпли достатньо, аби їсти на галявині разом із рештою Клану.

— Гарний улов, Порохошубе! — гукнув Сіросмуг з-під Високого Виступу, де він разом із Міллі ділив зайця.

— Дякую, — відповів Порохошуб.

Сойколапові Сіросмуг подобався. Вояк був привітний і веселий, хоч і досі поводився сторожко, коли навколо було багато котів. Міллі теж здавалася непоганою, як на кицюню. І все ж Сойколап не був у захваті від того, що йому доведеться вичищати їхні закаляні підстилки, доки вони будуть на своєму першому патрулі. Це нечесно. Вони досліджуватимуть ліс, доки він буде порпатися у їхньому смердючому моху.

Новак відкусив від миші ще один крихітний шматочок. Він відчував на собі погляд Ясносердої, яка сиділа біля прискалка. Вона ділилася язиками з Порохошубом, проте погляд виховниці весь час повертався до нього. Сойколап відчував її роздратування своїм хутром, ніби колючки. Чого вона від нього очікувала? Чи він мав бути щасливий, що мусить чистити кубла замість того, аби вчитися полювати і битися? Так, він прикутий до табору, але ж на галявині все одно достатньо місця, щоб вона навчила його кількох бойових прийомів. Проте Ясносерда, здавалося, хотіла тільки змушувати його таландати коло інших котів Клану. Невже він годився лише на це?

— Сойколапе, не барись, — гукнула Ясносерда. — Коли закінчиш із кублом Сіросмуга, я пообіцяла Папоротехмарці, що ти пограєшся з її кошенятами, поки вона сходить на полювання. Вона вже дві повні з табору не виходила.

Сойколап смикнув хвостом.

— А коли я зможу вийти на полювання?

— Коли навчишся служити своєму Клану без нарікань, — спокійно відповіла йому Ясносерда.

Сойколап почув поблажливо-веселе муркотіння Порохошуба.

— Ясносердо, одного дня тобі доведеться-таки його вивести, — нявкнув він. — Перш ніж він виведе всіх нас.

— Це Вогнезір наказав йому залишатися в таборі, — нагадала Ясносерда.

— Я певен, ти можеш переконати Вогнезора, що Сойколапові потрібно тренуватися, — наполіг Порохошуб.

Серце Сойколапа стрепенулося з надією.

— Бути вояком — це не лише полювати і битися, — відповіла Ясносерда.

Раптом тернова огорожа зашурхотіла. Повернувся досвітній патруль. Білокрила, Золошуб, Леволап, Косариконіг та Мишколап принесли із собою спокусливі запахи лісу. І все ж Сойколап відчув поміж ними тривогу: Золошуб помахував хвостом, а Білокрила схвильовано кружляла.

Із вояцького кубла вийшов Ожинокіготь, а за ним — Вивіркострибка.

— Є щось доповісти?

— Тіньовий Клан помітив кожне дерево на кордоні, — розлючено відповів Золошуб.

Сойколап відчув вибух енергії. На лапи скочив Сіросмуг.

— Тіньовий Клан знову взявся за старе? — гаркнув вояк. — Якщо хтось із них хоч лапою ступить на Громову територію, поки я буду в патрулі, я їм вуха повидираю.

— Вони ще не порушували новий кордон, — повідомив йому Ожинокіготь. — Тож ми вирішили на них не зважати.

Сіросмуг форкнув:

— Не зважати на Тіньовий Клан? З тим самим успіхом можна не зважати на вітер і дощ — усе одно змерзнеш і намокнеш!

— Може, так було у лісі, — нявкнув Ожинокіготь. — Але зараз це не найкраща ідея.

— Із часів Великої Мандрівки багато чого змінилося, — додала Вивіркострибка.

— Та не настільки, щоб довіряти Тіньовому Клану! — прогарчав Золошуб. — Деякі коти завжди намагатимуться відібрати щось у іншого.

Сойколап відчув, як його мама здригнулася, ніби її щось ужалило. Що саме мав на увазі Золошуб?

— Тіньовий Клан завжди буде прагнути більшого! — погодився Порохошуб.

Вуса Сойколапа затремтіли. Він знав, що в Клані давно вже невдоволено перешіптуються про Вогнезорове рішення віддати Тіньовому Клану шматок землі, але тепер вояки відкрито погоджуються зі Сіросмугом. Хіба вони не мали бути вірні своєму провіднику?

— Вогнезір вирішив поки що не зважати на Тіньовий Клан.

Голос Ожинокігтя був спокійний, проте Сойколап знав, що він видивляється та наслухає найменших ознак сум’яття поміж своїми побратимами.

Під Високим Виступом затарахкотіло каміння. На галявину зіскочив Вогнезір.

— Що відбувається? — запитав він.

— Сіросмуг вважає, що нам не слід ігнорувати Тіньовий Клан, — відповів Ожинокіготь.

— Я думаю, що Сіросмуг має рацію, — нявкнув Вогнезір.

Сойколап уже чекав, що його тато заперечить, проте Ожинокіготь промовчав.

— Може, Сіросмуг не так довго пробув у нашому новому домі, — мовив Вогнезір. — Але він знає натуру Тіньового Клану. Я погоджуюся з ним — Тіньовий Клан продовжуватиме відтискати наші кордони, якщо ми не виступимо проти них.

— Перед Зборищем ти говорив не це, — тихо нявкнув Ожинокіготь.

— Проте на Зборищі Тіньовий Клан очевидно шукав приключки, — нагадав йому Вогнезір. — Я не хотів робити поспішних висновків, проте зараз думаю, що нам слід показати їм, що ми готові захищати наші кордони.

Чому ти не казав мені цього раніше? Сойколап відчував, як це питання палахкотить у голові його батька.

— То ми будемо з ними битися? — запитав Золошуб.

— Тільки якщо доведеться, — відповів Вогнезір.

— Але треба збільшити кількість прикордонних патрулів, — додав Порохошуб.

Вогнезір кивнув.

— І ми почнемо відповідати їм помітками так само, дерево за деревом. Якщо вони гадають, що можуть дотиснути нас, аби ми віддали їм ще більше території, вони помиляються.

— Добре, Вогнезоре, — нявкнув Ожинокіготь. — Бурешуб та Студня можуть помітити дерева вздовж Тіньового кордону, а Вивіркострибка поведе мисливський патруль, як і планувалося.

Порохошуб переступив з лапи на лапу.

— Може, краще, якби патруль Вивіркострибки оновив помітки на кордоні? Їхні запахи чисто Громового Клану, вони будуть для Тіньових котів очевиднішим повідомленням.

Сойколап відчув спалах обурення з боку Бурешуба. Він уже очікував, що сірий вояк кинеться на Порохошуба і вчепиться йому в бік гострими кігтями. Проте, перш ніж Бурешуб встиг відреагувати, підвелася Студня.

— Порохошуб має рацію, — мовила вона.

— Але Тіньовий Клан уже мав би знати, що ви з Бурешубом — частина Громового Клану, — заперечила Білокрила.

— У битві за кордон найкраще робити всі речі якомога очевиднішими, — нявкнув Золошуб.

Над лощовиною запала незручна тиша. Тоді озвався Вогнезір:

— Вивіркострибка поведе свій патруль помітити Тіньовий кордон. Бурешуб зі Студнею можуть піти на полювання.

Патрулі почали збиратися. Сойколап тим часом доїв сніданок і підвівся. Він не хотів спостерігати, як його побратими вирушатимуть до лісу, адже сам про це міг поки що тільки мріяти. З тим самим успіхом можна одразу податися чистити Сіросмугове гніздо. Він обстежив табір, шукаючи Ясносерду, і помітив її біля Листоплесої неподалік від медичного кубла.

— Де мені взяти чистий мох, якщо я не можу виходити з табору? — запитав він, перебивши їхню розмову. Тоді повернувся до Листоплесої. — У тебе є трохи зайвого?

Сойколап знав, що вона тримає свіжу підстилку для поранених котів.

— У моєму кублі ще є, — сказала йому медикішка. — Можеш брати. Падуболапка пішла шукати огірочник. Вона може назбирати ще моху, коли вернеться.

Хутро Ясносердої наїжилося, коли новак пройшов повз неї. Він почув, як вона прошепотіла до Листоплесої:

— Здається, Сойколап зі мною не надто щасливий. Не знаю, як до нього достукатися.

Може, просто треба зрозуміти, що одне око не робить тебе кращою за мене?

Чистий мох було легко винюхати. Він лежав купою біля стіни печери. Сойколап підібрав зубами великий жмуток. Свіжий, трав’янистий присмак нагадав про його виправу на Вітряну територію. Може, він і впав у озеро, та принаймні в той єдиний ранок він був вільний.

Ще не дійшовши до ожинової заслони біля входу до кубла Листоплесої, Сойколап почув знадвору притишений нявкіт Вогнезора. Ясносерда вже пішла, і провідник розмовляв із медикішкою. Сойколап поклав мох і нагострив вуха.

— Мені треба, щоб ти поділилась язиками із Зорекланом, — тихо нявкнув Вогнезір.

— Ти хвилюєшся через Сіросмуга? — припустила Листоплеса.

— Мені треба знати, хто правдивий воєвода Громового Клану, — пояснив Вогнезір. — Навіть попри чування Сіросмуг був живий, коли я призначив Ожинокігтя.

Листоплеса якусь мить помовчала.

— Ти готовий до будь-якої відповіді?

— Сіросмуг — мій друг. Я багато чим йому завдячую. Проте Ожинокіготь — хоробрий і вірний вояк. — Вогнезір зітхнув. — Що б не відповів Зореклан, я мушу ухвалити рішення.

— А що, як у Зореклану не буде для тебе відповіді?

— Тоді я зроблю те, що вважатиму за найкраще для Клану.

— Я піду до Місячного Ставу, — пообіцяла Листоплеса.

Вуса Сойколапа зацікавлено смикнулися. Він чув про Місячний Став. Це місце завжди здавалося таким загадковим: там збиралися лише медикоти, аби поділитися язиками із Зорекланом. Чи випаде Падуболапці піти туди сьогодні разом із Листоплесою?

Вогнезір подався геть. Раптом Сойколап упізнав знайомі кроки Падуболапки — вона поспішала до медичного кубла. Новачка спинилася біля Листоплесої.

— Це те листя, що було треба?

Сойколап відчув знайомий запах огірочника.

— Так, — муркнула Листоплеса. — Молодчина, Падуболапко.

— Я знала, що таки згадаю, — радісно нявкнула Падуболапка.

Сойколап підібрав мох і вийшов з-за ожини.

— Щось ти довго, — зауважила Листоплеса. Чи здогадалася вона, що він підслухав їхню розмову з Вогнезором? Якщо й так, медикішка ніяк це не показувала. — Падуболапко, — нявкнула вона, повернувшись до новачки, — тобі треба буде перебрати це листя самій. Подбай, щоб на купці були тільки ціленькі листочки. Пошкоджені почнуть гнити, не висохнуть.

— Ти мені допоможеш? — запитала кішку Падуболапка.

— Я маю піти до Місячного Ставу, — відповіла Листоплеса.

— Але ж ти не мусиш виходити вже. Ще ж навіть не сонцепік.

— У цьому сезоні місяцепік дуже рано, — пояснила медикішка. — Хочу прийти завчасу.

— А що, як треба буде когось полікувати? — схвильовано нявкнула Падуболапка.

— Усе буде гаразд. Ясносерда знає багато трав і ягід, — заспокоїла новачку Листоплеса. — Якщо треба буде допомога, попроси її.

— А ти могла б мені ще раз показати, де яке зілля? — попросила Падуболапка.

— Гаразд, — погодилася Листоплеса. — Але після цього мушу йти.

Обидві кішки зникли у медичному кублі, залишивши Сойколапа самого. Його думки безугавно роїлися. Він не збирався залишатися в таборі й цілий ранок вичищати гнізда. Якщо Листоплеса йде до Місячного Ставу, він піде за нею.

Новак переніс мох через галявину й поклав його біля кубла Сіросмуга. Тоді рушив назад до кубла Листоплесої, нібито щоб узяти ще, тільки от цього разу він пробіг повз вхід і шуснув у кущ ожини за ним. Той кут лощовини був надто зарослий, тож його не могли використовувати ані для спання, ані для зберігання свіжини, а ще Сойколап знав, що кам’яна стіна за ним мала достатньо тріщин і виїмок, аби він зміг вилізти нагору. Це був швидкий шлях до табору, яким скористався Ожинокіготь, коли патруль знайшов упійману лисицю. Там було круто, проте Сойколап сподівався, що йому вдасться вилізти з табору непоміченим.

Серце голосно гупало. Новак пробирався крізь ожину до скелі. Обнюхавши та обмацавши її лапами, він підтягнувся та вчепився кігтями в кущ, який виростав із каменю. Тоді повністю випірнув із ожини й обнюхав наступний виступ. Так потроху, хапаючись за жмутки трави, він пробирався нагору, молячись, аби не видати себе торохкітливими камінцями.

Врешті-решт йому у вуха війнув свіжий вітерець. Сойколап досягнув вершини лощовини. Вчепившись кігтями в м’яку траву, він переліз через край скелі.

Новак рушив лісом униз, до крутого спуску, що вів до таборового входу. Місцевість була знайома. Він зупинився за лисячий хвіст від підніжжя і задкома заліз у папороть.

За мить на лісовій долівці почулися кроки Листоплесої. Сойколап зачекав, доки вони пройде, а тоді подався за нею, тримаючись трохи збоку. Дерева давали непоганий прихисток, і він звивався поміж ними, довіряючи інстинктам та своїм вусам. Невдовзі у повітрі з’явився запах Вітряного Клану. Листоплеса прямувала до пагорбів. Проте вона не перейшла кордон, а звернула в бік сонця і так ішла, аж доки схил не почав крутішати, а ліс — рідшати.

Сойколап почув струмок і пішов за Листоплесиним запахом — той повертав із м’якої трави на щербате каміння, що лежало вздовж потоку. Новак почав трохи відставати, здригаючись від різкого вітру. Тут було менше рослинності, в якій він міг сховатися. Йому доведеться покладатися лише на камуфляж свого хутра проти кам’янистої долівки. Принаймні його непевні кроки заглушав шум води. Щебінь під його лапами то підіймався, то опускався, тож Сойколапові довелося сповільнити крок. На щастя, запах Листоплесої залишався сильним і неперервним.

Раптом стежка під лапами почала видаватися знайомою, думки наповнили видива зі сну. Новак ішов тією самою вузькою долиною, в якій опинився уві сні, а отже, знав, як вона виглядає. Сойколап намалював собі перед очима скелі, що височіли вздовж дороги, — гострі, мов лисячі зубиська. Далі мав бути струмок, що витанцьовував на схилі гори, переливаючись у сонячному промінні. Новак слідував за Листоплесою до його витоків — і раптом схвильовано зрозумів, що це і мусить бути Місячний Став.

Попереду затріскотіли камінці, і Сойколап зупинився. Він здогадався, що то Листоплеса почала підійматися на хребет. Новак зачекав, доки шум стихне і медикішка зникне за верхівкою. Тоді подався за нею, перелізаючи з каменя на камінь та обдираючи лапки об гострий граніт.

Вибравшись на вершину, він засапано спинився. Стало холодно — мабуть, призахідне сонце вже сховалося за скелями. Він опинився на краю лощовини. До нього долинав запах Листоплесої, змішаний з новими ароматами — вогкого каміння, запилюженого лишайника та свіжої гірської води. Її дзюркотіння і плюскіт відбивалися від кам’яних стін.

Новак обережно закрокував далі, та раптом усвідомив, що до нього торкаються інші коти, спочатку з одного боку, тоді з іншого, вибиваючи його з рівноваги.

Припиніть штовхатися! Він подався назад, але заточився. Навколо було саме лише повітря.

У лощовині шепотіли голоси:

— Вони прийшли.

— Ми повинні поспішати. Місяць сходить.

Хто ще тут є?

Сойколап покуштував повітря, проте відчув лише легкий запах Листоплесої. Вгамувавши свій тремтячий хвіст, він почав прислухатися, аби з’ясувати, де вона. Її дихання відлунювало від каміння, що оточувало їх зусібіч і брижило воду під її мордою. Подихи були тихі й рівномірні — вона спала.

Сойколап обережно спустився схилом до озера. На гладкому наполірованому камені за довгі повні від чиїхось лап утворилися виїмки, які тепер формували стежку. Новак опинився біля води — він відчув, як до лап доторкнулися її прохолодні язики. Кіт приліг за лисячий хвіст від Листоплесої й заплющив очі.

Як тільки ніс торкнувся Місячного Ставу, Сойколапові думки заполонили зорі. Здавалося, ніби чиїсь велетенські лапи змели його в чорнильно-синє небо і залишили поміж нескінченних блакитно-білих вогнів.

Далеко внизу видніли залиті зоряним сяйвом схили лощовини, що плавно спадали до мерехтливого Місячного Ставу. Сойколапове дихання пришвидшилось. Лощовина не була порожня — там було повно котів. Їхні постаті тягнулися ген до кожного хребта, а їхні шубки купалися в місячному промінні.

Зореклан!

Сойколап придивився пильніше, аж доки зміг розгледіти кожну шубку й кожне обличчя. Коти дивилися на Листоплесу, яка сиділа біля води. Себе він теж бачив — заснулого на березі.

Я дивлюся на це з-поза свого тіла.

Сойколап оглянув лощовину і раптом гостро відчув холод скелі під лапами. Тепер він був на верхівці пагорба, а не на небі.

Листоплеса встала й почала вітатися із Зорекланом, ніби зі старими друзями, крокуючи схилом і зупиняючись, аби поноськатися з котами. Сойколап не впізнавав нікого з них. Вони жили ще до того, як він народився. Знайомими були тільки запахи їхніх Кланів. Він заповз назад у тіні, щоб його ніхто не помітив, і дивився.

— Синьозірко, — Листоплеса кивнула кішці з плескатою мордою, круглими очима і сріблясто-сірим хутром.

— Вітаємо, Листоплесо, — промурмотіла Синьозірка. — Ми очікували, що ти прийдеш.

Біля неї сидів золотавий кіт, чиї очі сяяли теплом.

— Радий знову тебе бачити, — нявкнув він.

— І я тебе, Левосерде, — відповіла Листоплеса.

Очі Синьозірки спалахнули.

— Ти прийшла з хорошими новинами.

— Так, Сіросмуг повернувся, — муркнула Листоплеса.

Коти навколо радісно замуркотіли.

— Але є проблема, — продовжила Листоплеса. — Вогнезір не знає, хто повинен бути воєводою Громового Клану. І Сіросмуг, і Ожинокіготь були призначені згідно з вояцьким правильником.

З іншого боку лощовини почувся низький нявкіт:

— Вони обидва мають рівні права.

Листоплеса повернула голову. За нею стояв темний, мов небо, кіт, посмикуючи довгим тонким хвостом. Сойколап покуштував повітря. У темного вояка був запах Вітряного Клану.

— Якщо Вогнезір мудрий, — нявкнув кіт, — він обере вояка, який знає Клан краще.

— Це буде нелегкий вибір, Високозоре, — застерегла Синьозірка Вітряного кота. — Ще жодному провіднику не доводилося поставати перед таким.

Левосерд махнув хвостом.

— Якби ж ми тоді знали, що Сіросмуг живий… Ми сказали б Листоплесій.

— Він був занадто далеко, ми не могли його бачити, — нагадала йому Синьозірка. — А Громовому Клану однаково потрібен був воєвода.

— Це тому ви послали мені видіння колючої ожини, що оточує табір? — запитала Листоплеса.

— Ми мусили показати Вогнезорові, що треба призначити нового воєводу, — нявкнула Синьозірка.

Левосерд кивнув.

— Коли ми посилали тобі те видіння, Ожинокіготь був найкращим вояком, який міг допомогти Вогнезорові захистити Клан.

Листоплеса різко підвела погляд.

— А зараз він досі найкращий?

Синьозірка з Левосердом перезирнулися, проте не відповіли.

— Ви шкодуєте, що послали знак? — наполягала Листоплеса.

— Ожинокіготь впорався добре, — запевнила її Синьозірка. — Це був правильний вибір. Вогнезір був би дурний, якби вирішив залишитися без воєводи, не знаючи, чи повернеться Сіросмуг.

— Але хто повинен залишитися воєводою зараз?

— На це немає правильної відповіді, — попередила Синьозірка.

Листоплеса закліпала.

— То це мусить вирішити сам Вогнезір?

— Так. — Провідниця зітхнула. — Проте Високозорий має рацію: Вогнезір повинен обрати того, хто знає Клан краще. І, щоб це вирішити, він повинен думати головою, а не серцем.

— Сказати йому про це?

— Скажи йому тільки те, що він мусить сам ухвалити рішення.

Листоплеса схилила голову.

— Я передам йому, — пообіцяла вона. Тоді відвернулася від Зореклану і подалася назад до Місячного Ставу.

Сойколап усе ще витріщався на котів. Якийсь м’язистий кіт мурмотів щось до кішки неподалік. За його лискучою шубкою Сойколап здогадався, що той із Річкового Клану. В тіні від кругляка перешіптувалося товариство худорлявих струнких котів. Вітряний Клан? Сойколап оглянув схил і покуштував повітря, гадаючи, хто ж із котів був із Громового Клану. Тоді він застиг, а його лапи похололи.

Прямо на нього дивилась кішка. Її хутро було довге і світле, а її морда — плеската і поорана старими бойовими шрамами. Сойколап не міг відгадати, з якого вона Клану. Її очі палали запеклим духом, і він позадкував глибше в тіні. Щось йому підказувало, що він не мав би тут шпигувати.

Листоплеса затрималася біля краю ставка.

— Попелюшко? — з надією гукнула вона, оглядаючи котів у лощовині, проте ніхто не відповідав.

Медикішка сумно закліпала, а тоді лягла й охайно підігнула під себе лапки. Поклавши голову біля води, вона заплющила очі.

— Сойколапе!

Шокований вигук Листоплесої вирвав його зі сну. Він підвівся на лапи. Рінь подряпала йому подушечки, і новак заточився. Він знову був сліпий.

— Що ти тут робиш? — накинулася на нього Листоплеса.

— Я… я…

— Це місце для медикотів! Я прийшла сюди поділитися язиками із Зорекланом!

— Я знаю. — Сойколап глитнув. — Я тебе бачив.

— Ти бачив мене із Зорекланом?

— Я дивився з вершини схилу, як ти говорила із Синьозіркою і Левосердом.

Листоплеса була збентежена.

— Ти дивився? Як?

— Коли я заплющив очі, то мені це наснилося.

Листоплеса примружила очі.

— Що вони казали?

— Синьозірка сказала, що Вогнезір має сам ухвалити рішення, — нявкнув Сойколап. — Але він мусить обирати головою, а не серцем, тож, думаю, це означає, що йому треба обрати…

— Ти зрозумів! — перебила його Листоплеса. Її голос перейшов у вражений шепіт.

Сойколапа це спантеличило. Чому б він не мав зрозуміти? Тому що він не медикіт? Чи тому, що сліпий?

— Як ти сюди дійшов? — запитала Листоплеса.

Сойколап відчув, як хутро медикішки стало дибки від хвилювання, ніби вона боялася почути його відповідь.

— Я пішов за тобою…

— Тобто ти йшов за моїм запахом? Аж від лощовини?

— Частково. Але мені вже снилася ця дорога раніше, тож я знав її.

Листоплеса зойкнула.

— Я не обираю, що снити! — запротестував Сойколап.

Листоплеса відвернулася.

— Тут сталося дещо неймовірне. — Вона ледь чутно мурмотіла, почасти сама до себе, проте її слова відбивалися від води. — Якби ж то я розуміла, що це означає.

— А чому воно має щось означати? — нявкнув Сойколап. Що було такого дивного в тому, аби бачити сон біля Місячного Ставу? Хіба не для цього він тут і опинився?

— Ходімо, — наказала Листоплеса. — Нам треба повертатися до табору.

За різкістю вона намагалася приховати своє спантеличення. Медикішка почала підійматися стежкою до верхівки схилу, і Сойколап подався за нею. Він без нарікань дозволив їй вести себе кам’янистим спуском, хоча міг сам без проблем із цим впоратися.

— Ти розкажеш Вогнезорові все, що сказав Зореклан? — нявкнув він.

— Я скажу йому, що він повинен сам зробити вибір, хто має бути воєводою.

— І все?

— Тобто?

— Я думаю, що Високозорий і Синьозірка натякнули, що Вогнезір має обрати Ожинокігтя. Він тепер краще знає Клан.

У носі Сойколапа залоскотало. Він відчув запах миші.

— Ти хочеш сказати, що я маю вплинути на рішення Вогнезора?

— Ти просто розтлумачиш йому те, що вони мали на увазі. — Миша була неподалік. — Хіба це не твій обов’язок?

Сойколап відчув на собі шокований погляд Листоплесої, що пропалював його хутро, мов сонячний промінь.

— То ти так і зробив би?

— Я зробив би так, як було б найкраще для Клану.

Прямо перед його лапами заворушився камінець. Новак сягнув уперед, витягнувши передні лапи, та миша вже зникла в нірці. Він розчаровано підвів морду.

Листоплеса зупинилася. Її, ніби хмарою, огорнув страх. Він зробив щось не так?

— Що таке?

— Нічого, — відповіла вона і пішла далі.

Сойколап поспішив за нею.

— Знаєш, те, що ти зробив там, це досить-таки неймовірно, — нявкнула медикішка. Її легка інтонація не могла приховати тривоги. Чи це було захоплення? Чому вона так нервувалася?

Сойколап знизав плечима.

— Хіба Місячний Став не для того, щоб бачити такі речі?

— Але це був не просто сон. Ти насправді увійшов у мій сон. Ти бачив те, що бачила я.

— І?

— Я входила у чужий сон тільки раз у житті.

— Коли? — запитав Сойколап.

— Перохвоста впустила мене в сон Верболапки, щоб я могла сказати їй, де знайти котячу м’яту, — пояснила Листоплеса. — Але Перохвоста вже була в Зореклані. Вона мене запросила. А ти увійшов у мій сон сам, без дозволу і без відома Зореклану.

Сойколап здригнувся, згадавши лютий погляд плескатомордої воячки.

— Ти впевнена, що вони не знали?

— Вони б мені сказали, — нявкнула Листоплеса.

— Чому ти гукнула Попелюшку? — запитав Сойколап. — Ти хотіла в неї щось спитати?

— Я просто хотіла знати, чи вона там була, — тихо нявкнула Листоплеса.

— Вона не відповіла.

— Ні, не відповіла.

— Але ж вона мертва, так? Де б іще вона мала бути?

Сойколап почув, як кроки Листоплесої завмерли. Вона ніби чогось очікувала, хвилювалася — новак відчував це в повітрі, ніби дощ.

— Що ти відчув, коли побачив Зореклан? — запитала медикішка. — Ти боявся?

— Боявся купки мертвих котів?

— Вони твої предки-вояки, — нагадала вона йому. — Вони бачили й чули більше, ніж ти можеш уявити.

— Звісно, що вони бачили більше, я ж сліпий, пам’ятаєш?

— У снах ти не сліпий, Сойколапе. Скажи мені, окрім мандрівки до Місячного Ставу, тобі снилося ще що-небудь, що втілилося в життя?

Сойколап знизав плечима.

— Ніби ні. Сни — це ж просто сни, хіба не так?

— Не у всіх.

— Іноді мені сниться, як я був дуже маленький і йшов через сніг, — зізнався він. — Таке було? Це може бути Велика Мандрівка?

Хутро Листоплесої пішло брижами.

— Ні, Велика Мандрівка була задовго до того, як ти народився. Але твоя… твоя мама справді одного разу довго йшла снігами, коли ти був дуже маленький. Ти народився не в лощовині, тож їй довелося чекати, поки ви всі виростете достатньо сильні, щоб іти.

Сойколап відчував на собі пильний погляд Листоплесої. Вона прокручувала щось у голові, ніби намагалася вихопити з води надто велику рибину.

— Що таке? — запитав він.

— Я думаю, що твоя доля — бути медикотом, — нявкнула вона.

— Це дурниці, — відрубав Сойколап. — Я буду вояком.

— Але ти увійшов у мій сон, — зауважила Листоплеса.

Сойколап обурено настовбурчив хвоста.

— Ти думаєш, я хочу весь час стовбичити в таборі і носитися з кошенятами і старійшинами?

Листоплеса нагороїжилася.

— Медикоти займаються не тільки цим!

— Якщо так, — форкнув Сойколап, — то нехай це буде доля когось іншого! Я хочу ходити до лісу, полювати і битися за свій Клан. Ти така сама, як Ясносерда! Увесь час ставишся до мене по-особливому, бо я сліпий!

— Я ставлюся до тебе по-особливому, бо ти можеш бачити мої сни! Я не чула про жодного медикота з такими потужними видіннями, як у тебе.

Проте Сойколап уже не слухав і розлючено закрокував геть.

— Мені байдуже на якісь там дурні сни, — гукнув він через плече. — Я буду вояком. І в тебе вже є Падуболапка, пам’ятаєш? Ти не можеш мати двох новаків!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом!

Леволап різко підвів голову. Клич Вогнезора збудив його в теплому гніздечку. Сходило сонце. Він відчув, як поруч завовтузився Бубколап.

Сойколап уже потягувався, вигнувши хвоста, так що його кінчик торкнувся Леволапової спини.

— Що Вогнезорові треба так рано? — позіхнув він.

— Віче Клану!

Леволап скочив на рівні й поспішив, аби першим вибігти з кубла, протиснувшись попри своїх сусідів.

— Припини штовхатися, — нявкнув Бубколап.

— Найшвидший мисливець ловить найбільше мишей, — радісно нявкнув Леволап.

Повітря знадвору вдарило йому в обличчя, мов молодий буковий пагін. На кущах по таборовій межі мерехтів іній, а від замерзлої долівки в Леволапа аж заболіли подушечки. Пускаючи з рота клубки пари, він побіг на галявину, де вже збиралися коти, тулячись одне до одного, щоб зігрітися.

Вогнезір сидів на Високому Виступі, а обабіч нього були Ожинокіготь та Сіросмуг. Хутро Ожинокігтя блищало, а м’язи під ним вигравали пружністю. Сіросмугова шубка вже виглядала охайно, нарешті без ковтунів та вузликів, проте хутро було все ще тьмяне, а під ним просвічувалися ребра.

— Мабуть, він таки вирішив, хто має бути воєводою, — нявкнула Падуболапка, підбігши до Леволапа від медичного кубла. Вона притулилася ближче до брата, тремтячи всім тілом.

До них підійшов Сойколап і сів біля Падуболапки.

— Сіросмуг і Ожинокіготь сидять на Високому Виступі біля Вогнезора, — сказала йому Падуболапка.

— Я знаю, — сонно відповів Сойколап. Леволап не міг зрозуміти, чому він виглядав настільки виснаженим, якщо вже багато днів не виходив нікуди з лощовини.

Хутро Вогнезора в холодному досвітньому промінні мінилося, мов полум’я. Він оглянув свій Клан. Міллі сиділа біля Папоротехмарки, в її очах палала цікавість. Карохвістка, Білокрила та Хмарохвіст сиділи перед нею, а Орлякошуб та Шипокіготь — позаду. Сіра кицюня, здавалося, більше не почувалася ніяково біля вояків і спокійно дивилася на Вогнезора.

— Я знаю, вас усіх цікавило, що тепер буде, оскільки повернувся наш колишній воєвода, — мовив провідник.

Сіросмуг тугіше обгорнув передні лапи пухнастим хвостом. Ожинокіготь смикнув одним вухом.

— Коли ми залишали ліс, я думав, що вже ніколи не побачу Сіросмуга знову, — зізнався Вогнезір. — Не одну ніч я провів, вдивляючись у Срібносмугу та намагаючись уявити його поміж наших предків.

Леволап глянув на Падуболапку, гадаючи, що б він відчував, якби сестра зникла. Щось неприємно кольнуло в живіт — це відчуття йому аж ніяк не сподобалося.

Громовий провідник повів далі:

— Сіросмуг був моїм воєводою і другом. Ми тренувалися разом і билися пліч-о-пліч. Я довіряв йому більше за всіх. Для мене знову бачити його тут — це ніби отримати назад одне зі своїх життів.

— Він призначить Сіросмуга знову! — прошепотіла Падуболапка.

— Чекай, — сказав Сойколап.

Леволап глянув на свого брата. Чому це він такий упевнений?

— Але Ожинокіготь допоміг мені провести наш Клан через найжахливіші випробування. Я ніколи не помічав за ним ані найменшого браку вірності своїм побратимам. Зараз Громовому Клану менше за все потрібні зміни. — Він замовк і глянув на двох вояків. — Тож я вирішив, що Ожинокіготь має залишитися воєводою.

— Але… — вирвалося в Орлякошуба, перш ніж він устиг стулити рота. Карохвістка теж здивовано зойкнула. Цілим Кланом пронеслося збентежене нявчання. Леволап вдивлявся в обличчя Сіросмуга, шукаючи там якогось натяку на жаль, проте вираз сірого вояка залишився для нього таємницею.

Почувся щасливий голос Вивіркострибки:

— Ожинокіготь!

— Ожинокіготь! Ожинокіготь! — швидко приєднався до неї Золошуб.

Вивіркострибка крутнула головою й витріщилася на вояка.

«Чому вона так здивувалася?» — подумав Леволап.

Порохошуб і Шипокіготь також загукали Ожинокігтеве ім’я. Сіросмуг підвівся й долучився до них, а Ожинокіготь поважно схилив голову перед колишнім воєводою Громового Клану.

— Я ж казав, — промурмотів Сойколап.

Леволап підозріливо глянув на брата.

— Звідки ти знав?

Сойколап знизав плечима.

— Це був наймудріший вибір.

— Як думаєш, Сіросмуг образився? — прошепотіла Падуболапка.

— Хіба це має значення? — запитав Сойколап.

— Він, мабуть, розуміє, що Клан дуже змінився, — відповів Леволап.

— Але що буде, коли він повністю оклигає? — не вгавала Падуболапка. — Його влаштує залишатися просто вояком?

— Я думаю, що Вогнезір зробив правильний вибір, — зненацька почувся голос, і Леволап від несподіванки аж підскочив. Він підвів погляд і побачив, що до них наближається Золошуб.

— А ви, мабуть, раді, що ваш тато залишився воєводою, — промуркотів вояк.

— Ожинокіготь має бути воєводою, — твердо відповів йому Леволап. — Сіросмуг іще навіть не знає території. Він тут буде, як Вітряне кошеня у Тіньових яслах.

— Це правда, — кивнув Золошуб.

— І поки Сіросмуг одужає, мине ще ціла повня, — додав Сойколап. — Від нього досі тхне воронячим їдлом.

— Він скоро окріпне, — нявкнула Падуболапка на його захист.

— Скоро — це не аргумент, — заперечив Леволап. — Нам потрібен сильний воєвода вже. Гололист іще не закінчився, а Тіньовий Клан не збирається залишати нас у спокої. Ми не можемо чекати, доки Сіросмуг одужає!

— Але він був воєводою від початку! — запротестувала Падуболапка. — Хіба всі забули? Коли Мрячконіжку забрали Двоноги, Шулікокриг був воєводою тільки до її повернення. Бо, згідно з вояцьким правильником, вона ніколи не переставала бути воєводою!

— Твоя сестра діло каже, — прокоментував Золошуб.

— Я знаю, але… — Леволап не очікував від Падуболапки такої затятості. — Вогнезір повинен думати про те, як буде краще для Клану.

— Якщо ми почнемо ігнорувати вояцький правильник, то перестанемо бути вояками! — заявила Падуболапка. Хутро на її спині настовбурчилося, очі схвильовано блищали.

— А що, коли Зореклан сказав Вогнезорові обрати Ожинокігтя? — стиха запитав Сойколап.

До них підійшов Ожинокіготь разом із Бубколапом.

— Ми йдемо на лови.

— Можна з вами? — запитав Золошуб.

— Звісно. З нами ще йдуть Ясносерда і Сойколап, але, якщо ви не проти компанії…

— Звісно, ні. — Золошуб примружив очі. — Я просто подумав, що було б цікаво, якби ми провели Леволапові з Бубколапом невелике змагання.

Очі Ожинокігтя зблиснули.

— Гарна ідея.

Бубколап захоплено переминав землю кігтями.

— О так!

— Чудово! — нявкнув Леволап.

— Гаразд, — вирішив Ожинокіготь. — Новак, який швидше зловить три здобичі, отримує право сьогодні першим обирати з кагату.

Леволап глянув на Бубколапа. Побратим був значно крупніший та значно досвідченіший за нього. Якщо він хоче перемогти, йому доведеться більше покладатися на чуття, а не на швидкість.

Ясносерда із Сойколапом приєдналися до них.

— Чому ми мусимо йти з ними? — скаржився Сойколап. — Я можу й сам полювати.

В оці Ясносердої промайнув жаль, і Леволап скривився. Сойколап увіп’явся очима у свою виховницю, ніби прочитав її думки.

— Рушаємо за мить, — нявкнув Ожинокіготь. — Спершу хочу попросити Порохошуба та Березопада перевірити Тіньовий кордон. Зустрічаємося біля виходу. — Перш ніж піти, Громовий воєвода озирнувся на Падуболапку. — Ти хіба не повинна допомагати Листоплесій?

— Ем, так, — поспіхом нявкнула Падуболапка. Вона обернулась і подалася геть, волочучи свій чорний хвіст по білій галявині.

— То ти думаєш, що можеш мене обійти, га? — просичав Бубколап на вухо Леволапові.

— Я зловив полівку в першій мисливській виправі, — нагадав йому Леволап.

— Добре, — нявкнув Бубколап. — Не хочеться виграти надто легко.

— Тобі ще має пощастити, аби ти виграв! — прогарчав Леволап.

— Як такий малий клубок хутра, як ти, може зловити три здобичі за один ранок?

Цього Леволап своєму сусідові подарувати не міг. Він став у бойову стійку, вихляючи стегнами.

— Ану повтори! — гукнув новак.

— Та ти ж не більший за мишу! — муркнув Бубколап.

Леволап кинувся на суперника, і вони обоє покотилися до тернової загорожі. Бубколапова вага заскочила Леволапа зненацька. Він намагався скинути з себе більшого новака, проте Бубколап притиснув його до колючих гілок. Тоді Леволап швидко зметикував, що треба розслабитися, аби вислизнути з Бубколапового хвату. Швидко, мов блискавка, він заскочив новакові на спину і вчепився зубами в карк. Бубколап спробував струсити його із себе, проте, навіть не витягуючи кігті, Леволапові вистачило сили втриматися на широких плечах побратима.

— Леволапе!

Він підвів погляд і побачив сестру, яка бігла до них, тієї ж миті Бубколап скинув його із себе і пришпилив до землі.

— Сьогодні ти — моя перша здобич, — переможно нявкнув Бубколап.

— Мене відволікла Падуболапка! — запротестував Леволап.

— Хороший вояк ніколи не відволікається, — нявкнув Золошуб, який спостерігав за двома новаками.

Леволап зіп’явся на рівні, наїживши хутро від сорому.

Падуболапка кружляла навколо них.

— Листоплеса хоче, щоб я зібрала пижмо на випадок, якщо хтось підхопить білий кашлюк через такий холод, — захоплено видихнула новачка. — Вона каже, що біля старого Громошляху є кущ, і питає, чи можна мені приєднатися до вашого загону, щоб туди піти. — Вона роззирнулася довкола. — А де Ожинокіготь?

— Віддає накази Порохошубові, — відповів Золошуб.

На цих словах до них від прискалка прибіг воєвода разом зі Сіросмугом.

— Не проти, якщо я до вас приєднаюся? — запитав Золошуба сірий вояк. — Я хочу ознайомитися з територією та подивитися, як тут справи зі здобиччю.

— Я не проти, — погодився Золошуб. Він кивнув на Падуболапку. — З нами ще одна новачка.

Леволап не виходив до лісу з Падуболапкою та Сойколапом ще від їхньої спроби вистежити лисенят. Вони швидко розбилися на знайомий стрій: Падуболапка йшла на крок попереду, а Леволап — поблизу Сойколапа, ледь торкаючись до нього хутром, щоб допомагати орієнтуватися між деревами.

Вони подалися вглиб лісу, обравши найчистішу стежку вздовж старого Громошляху. Леволап уже був тут раніше, коли Золошуб показував йому територію Громового Клану. Проте він ніколи не ходив аж до закинутого гнізда Двоногів.

Падуболапка уважно роздивлялася рослини обабіч стежки.

— Воно дуже схоже на деревій, — прошепотів до неї Сойколап. — Але на смак більше як трава, а не як мишача жовч.

— Я знаю! — форкнула Падуболапка.

«Чому Сойколап їй допомагає?» — подумав Леволап. Це ж Падуболапка була новачкою медикішки, а не він.

Кицька махнула хвостом на високий кущ із тонким гострим листям.

— Це воно, так?

— Ти знайшла щось? — Ожинокіготь зупинився посеред стежки.

Коти чекали, доки Падуболапка відкушувала листочок. Вона замислено примружила очі, а тоді ковтнула.

— Узагалі не гірке, — сказала вона. — Це пижмо.

— Назбирай трохи і віднеси до табору, — нявкнув Ожинокіготь.

Очі Падуболапки захмарилися від розчарування.

— Воно Листоплесій не терміново треба.

— Та й Падуболапці небезпечно повертатися до табору самій, — зауважив Леволап, здогадавшись, що його сестра хотіла скористатися шансом трохи побути не в таборі. — Особливо коли десь тут лисиці.

— І не забувайте про змагання, — нявкнув Золошуб. — Ми ж не хочемо марнувати час, проводжаючи її додому.

— Якщо ти впевнена, що Листоплесій не потрібне воно терміново… — мовив Ожинокіготь до Падуболапки.

Її очі проясніли.

— Воно просто для запасу.

— Тоді назбираємо дорогою назад, — погодився Ожинокіготь, а тоді побіг у лісові тіні.

Леволап зачекав на Громошляху, доки Сойколап та Ясносерда зникнуть між деревами разом з іншими, перш ніж піти за ними. Підлісок тут був густий навіть у гололист. Проте без листя рослини були схожі на високі й тонкі скелети, розкидані лісовою долівкою.

Леволап крокував за товаришами замерзлою стежкою, випускаючи з рота клуби пари. Сіросмуг озирнувся.

— Тут не чути лисиць, — нявкнув він. — І немає багато схованок для здобичі. Це непогане місце для ловів.

Золошуб глянув на Бубколапа, а тоді на Леволапа.

— Хто хоче почати?

— Он там є миша, — буденно нявкнув Сойколап.

Оце вперше за весь час Леволап задумався, чи не образився брат за те, що його так оминули в цьому змаганні. Проте Сойколап тримав підборіддя високо. Він смикнув хвостом у бік дуба за кілька лисячих хвостів від нього. Золошуб здивовано повернув голову.

— Вона забурилася в землю під замерзлим листям, — сказав їм Сойколап.

Леволап нагострив вуха. Дійсно, він чув шурхотіння крихітних лапок об холодну землю, хоч і дуже віддалено. У повітрі витав аромат прілого листя.

— Леволапе, — тихо шепнув Ожинокіготь. — Спробуй ти.

Поволі ступаючи вперед, Леволап підкрадався до здобичі. Він повагом опускав кожну подушечку на тверду долівку, так що його кроки не видавали ані звуку. Шурхотіння не змовкало, а Леволап тим часом прокрався вже достатньо близько і став у мисливську стійку. Присівши й витягнувши морду, він опустив хвоста на землю. Тепер новак відчував запах миші й бачив ледь помітний рух поміж листям.

— Ожинокігтю!

Миша вискочила з листя і зникла поміж корінням дерева. Зашипівши від люті, Леволап обернувся, щоб подивитися, хто це перебив йому лови.

Із чагарів вистрибнув Березопад і зупинився біля них.

— Тіньовий Клан посунув кордон! Вони залишили нову смугу поміток на території Громового Клану!

— Де? — запитав Ожинокіготь.

— Я тобі покажу.

Не чекаючи, Березопад подався назад крізь ліс.

— Де Порохошуб? — гукнув йому вслід Ожинокіготь.

— Пішов до табору, щоб доповісти Вогнезорові, — почулася відповідь.

Ожинокіготь повернувся до Ясносердої.

— Краще ідіть з нами. Не хочу залишати вас самих, поки десь тут ще вештаються лисиці.

Ясносерда примружила око.

— А як бути із Сойколапом? Він зможе тримати темп?

— Не залишай його, і намагайтеся триматися якомога ближче до нас, — наказав Ожинокіготь. Він глянув на Золошуба. — Будь біля них. — Тоді кивнув Сіросмугові. — Ходімо зі мною.

Ожинокіготь та Сіросмуг побігли за Березопадом. Леволап помчав за ними, забувши про мишу. Падуболапка не відставала. Леволап чув позаду кроки Золошуба, Ясносердої та Сойколапа. Озирнувшись через плече, він побачив брата, який обминав дерева не гірше за будь-якого зрячого кота. «Його, мабуть, веде Зореклан!» — захоплено подумав Леволап. Він знову спрямував погляд уперед. Хутро стало дибки. Невже Тіньовий Клан справді посмів посунути їхній кордон?

Березопад повів їх уздовж Громошляху, а тоді звернув до лісу й почав підійматися схилом, що вів до Тіньового кордону. Вояк зупинився біля верхівки.

— Тут! — крикнув він, махнувши хвостом на ряд берізок, що росли по хребту.

Леволап обнюхав найближчий стовбур і наморщив носа. То це правда. Тіньовий Клан дійсно помітив Громові дерева.

— Це не погоджений кордон? — запитав Сіросмуг.

— Ні! — просичав Ожинокіготь. — Кордон ось там, — він вказав мордою на вершину пагорба, де за деревами починалася галявина.

— Вони думали, що ми не помітимо? — гаркнула Падуболапка.

Золошуб вискочив із орляка позаду них, а за ним з’явилися Ясносерда і Сойколап.

Новак наїжив хутро.

— Тут Тіньові вояки! — застеріг він.

Тієї ж миті на вершині з’явилися троє Тіньових вояків і спрямували погляди на Громовий патруль.

— Дубошубе! — зашипів Ожинокіготь, дивлячись на невеликого коричневого кота, який очолював трійку. Леволап упізнав двох інших зі Зборища — то були Соволап та його виховник Димоніг.

— Сліпе кошеня помітило нас раніше за Громового воєводу, — вищирився Дубошуб. — Який сором.

— Що, Громовому Клану настільки не вистачає вояків, що доводиться тренувати навіть найбільш безкорисне кошеня? — глумився Димоніг.

Сойколап засичав і кинувся вперед, та Ясносерда вхопила його зубами за хвіст і потягнула до себе.

— О, сліпе кошеня врятувала одноока воячка, — насмішкувато нявкнув Дубошуб. — Громовий Клан уже не той. Самі кицюні, каліки і потріпані воєводи. — Він зиркнув на Сіросмуга.

— Ви посунули кордон, — прогарчав Ожинокіготь.

— Ми забрали те, що по праву наше, і заберемо ще більше, — сказав йому Димоніг.

— Громовий Клан уже практично і не Клан, там половина — самі кицюні, — додав Дубошуб. — Я впевнений, Зореклан би погодився, що на угіддях Кланів можуть полювати тільки справжні вояки.

— Громовий Клан — це і є справжні вояки! — закричав Ожинокіготь. Він прищулив вуха і перейшов нову межу, аж доки не опинився за хвіст від Дубошуба. — Якщо ви хочете нашої території, вам доведеться битися за кожен крок.

Хутро Леволапа стояло дибки. Його перша справжня битва! Він вчепився кігтями в землю, уявляючи, що то хутро Тіньового кота.

— А ти впевнений, що ми не переможемо? — очі Дубошуба заблищали. Із-за пагорба почало з’являтися ще більше Тіньових вояків, вони ставали в ряд, немов шпаки на гілці. Серце Леволапа стрепенулося. Здавалося, що на цю битву вийшли всі до одного Тіньові коти. Їхні м’язи вигравали під хутром, а кігті виблискували, коли вони випускали їх у твердий ґрунт.

Леволап відчув дотик чийогось хутра. Біля нього стали Падуболапка та Сойколап.

— Ми не здамося, — присяглася Падуболапка.

Раптом Леволап уявив собі їх трьох — недорослих новаків, один з котрих був сліпий, — перед військом Тіньового Клану.

Зореклане, поможи нам!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

— Вертайся до табору і скажи Вогнезорові привести підмогу, — зашипів Сіросмуг на вухо Леволапові. — Вже!

Леволап обернувся й помчав до лісу. Він не хотів залишати Сойколапа та Падуболапку, проте без допомоги цю битву вони точно програють.

— Зупиніть його! — почувся вигук Бурошубки, а тоді шурхотіння лап об листя.

Новак озирнувся через плече. За ним бігли двоє Тіньових вояків. Тоді він побачив спалах сірого хутра. На одного з котів кинувся Сіросмуг. Тіньовий вояк заволав, і повітря вибухнуло верещанням обох Кланів, що ринули в бій.

Леволап біг усе швидше і швидше, аж доки йому не почало здаватися, що його серце от-от вистрибне з грудей. Позаду гупали лапи. Тепер тільки одна четвірка — завдяки Сіросмугові. Леволап прослизнув попід густими заростями ожини, сподіваючись, що його невеликий розмір дозволить йому відірватися від Тіньового вояка. Проте, підвівшись на протилежному боці, він озирнувся й побачив, що кремезний котяра пробирається через кущ зі страхітливою силою.

Леволап помчав униз крутим схилом до тренувальної лощовини і перебіг через неї. Ще один короткий ривок через ліс — і тоді пряма дорога до таборового входу. Кроки Тіньового вояка лунали все ближче, та Леволап уже помітив попереду тернову загорожу.

— Допоможіть! — закричав він.

У його хвіст вчепилися пазурі. Тіньовий кіт його наздогнав. Здичавівши від жаху, Леволап випустив кігті й побіг іще швидше.

Із тернового тунелю з’явився спалах вогненного хутра і промчав повз Леволапа.

— Я його зупиню, — крикнула Вивіркострибка, кинувшись на Тіньового вояка.

Кіт скрикнув від болю. Леволап сповільнив крок, тяжко відсапуючись. Він повернувся й побачив, що Вивіркострибка вже жене Тіньового вояка вгору берегом, галасуючи так, ніби за її спиною біжить ціле військо Зореклану.

Леволап забіг на терен.

— На нас напав Тіньовий Клан!

Вогнезір був на галявині разом з Порохошубом. Він умить підскочив до Леволапа.

— Порохошуб сказав мені, що вони посунули кордон, — нявкнув провідник.

— Ожинокіготь повів наш мисливський патруль подивитися, — видихнув Леволап. — Але ми потрапили в засідку.

Очі Вогнезора поширилися від тривоги.

— Вони зараз б’ються?

Леволап кивнув. Його лапи тремтіли від думки про те, як Сойколап із Падуболапкою дають собі раду в битві проти досвідчених Тіньових вояків.

— Піскоштормо, Косариконоже, Білокрило, Бурешубе, Студне! — гукнув Вогнезір до вояків та воячок, які вже міряли кроками галявину, махаючи хвостами. — Тіньовий Клан порушив кордон. Ожинокіготь стримує їх, але потрібна допомога.

— Взяти Мишколапа? — запитав Косариконіг.

— Якщо він готовий, — відповів Вогнезір.

До табору забігла Вивіркострибка.

— Уже на одного Тіньового кота менше, — оголосила вона. — Йому сьогодні більше битися не захочеться.

— Молодчина. Я хочу, щоб ти залишилася охороняти табір, — сказав їй Вогнезір.

Вивіркострибка кивнула.

— Так, Вогнезоре.

Із-за вояцького кубла з’явилася Міллі.

— Я йду з вами.

Леволап вражено на неї витріщився. Але ж вона кицюня!

— Гаразд, — мовив Вогнезір. — Тільки не ризикуй зайвий раз.

Леволап досі тремтів від жаху та виснаження. Вогнезір глянув на нього.

— Ти готовий битися?

Леволап кивнув.

— Добре, — прогарчав провідник. — Ти зараз потрібен брату і сестрі.

Вогнезір рушив із табору, ведучи за собою вояків.

Леволап побіг за їхнім загоном. Як Тіньовий Клан посмів удертися на нашу територію? Він буде битися з усіх сил, щоб вигнати цих лисосердих вояків геть зі своєї землі. Його лапи вже перестали дрижати й почали свербіти в передчутті битви.

— Завжди стеж за тим, що позаду тебе! — Білокрила зачекала, поки Леволап наздожене її, і почала засапано давати поради. — Тіньовий Клан любить нечесний бій. Ти швидкий і сильний, хоч і малий. Ти спритніший за їхніх вояків. Використай це як свою перевагу.

Вони вже наближалися до кордону — Леволап почув крики та верески.

— Сюди! — гукнув Вогнезір. Коти пірнули в ліс. Попереду вже видніли зблиски зубів та кігтів поміж деревами.

Тіньові вояки оточили загін Ожинокігтя, проте Громові коти стояли на своїх позиціях твердо, відганяючи кожного, хто до них підступав.

— В атаку! — закричав Вогнезір, і вояки Громового Клану розсипалися по схилу й кинулися в битву.

— Біжи он туди! — гукнув Косариконіг до Леволапа. Він смикнув хвостом на край битви. — Ти мусиш захищати Сойколапа.

Леволап помчав уперед, шукаючи на пагорбі Падуболапку та Сойколапа. Він помітив Золошуба і Березопада, які билися пліч-о-пліч із Ясносердою, відтискаючи назад чотирьох Тіньових вояків. Сойколап присів за ними, люто настовбурчивши хутро і хльоскаючи кігтями будь-якого Тіньового кота, який пробивався крізь їхню захисну лаву. Схоже, йому була не потрібна чиясь допомога.

Леволапове серце гупало. Він намагався угледіти чорну шубку Падуболапки. Чи її поранили? Новак відчув полегшення, побачивши, що вона б’ється поруч зі Сіросмугом. Сірий вояк, прищуливши вуха й вищиривши зуби, шматував бік темно-рудої Тіньової воячки. Вона зробила ривок до Падуболапки.

Бурошубка! Леволап упізнав воєводу Тіньового Клану.

Падуболапка пірнула попід Сіросмугом і вистрибнула з-під нього, вчепившись Тіньовій воєводі зубами в задню лапу так сильно, що та крутнулася на місці, блискаючи кігтями, і кинулася на Падуболапку. Леволап побіг на допомогу сестрі. Він стрибнув на Бурошубку й почав дряпати їй ніс. Тіньова воєвода зболено закричала. З-під її очей бризнула цівка крові.

— Молодець! — вигукнув Сіросмуг.

Тієї ж миті в нього врізалися двоє Тіньових вояків, збивши з лап. Більший з них, чорний кіт, притиснув Сіросмуга до землі, а менша — біла кішка — стала на задні лапи й випустила довгі кігті, готуючись учепитися Громовому вояку в голову.

Повз Леволапа пронеслася блискавка рудого хутра. На білу воячку наскочив Вогнезір. Він відкинув її назад і вдарив по щоці відточеним рухом.

Леволап застрибнув на чорного кота, який усе ще тримав Сіросмуга. Він випустив у нього кігті й боляче вкусив за плече. Вояк відпустив Сіросмуга і позадкував. Тоді його оббігла Падуболапка і вибила йому землю з-під лап. Леволап заскочив зверху, і Тіньовий кіт повалився на землю.

— Класний прийом! — гукнув Леволап до Падуболапки.

— Це ще не все, — попередила вона.

Чорний кіт уже звівся на лапи й розлючено шипів, проте Леволап і Падуболапка стали перед ним пліч-о-пліч і, махаючи передніми лапами, почали відтискати його назад до кордону, аж доки він не засапався і не був увесь заляпаний кров’ю.

Раптом Леволап помітив Дубошуба, який підкрадався крізь орляк до Вогнезора за лисячий хвіст від нього. Громовий провідник досі притискав до землі білу воячку, не підозрюючи про підступне наближення Дубошуба. Леволап ще не встиг попередити Вогнезора, як Тіньовий вояк заскочив провідникові на спину і вчепився зубами в його шию.

Біла воячка визволилася з Вогнезорового хвату і почала кусати його за передні лапи. Громовий провідник повалився на землю і зник під двома шиплячими Тіньовими котами.

— Ти впораєшся сама? — крикнув Леволап до Падуболапки.

— Я їй допоможу, — гаркнув Сіросмуг, підскочивши до новачки.

Тоді Леволап кинувся на Дубошуба, стиснувши зубами його хвіст. «Це тобі за те, що називав Сойколапа безкорисним!» — подумав він, з усієї сили стискаючи щелепи. Дубошуб заверещав і відпустив Вогнезора. Провідник скочив на лапи, розвернувся і вхопив Дубошуба за загривок. Тримаючи вояка зубами, він сильно копнув білу воячку задніми лапами, і та полетіла в орляк. Тоді з усією міццю жбурнув Дубошуба об дерево. Тіньовий вояк гепнувся з такою силою, що аж гілля затремтіло, а тоді упав на долівку.

Побачивши, що Вогнезір уже в безпеці, Леволап повернувся назад до Падуболапки. Він очікував, що вона досі буде поруч зі Сіросмугом, проте новачка стояла сама у вирі битви. Сіросмуг залишив її незахищеною.

— Вважай! — зойкнув Леволап. Його серце мало не вискочило з грудей, коли він побачив, як до Падуболапки біжить Димоніг. Сіросмуг був за два хвости від них — відтягував Тіньового вояка від Міллі. Колишня кицюня скочила на рівні.

— Вертайся і допоможи Падуболапці! — крикнула Міллі до Сіросмуга. — Я про cебе подбаю!

Вона замахнулася на Тіньового вояка і хльоснула його кігтями, розбризкавши кров лісовою долівкою. Кіт, горлаючи, побіг геть.

Димоніг тим часом уже виліз на Падуболапку і дряпав її пазурами. Сіросмуг скинув його на землю і почав гамселити в живіт гострими задніми кігтями. Леволап підбіг до сестри. Димоніг закричав від болю, і Сіросмуг відпустив його. Тіньовий вояк дременув за кордон.

— Відтискайте решту до ожини! — наказав Сіросмуг.

— Що? — здивовано крикнув Косариконіг.

— Так буде ще важче битися! — вигукнув Березопад.

— Важче для Тіньового Клану! — прошипіла Падуболапка на вухо Леволапові. — У них у сосновому бору нема ожини.

Вогнезір суворо кивнув.

— Вони не звикли битися в чагарях! — гукнув він. — Робіть, як каже Сіросмуг!

— Усі розподіліться за мною! — почувся різкий наказ Ожинокігтя. Він обернувся спиною до Тіньового кордону.

Громові коти відірвалися від своїх супротивників і передислокувалися до свого воєводи. Тіньові вояки збентежено роззиралися навколо. За мить вони вже опинилися в оточенні без виходу до кордону. Тоді Ожинокіготь ринув уперед разом зі своїми вояками. Вони почали відтісняти Тіньових котів глибше на Громову територію — туди, де землю вкривали густі зарості ожини.

Леволап помітив, що Сойколап кинувся на Соволапа. Тіньовий новак загравав із Сойколапом, ухилявся від ударів та дражнив його, штурхаючи й дряпаючи.

Леволап підбіг до брата.

— Ти просто боягуз, — гаркнув він на Соволапа.

Новак махнув хвостом.

— Я покажу тобі, що я не боягуз!

Він сягнув уперед і зачепив Сойколапову морду кігтем. Сойколап зойкнув від болю, проте не відсахнувся, а почав іще лютіше молотити перед собою лапами.

— Він ухиляється, — прошипів Леволап до брата.

Сойколап націлив удари вниз і почав шматувати Соволапові вуха. Громовий новак вдоволено скрикнув.

— Тепер він намагається тебе обійти, — застеріг Леволап.

Соволап пробіг повз Сойколапа і зупинився, готуючись стрибонути на нього. Леволап обернувся. Усі його інстинкти кричали, щоб він узяв Соволапа на себе. Проте він знав, що Сойколап цього ніколи йому не пробачить, до того ж брат уже хвацько повернувся і гатив по Тіньовому супротивнику передніми лапами. Соволап спробував ухилитися, та Сойколап вивчив цей трюк. Щойно Соволап пригнув голову, Сойколап застрибнув на нього зверху і перевернув Тіньового новака на спину. Тоді вчепився йому в хутро, а задніми кігтями почав немилосердно дряпати, аж доки Соволап не заблагав про пощаду.

— Пусти! — верескнув він, і Сойколап зліз.

Соволап зіп’явся на лапи і засичав на Сойколапа, готуючись знову напасти, проте Леволап зміряв його таким загрозливим поглядом, що той, злякавшись сутички з двома Громовими новаками, позадкував, бризкаючи слиною.

Тіньові вояки перечіплялися об ожину, потерпаючи від гострих колючок, що шматували їхнє хутро, далебі не менше, ніж від Громового вояцтва, яке відтискало їх усе глибше у зарості. Піскошторма тріумфально вимахувала хвостом, вкриваючи ударами Тіньового вояка. Біля неї Білокрила кусала плямистого новака, який намагався пробитися повз неї й вискочити з чіпкого галуззя. Студня та Бурешуб працювали в парі, безпощадно дряпаючи Димонога, який забурювався все далі в ожину, намагаючись від них урятуватися.

Бурошубка налякано оглянула своїх вояків, котрі безпомічно борсалися в чагарях.

— Відступаємо! — закричала вона.

Тіньові коти почали вилізати з ожини, залишаючи поміж колючками цілі жмутки хутра. Вони прорвалися повз Громових вояків і повтікали на свою територію.

Леволап оглянув побитих котів Громового Клану.

— Падуболапко!

— Я тут! — новачка, задкуючи, вибиралася з густої ожини. Її пухнастий хвіст був усіяний колючками.

— Усі цілі? — Вогнезір теж насилу визволився з чагаря. Його морда була заляпана кров’ю.

— Піскошторма підвернула лапу, — гукнув Ожинокіготь. Він стояв біля рудої воячки, яка зализувала передню лапу.

— Просто потягнула, — запевнила вона.

— Бурешубе? — Вогнезір глянув на сірого вояка. — У тебе на плечі дуже нехороший поріз.

— Заживе, — відповів Бурешуб.

— Я втратив жмуток хутра з хвоста, — гаркнув Косариконіг. — Але воно того варте, якщо Тіньовий Клан наступного разу подумає двічі, перш ніж красти в нас землі.

— Треба перевірити, чи всі вони позабиралися звідси, — нявкнув Вогнезір.

— Я гляну, — запропонувала Студня.

— Ти не поранена?

— Тільки одне вухо подерте.

— Тоді візьми Косариконога і обшукайте все за ожиною, — наказав Вогнезір. — Перевірте, чи ніхто не зайшов далі на нашу територію.

Косариконіг та Студня побігли в ліс.

Золошуб торкнувся Леволапового плеча.

— Слава Зореклану, що ти так швидко привів підмогу.

— Ви добре тримали позиції до нашого приходу, — похвалив його Вогнезір.

— Падуболапка билася, як справжня воячка! — зауважив Березопад.

— А Сойколап жодного разу не здався, — додала Ясносерда.

— Ми б не дозволили Тіньовому Клану вигнати нас із нашої землі! — прогарчав Сіросмуг.

Ожинокіготь спрямував погляд на той бік галявини, куди повтікали Тіньові коти.

— Треба щось із цим зробити до наступного Зборища, — нявкнув він.

— Почнімо з відновлення правильного кордону, — сказав Вогнезір. — Ожинокігтю, залишись тут із Золошубом та Березопадом, помітьте кожне дерево вздовж кордону. Двічі.

Ожинокіготь кивнув.

— Я поведу решту до табору.

— Можна мені лишитися із Золошубом? — попросив Леволап.

Золошуб похитав головою.

— Вертайся до табору і попроси якоїсь мазі для своїх подряпин. Я хочу, щоб ти якомога швидше міг повернутися до тренувань.

Леволап неохоче повернувся й подався за своїм Кланом. Піскошторма кульгала, а Бурешуб раз по раз зупинявся, щоб злизати кров, яка сочилася з рани на його плечі. Шубка Міллі була геть подерта, проте кішка аж іскрилася захватом від виграної битви. Її вушка були нагострені, а хвіст посмикувався.

Леволап наздогнав Сойколапа з Падуболапкою.

— Бачила, як я застрибнув на Дубошуба? — гордо нявкнув він.

— Якби ж то! — з не меншим захватом відповіла Падуболапка. — Я була надто зайнята тим смугастим вояком. — Її очі палали. — Я використала прийом, якого мене навчила Попелюшколапка. Це було так круто — нарешті скористатися ним по-справжньому!

— А як ти показав Соволапові, що він не рівня Громовому новакові! — нявкнув Леволап до Сойколапа. Брат крокував мовчки, опустивши хвоста.

— Ага… — буркнув він.

— Падуболапко! — до вояків вибігла Листоплеса. — Є в когось серйозні рани?

Падуболапка закліпала.

— Бу… Бурешуб має подряпину… — затнулася вона.

— Ти не перевіряла? — схвильовано запитала Листоплеса.

— Усі можуть ходити, — навгад відповіла Падуболапка.

— А пижмо? — нявкнула медикішка. — Ти знайшла його?

— А, так, — мовила Падуболапка.

Листоплеса запитально на неї глянула.

— То де воно?

Падуболапка виглядала так, ніби її щойно хтось ударив.

— Ми планували назбирати дорогою додому з полювання, але тоді Березопад прибіг і сказав, що Тіньовий Клан посунув кордон, тож Ожинокіготь наказав нам…

— Усе гаразд, — нявкнула Листоплеса. — Я пишаюся тим, що ти билася разом зі своїм Кланом. Але, як будеш повертатися, пошукай якихось цілющих трав дорогою. У таборі треба буде лікувати багато укусів і подряпин. Я перевірю решту.

Падуболапка роззирнулася підліском.

— Як думаєш, ялівець згодиться? — промурмотіла новачка, коли вони проходили повз великий кущ із темними ягодами.

— Краще той хвощ, який росте біля нього, — порадив Сойколап.

Падуболапка заплющила очі.

— Хвощ — помічний при запаленнях, — процитувала вона. Тоді поспішила до голчастого куща і відірвала одне стебло.

Леволапові порізи вже починали пекти. Його м’язи боліли від битви. Діставшись до табору, він підійшов до прискалка і звалився на землю біля нього. Сойколап заліз на гладкий низенький камінь і звісив голову через край, а Падуболапка поклала хвощ і впала біля них.

— Я досі не можу повірити, що ми билися зі справжніми вояками, — видихнула вона.

Сойколап утупився в землю.

— Чому ти такий понурий? — запитав його Леволап. — Ти бився чудово.

— Тільки з твоєю допомогою, — відповів Сойколап.

— Кожному воякові потрібна допомога, для цього й існує Клан! — нагадала йому Падуболапка.

— Нам теж довелося битися разом, щоб відігнати одного Тіньового вояка, — додав Леволап.

— Я не міг сам впоратися навіть з новаком, — нявкнув Сойколап і смикнув кінчиком хвоста. — Вони називали мене безкорисним кошеням. Може, так і є. Може, я просто обманюю себе, думаючи, що зможу колись стати справжнім вояком.

— Падуболапко! — гукнула Листоплеса з галявини, де поранені коти зализували свої рани. — Я не можу сама подбати про всіх.

Падуболапка скочила на рівні.

— Уже йду, Листоплесо, — нявкнула вона. — Вибач!

Новачка відірвала від хвоща листочок і подріботіла до Міллі та Сіросмуга.

Леволап хотів якось підбадьорити Сойколапа, та це була битва, яку його брат мусив пройти сам. Як би Леволап не молився до Зореклану, він не міг зробити так, щоб Сойколап почав бачити.

Принаймні Падуболапці сподобалася битва з Тіньовим Кланом. Леволап дивився на неї, відчуваючи, як наливаються втомою лапи. Новачка пережувала листок хвоща і почала влизувати сік у подряпини Міллі. Щоразу, як воячка здригалася, Падуболапка відстрибувала назад і кривилася. У думках Леволапа, немов спіймана пташка, затріпотіла тривога. Падуболапка зараз здавалася такою незграбною, її невпевнені рухи не йшли ні в яке порівняння з тією грацією під час битви. Вона ринула в бій з палаючими очима, а тут, поміж поранених котів, ніяково пленталася, її погляд був туманний і розгублений. Нова думка кольнула Леволапа, ніби шпичка в його гнізді: «А Падуболапка точно хоче бути медикішкою?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

— Вивіркострибко, бери Хмарохвоста, Попелюшколапку, Шипокігтя і Маколапку та принесіть стільки свіжини, скільки зможете. — Сойколап лежав на камені та слухав, як Вогнезір віддає наказ. — Наші вояки нині будуть голодні.

Сойколап звісив натомлені лапи з краю прискалка, відчуваючи, як холодна брила розслабляє його зболене тіло. Він вийшов з битви пошарпаний і подряпаний, але міг і сам подбати про свої рани.

Листоплеса залишила за собою запах нагідок, коли пішла змащувати рани на плечі Бурешуба. Падуболапка клопоталася біля Міллі, хоча Сойколап трохи збентежився, відчувши, як у лапах його сестри пульсує бридливість, а не турбота, коли вона накладала кішці їдку хвощову примочку. Щось її непокоїло, та він був надто занурений у власні думки, щоб і далі доймати Падуболапку.

Він і досі гадав, чи зміг би побити Соволапа без Леволапової допомоги. Вперто повторював собі, що зміг би. Він же на запах і звук відчував, де той Тіньовий новак. Але хробак сумніву вже присмоктався до його живота. Битва була така стрімка, що він просто не міг тримати темп. Звук Соволапового дихання просто над вухом не вберіг його від могутнього удару, що розірвав інше вухо. Звуки лап Тіньового новака просто тонули у вересках вояків. Сойколап крутився та вертівся, але все одно щоразу виявляв, що Соволап уже в нього за спиною, уже нападає на нього.

Йому ніколи не бути вояком.

А саме цього він хотів понад усе. Та доводилося визнати, що самотужки він битися не може. Лють бушувала в новаку, ніби загнаний у норі борсук.

«Я не чула про жодного медикота з такими потужними видіннями, як у тебе, — слова Листоплесої відлунювали в нього в голові. — Думаю, тобі судилося бути медикотом».

Усе життя Сойколап уявляв, як виросте і стане вояком. Чому він це відчував, якщо Зореклан заготовив йому іншу долю?

— Ожинокігтю! — Вогнезір привітав воєводу. Сойколап так загубився у власних думках, що й не помітив повернення батька до табору.

— Ми заново позначили дерева і перекрили сморід Тіньового Клану, — доповів Ожинокіготь.

Щось його турбувало. Сойколап відчував, як на батьковому язиці тріпотить вагання.

— Дубошуб заявив, що Тіньовий Клан має право на наші угіддя, бо в Громовому Клані багато котів… — Ожинокіготь ніяково затнувся. — Не з Клану.

— Отже, Тіньовий Клан досі вірить, що необхідно народитися в Клані, аби стати вояком, — прогарчав Вогнезір.

— Я йому сказав, що всі коти у Громовому Клані — вояки, — нявкнув Ожинокіготь.

— Добре. — Вогнезір підвищив голос, щоб увесь Клан його почув. — У Громовому Клані немає жодного кота, який не заслуговує тут бути!

Порохошуб зненацька стривожився.

— Але в закидах Тіньового Клану є доля правди, — слова смугастого вояка розколювали повітря, як каміння, що падає на кригу. — Громовий Клан прийняв більше котів, ніж будь-який інший. Уже це дає іншим Кланам підставу нас критикувати.

— Яке нам діло, що думають інші Клани? — вищирився Бурешуб, зриваючись на рівні. — Я виріс у Річковому Клані, то що, хіба хтось сумнівається, що я відданий Громовому?

— Твій батько — Громовий вояк, — зазначив Порохошуб. — У тобі тече кров Громового Клану.

— А що з тими, в кого ні? — запротестувала Ліщинолапка, наїжачивши м’якеньку сіро-білу шубку. — Я народилася на конярці, як і Бубколап та Мишколап. Хтось вважає, що ми не маємо права на вояцьку науку?

— Звісно, ні! — відізвався Сіросмуг. — Належність до Клану не має нічого спільного з кров’ю! Я народився в Громовому Клані, чистокровний, але зараз я тут — більший чужинець, ніж будь-хто з вас. Міллі ще кілька повень тому була кицюнею, але нині вона билася не гірше за Вогнезора, щоб вигнати звідси Тіньовий Клан. І Студня теж! — Він блимнув очима на кицю з Племені, котра вдячно кліпнула у відповідь.

Карохвістка гучно його підтримала:

— Відданість доводять вчинками, а не походженням!

Сойколап підвів голову. Він відчував, як у Падуболапці пульсує сумнів, на її лапах досі був запах хвощу.

— Але вояцький правильник велить виганяти зайд зі своєї землі, — непевно нявкнула вона.

— Ми прийняли до себе кожного кота, котрий шукав допомоги, — відповів Вогнезір. — Чи засуджує наш правильник милосердя?

— Н-ні, — промурмотіла Падуболапка.

— І кожен кіт, якого ми прийняли, робив Громовий Клан сильнішим! — провадив Вогнезір. Решта вояків занявчала, погоджуючись.

— Але, — додав Вогнезір, — Ожинокіготь зробив правильно, коли переповів мені слова Тіньового Клану.

— Відколи це інші Клани кажуть нам, що робити? — виклично запитав Сіросмуг.

— Не кажуть і не казатимуть. На наступному Зборищі я дам зрозуміти, що справи Громового Клану — це справи Громового Клану, — пообіцяв Вогнезір. — Ми захистимо свої кордони, як уже не раз їх захищали, і не дозволимо жодному Клану впливати на наші рішення.

Над лощовиною пролунало схвальне мурмотіння, але Сойколап досі відчував напругу. Із таємничих стривожених шепотів він дізнався, що не тільки його цікавило, як змішання Громової крові з іншою може змусити решту Кланів сприймати тебе геть по-іншому — чи навіть вплинути на думку Зореклану.

* * *

Усі новаки спали, Сойколап чув їхнє тихе дихання. Та сам він був бадьорий, як ніколи. Його досі переслідували слова Листоплесої. Він усе намагався переконати себе, що зможе навчитися бути вояком, що його бойові навички стануть кращими. Однак що більше він про це думав, то крихкішою ставала його надія.

Він піде до Місячного Ставу. Можливо, там буде якась відповідь. Новак тихенько вислизнув із кубла. Морозяний вітер повівав у голому гіллі дерев; доведеться йти дуже тихо, бо всі звуки чутно здалеку.

Вхід до табору вартував Орлякошуб. Сойколап відчував його запах. Якщо вояк його заверне, треба буде знайти інший вихід з табору.

— Пізно ти, — зауважив Орлякошуб.

— Не спиться.

— Після битви таке буває, — нявкнув вояк.

— Я йду до лісу, — Сойколап чекав, що Орлякошуб здивується, але той і не здригнувся.

— Піти з тобою? — запропонував він. — Студня не проти буде заступити на чати трохи раніше.

— Ні, дякую.

— Хочеш побути сам, — здогадався Орлякошуб.

Сойколап кивнув, і вояк повів далі:

— Принаймні сьогодні тиха ніч. Але я все одно наслухатиму, що ти там — про всяк випадок.

— Дякую, Орлякошубе, — Сойколап був радий, що бодай один побратим не упадав коло нього, ніби він якесь новонароджене кошеня. — Повернуся, як тільки зможу, — гукнув новак, уже виходячи з табору.

Опинившись на верхівці схилу, відчуваючи слизьку паморозь на листі під ногами, Сойколап почувався уже далеко не настільки втомленим від тривожних думок. Гамірна метушня Клану, яка вривалася в його чуття, ніби комар, що дзижчить просто над вухом, тут його не доймала. Він ішов дорогою, якою його вже водила Листоплеса, — навкруж Вітряних угідь. Лапи ніби самі знаходили стежу, яка позначала межу з Вітряним Кланом і вела вгору, до пагорбів.

Сойколапів слух був достатньо тонкий, щоб розібрати дзюркотіння струмка ще до того, як земля під лапами змінилася на камінь. Він поводив носом, винюхуючи небезпеку, але відчував лише чисте свіже повітря, що линуло на нього з гір. Тоді новак пішов проти течії, аж поки не довелося вилізати на каменюки, за якими були чагарі та лощовина. Він знову відчув, як повітря навколо нього наповнилося шепотами котів та звуками їхньої тихої ходи. Не зрозуміло чому, але їхня присутність втішала. Здавалося, ніби вони зібралися тут саме для того, щоб привітатися з ним.

Сойколап зупинився на верхівці серпантинної стежки; хоч його очі нічого не бачили, він ясно уявляв собі круті стіни улоговини і ставок на самому дні, в якому купався місяць. Шепіт гучнішав і гучнішав, аж поки не перетворився на всепоглинальне муркотіння, що відлунювало від скель. Спустившись до самого Місячного Ставу, новак пильно нагострив вуха, щоб розібрати слова в цьому муркотінні.

— Вітаємо тебе, Сойколапе.

— Сойколапе, ходи до нас.

Повітря наповнили запахи котів, котрих він не пам’ятав, але звідкись неначе знав.

— Сойколапе, розділи з нами сон.

Хтось потерся об його шубку, тоді ще хтось — обступивши новака, коти вели його до плеса. Зринули бліді спогади про довгу сніжну мандрівку, в якій материн голос втішав його, а дві м’які шубки підштовхували вперед.

Сойколап ступив на край ставка і ліг на гладенький кам’яний берег. Заплющивши очі, носом торкнувся води.

Тоді розплющив очі та виявив, що опинився в буйнозеленому лісі. Над головою дерева здіймалися до блакитного неба. Папороть розкручувала арки своїх стебел у нього над спиною. Тепле повітря, напоєне свіжими пахощами лісу, гладило його шубку. Все пульсувало соковитим зеленим життям.

— Синьозірко? — гукнув він. — Левосерде? Попелюшко?

Може, йому таки вдасться зустрітися з виховницею Листоплесої?

Проте відповіді не було.

Сойколап роздратовано підвівся й побрів до лісу. Чому всі ці голоси вітали його в лощовині, якщо тепер ніхто не прийшов йому назустріч? Новак відчув сплеск обурення. Нащо Зореклан завжди мусив настільки все ускладнювати? Він же тільки хотів знати, чи судилося йому бути медикотом.

Принаймні тут було тепло й безпечно. І він міг бачити. Новак перейшов на біг і помітив, що лапи несли його між деревами так легко, ніби він летів над землею. Сойколап пробіг попід орляком, наслухаючи найменшого шепоту листя й принюхуючись до лісових ароматів, що витали десь на закрайках його свідомості.

Раптом він відчув попереду порожнечу. Жодного запаху. Жодного звуку.

Його хутро наїжилося, Сойколап сповільнив крок. У просвітах між деревами він бачив стіну з туману, що перегороджувала шлях. Новак подався вперед, і туман почав клубочитися навколо його лап, а тоді він помітив, що чагарі поріділи. Дерева навколо нього заклякли й стали мов неживі, їхнє гілля росло надто високо, щоб кіт міг дострибнути.

— Сойколапе?

Поза спиною в нього пробіг мороз. Він вдивлявся в імлистий ліс. Поступово з туману випливла начебто знайома постать. Широкі плечі та плеската морда нагадали Сойколапові його батька, Ожинокігтя.

— Сойколапе! — знову гукнув голос.

Із тіней вийшла друга постать і стала біля першої. У них були однакові могутні плечі та широкі морди, що вирізнялися на тлі мряки.

— Так? — нявкнув Сойколап. Його голос поміж деревами був ледь чутний.

Двоє котів підійшли до нього й зупинилися. Їхні смугасті шубки були такі ж темні, як тіні за деревами.

— Вітаємо тебе. Не бійся. Ми — твої родичі, — нявкнув більший кіт. — Я Тигрозір, батько Ожинокігтя, а це його брат Шулікокриг.

Сойколап приголомшено на них витріщився. Він чув ясельні історії про Тигрозора і жахливі речі, які той чинив. Що вони тут роблять і чому прийшли до нього?

— Радий нарешті з тобою познайомитися, — нявкнув Тигрозір. Його очі блищали.

— Ожинокіготь благословенний трьома чудовими кошенятами, — додав Шулікокриг.

— Ми спостерігали за тобою під час битви, — промуркотів Тигрозір. — Я радий бачити, що вправність ти успадкував від тата.

Шулікокриг глянув на батька.

— І твою, Тигрозоре, — нявкнув він.

Сойколап примружив очі. Чому вони його хвалять, якщо точно знають, що він не міг битися так добре, як би хотів?

Ніби прочитавши його думки, Тигрозір повів далі:

— Якщо ти захочеш, ми можемо навчити тебе, як покращити свої навички, — запропонував він. Його голос був солодкий, як мед.

Сойколап зазирнув кремезному коту в очі, вишукуючи якогось співчуття, що стояло за цими словами. Та, на свій подив, замість думок і почуттів побачив тільки пітьму. Новак ніяково переступив з лапи на лапу.

— Я… я не певен, чи хочу стати вояком, — зізнався він.

— Як таке може казати мій нащадок? — форкнув Тигрозір. — Достатньо вже того, що мені доводиться дивитися, як Мільгокрила марнує свої таланти на життя медикішки. — Його вуса смикнулися. — Принаймні Падуболапка нарешті починає усвідомлювати, що прислужувати слабким і хворим — це не її доля.

— Падуболапка? — перепитав Сойколап. Що Тигрозорові було відомо про долю його сестри?

— Дозволь нам навчити тебе кількох бойових прийомів, — наполягав Шулікокриг. — Коли ти побачиш, наскільки легко вони тобі даються, то зрозумієш, що ти народжений вести своїх побратимів у битву, а не проводити весь час у таборі з травами і мазями.

Сойколап смикнув хвостом. Ясносерда зовсім не вчила його битися. Вона, вочевидь, вважала, що тренувати сліпого кота — це марнування часу. Він би краще проявив себе у битві проти Тіньового Клану, якби виховниця показала йому хоч якісь прийоми. Може, ці двоє котів і справді йому допоможуть.

Раптом у папороті щось зашурхотіло, і Сойколап озирнувся через плече.

— Хто тут? — гукнув Тигрозір.

— Я прийшла забрати Сойколапа туди, де йому справді слід бути.

Новак одразу впізнав цей голос, а коли кішка вийшла з туману, то впізнав і її красиве черепахове хутро.

— Плямолистко! — нявкнув він.

Плямолистка кивнула, проте не зводила очей із Тигрозора та Шулікокрига.

— Ти знаєш цю кішку? — запитав Сойколапа Тигрозір.

— Вона допомогла мені, коли я впав зі скелі, — відповів Сойколап.

— Сойколапе, тобі не слід було заходити так далеко, — зауважила Плямолистка.

— Тобі теж. — Тигрозір вирячився на медикішку. — Як ти перейшла кордон?

— Я прийшла з дозволу Зореклану, — мовила Плямолистка, не відводячи від нього погляду.

— А Сойколапові вони теж дали дозвіл? — запитав Тигрозір, схиливши голову набік.

Кішка не відповіла і поглянула на Сойколапа.

— Повертайся зі мною, — наказала вона.

— А як же Тигрозір і Шулікокриг? Їм теж можна піти?

— Вони обрали власний шлях, — відповіла Плямолистка. Вона обернулася й уже чекала на Сойколапа.

Проте новак вагався. Тигрозір і Шулікокриг запропонували йому те, чого він прагнув найбільше.

— Сойколапе! — уже настирливіше гукнула Плямолистка.

Йому треба було обирати між незнайомцями і кішкою, яку він знав і якій інстинктивно довіряв. Сойколап повернувся й пішов за Плямолисткою.

Вона вела його назад крізь туман. Новак ще раз озирнувся через плече. Очі Тигрозора досі палали вогнем, хоч його хутро вже поглинув морок.

Плямолистка перейшла на біг, і Сойколап помчав за нею. Лапи легко понесли його крізь тінистий ліс, і зрештою дерева вкрилися листям, а їхнє гілля знову опускалося мало не до землі. Верхівки папороті лоскотали спину, і до нього повернулося відчуття свободи й безпеки.

Медикішка зупинилася.

— Тобі не можна більше туди ходити, — сказала вона.

— Чому? — запитав Сойколап.

— Скажи мені, чому ти прийшов поговорити із Зорекланом, — нявкнула Плямолистка.

Сойколап знову відчув укол обурення. Якщо вона не хотіла відповідати на його питання, то і він не буде.

— Я прийшов, бо міг, — роздратовано відповів новак.

Плямолистка примружила очі.

— Ти прийшов дізнатися, яка твоя справжня доля, чи не так?

Сойколап закліпав.

— Звідки ти знаєш?

— Як ти знайшов дорогу до Місячного Ставу, якщо ти сліпий? — не вгавала вона.

— Ти будеш на всі мої питання відповідати питаннями?

Плямолистка зітхнула.

— Вибач, — нявкнула вона. — Та я не можу розповісти тобі більше, ніж ти готовий знати.

— Я готовий знати все! — нявкнув Сойколап. — Чому в Зореклану так важко щось випитати?

— Бо вони бояться за тебе, — мовила Плямолистка, і її очі потемніли.

Сойколап форкнув. Навіть Зореклан ставився до нього, як до безпомічного кошеняти!

— А Тигрозір і Шулікокриг за мене не переймаються, — відрубав він. — Вони думають, що мені судилося бути вояком!

— Ти їм довіряєш?

Сойколап пригадав непроникний туман, що приховував справжні почуття двох вояків.

— Мабуть, ні, — непевно нявкнув він.

— А мені ти довіряєш?

— Так.

Новак відчував у Плямолистці щось іще — любов, переплетену зі смутком. Пильно зосередившись, він простежив це почуття, ідучи за ним, немов за мерехтливим струмком. Кіт із полум’яним хутром та зеленими очима, затуманеними горем… Вогнезір! Ця кішка Зореклану була закохана в Громового провідника! Але як таке могло бути? Плямолистка вже давно покинула ліс, а у Вогнезора була інша партнерка. Сойколап шукав далі. Він знав, що там є ще щось — якесь знання, заховане в тінях, щось, що він не міг назвати…

— У тебе неймовірний дар, — нявкнула кішка. У її очах був стривожений вираз, ніби вона відчула, що Сойколап копається в її думках. — Ти бачиш те, чого інші не бачать. Ти можеш піти туди, куди навіть Зореклан не може сягнути. Ти мусиш використати цю силу на благо свого Клану.

— Але як? — запитав Сойколап.

— Ти повинен стати медикотом, — нявкнула Плямолистка.

Ні!

Він не хотів цього й чути. Він хотів вірити Тигрозору та Шулікокригу.

— Я хочу бути вояком!

— Але в тебе є дар!

— Бачити у снах? Це не дар. Решта Клану бачить увесь час!

— Але вони не бачать того, що бачиш ти. Вони не можуть зайти туди, куди ходиш ти.

— Ну я можу ходити до Зореклану! Велике діло!

— А велике! — прошипіла Плямолистка.

— Але що мені це дає? — заперечив Сойколап. — Усі в Клані думають, що я безкорисний.

— Вони не знають, яка в тебе є сила.

— Сила? — перепитав Сойколап.

Плямолистка вже вся тремтіла.

— Сойколапе, у тебе є сила, яка може визначити долю Громового Клану.

Сойколап виклично глянув їй у вічі.

— Але я хочу бути вояком!

— Прийми свою долю!

— Це нечесно!

— Я знаю.

Голос медикішки раптом пом’якшав. Вона торкнулася до його морди хвостом, закликаючи до тиші. Сойколап відчув, як його кінцівки почали наливатися втомою, на повіки сходив сон.

— Твій дар не тягар, — прошепотіла вона. — Але ти мусиш бути відважний, бо в нього є більше сили, ніж у найгострішого кігтя…

Сойколап намагався боротися зі сонливістю. У нього було ще стільки запитань.

— Ні, — мляво запротестував він, але його лапи вже самі складалися під ним.

Сойколап розплющив очі. Світ знову став чорний, а його тіло боліло від холоду. Він лежав біля Місячного Ставу. Новак поволі підвівся й потягнувся, а тоді почав повертатися стежкою з улоговини. Образ угідь Зореклану досі витав у його думках.

Більше сили, ніж у найгострішого кігтя…

Дійшовши до вершини, Сойколап озирнувся через плече.

Лощовина була залита зоряним сяйвом — він був у цьому настільки впевнений, ніби бачив на власні очі. Місячний Став мінився сріблом під ясними зірками, кожен камінець сяяв, мов діамант. Шепіт, що супроводжував його до Ставу, знову здійнявся, голоси закрутилися навколо, немов вихор.

Прийми свою долю, Сойколапе.

І цієї миті Сойколап усвідомив, що скільки би повень не шукав і як би далеко не тікав, йому ніколи не уникнути того, що він знав від самого початку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Падуболапка прокинулася задовго до світанку. На стінах медичного кубла мерехтів іній. Новачка цілу ніч прокрутилася, та розуміла, що заснути вже не зможе. Вона могла думати лише про те, наскільки захопливою була битва з Тіньовим Кланом і наскільки неможливими після неї почали здаватися її новацькі обов’язки, коли їй довелося мати справу зі стількома пораненими вояками. Чому для того, щоб лікувати, потрібно було спершу завдати ще більше болю?

Падуболапка вилізла з гнізда. Усе тіло боліло, але синці та подряпини були варті того, щоб побачити, як Тіньові вояки тікають через кордон, мов перелякані щури. Новачка озирнулася на Листоплесу, яка ще спала. Дихання медикішки клубочилося парою в морозяному повітрі. Обережно, щоб її не розбудити, Падуболапка вислизнула з кубла. Ожина біля входу затужавіла від паморозі й затріскотіла, коли новачка пробиралася крізь неї.

Галявина була порожня. Навіть у лісі було тихо, ніби в ньому замерз кожен листочок. Досвітнє небо жевріло рожевою смугою за побіленими інеєм гілками на верхівці звору. Падуболапка з надією глянула на кагат свіжини. Він був порожній. Раптові заморозки загнали більшість здобичі ще глибше в нори, тож котам доведеться чекати, доки її вижене назовні голод. Може, вдасться знайти щось за табором. Папоротехмарці та її кошенятам буде потрібна їжа, коли зійде сонце. Новачка перейшла через галявину і вийшла крізь терновий тунель.

Біля виходу крокувала Студня. Її густе хутро іскрилося інеєм. Почувши Падуболапку, вона крутнула головою.

— Ти рано прокинулась.

— Не спалося, — позіхнула Падуболапка. — Досвітній патруль уже рушив?

— Ще ні.

— Я подумала, що пошукаю якоїсь здобичі для Папоротехмарки, — пояснила Падуболапка.

Студня зацікавлено на неї глянула.

— Це дуже гарно з твого боку, але хіба Листоплесій не знадобиться твоя допомога зранку?

Падуболапка зітхнула.

— Щось ти важко зітхаєш, як на такий юний вік, — нявкнула Студня. Погляд її сірих очей пом’якшав від занепокоєння.

— Мабуть, Листоплеса краще впорається без мене, — пробурмотіла Падуболапка.

— Думаю, ні, — нявкнула Студня. — Вона не впоралася б учора з усіма пораненими без твоєї допомоги.

— Але їй майже довелося, — зізналася Падуболапка. — Я була така схвильована після битви, що вже й забула, що я — новачка медикішки. А коли спробувала допомогти, це було жахливо. Довелося змушувати котів ковтати бридотне листя. І від мазюк їхні рани пекли ще більше. Було таке враження, що я взагалі не допомагаю. — Вона розчаровано сіла. — Я думала, що зможу найкраще служити своєму Клану, коли стану медикішкою. Тому й попросилася в новачки до Листоплесої. Вона така важлива для Клану.

— Ти хочеш бути важливою? — запитала Студня.

Падуболапка задумалася на мить. Усе було не так просто.

— Усі поважають Листоплесу і слухають, що вона каже.

— А хіба коли тебе поважають і слухають — це те саме, що служити своєму Клану?

Падуболапка глянула на гірську кішку. Очі Студні були сповнені співчуття.

— Мабуть, ні, — нявкнула новачка. — Я просто думала, що це буде найкращий спосіб допомагати Клану.

— А тепер ти думаєш інакше?

— Я думаю, що взагалі не можу допомогти Клану як медикішка, — стиха нявкнула Падуболапка. — Ніяк не можу запам’ятати назви трав. Мені більше подобається битися з Тіньовим Кланом, аніж боротися з хворобами. І я би краще полювала на мишей, аніж на огірочник чи пижмо. — Усередині неї нуртувало роздратування. — Усе пішло не так! Тепер ніхто мене не поважатиме.

Студня погладила Падуболапку по спині хвостом.

— Коти завойовують повагу побратимів і посестер через вірність і хоробрість, а не через важливі посади, — нявкнула вона. — Хіба ти думала про те, що Сіросмуг менш важливий, ніж Ожинокіготь, коли вчора билася з ним пліч-о-пліч? Або що Леволап менш важливий за Листоплесу, коли він допоміг тобі відігнати того Тіньового кота?

Падуболапка похитала головою.

— Ти ще дуже юна, тобі важко приймати такі важливі рішення, — повела далі гірська кішка. — Коли я жила в Племені Стрімкої Води, у нас не було такого вибору. Всі обов’язки були поділені на полювання та охорону. Звіролови, от як я, були худі та стрункі, а вартові — кремезні та сильні. Від самого народження було зрозуміло, який обов’язок тобі підходить найбільше.

Падуболапка була шокована.

— Ви взагалі не могли обирати?

— Іноді вартовий печери міг стати звіроловом, або звіролов — вартовим печери, та загалом це був найкращий спосіб подбати про те, щоб кожен кіт використовував свої природжені здібності якомога ефективніше.

— Мабуть, запам’ятовувати трави не природжена моя здібність, — зітхнула Падуболапка.

— Думай про свої сильні сторони, а не про слабкі, — нявкнула Студня. — Як кішка Клану ти маєш свободу сама обирати свою долю — у котів Племені такого вибору немає. Використовуй цю свободу мудро.

Падуболапка пригадала бойове тренування з Попелюшколапкою. Кожен прийом давався їй так природно. Навіть Хмарохвіст був вражений. А в битві вона інстинктивно знала, що робила, коли збивала того Тіньового вояка з лап.

— Я можу битися, — нявкнула новачка, випустивши кігті.

— У тебе сила воячки, — погодилася Студня. — Хіба стати хорошою воячкою не є гідним способом служити Клану?

Падуболапці від цієї розмови невимовно полегшало на серці.

— Але не забудь розповісти все Листоплесій.

Падуболапка трохи поникла.

— Звісно. — Новачка опустила погляд на свої лапи. — Вона подумає, що я її підвела.

— Листоплеса достатньо мудра, щоб побачити, до чого в тебе є хист, — нявкнула Студня. — Навпаки, вона лише подумає, що тобі вистачило хоробрості поговорити про це зараз, а не мучитися далі через свою пиху і впертість.

— Ти думаєш?

— Ти вчиниш так, як краще для твого Клану. Листоплеса це зрозуміє.

За терновою загорожею почулися кроки — досвітній патруль вирушав до лісу. Падуболапка вдячно моргнула Студні.

— Дякую, — прошепотіла вона.

Студня кивнула й повернулася далі озирати ліс. Новачка проскочила крізь терновий тунель якраз вчасно: якби завагалася хоч на мить, її змели б з дороги Сіросмуг, Піскошторма та Медолапка. Падуболапка знала, що мала зробити. Вона мала стати звичайною новачкою, як Леволап і Сойколап, і старанно служити Клану як воячка.

Спершу треба було все розповісти Листоплесій.

Напруживши плечі, Падуболапка увійшла до медичного кубла.

Листоплеса саме накладала мед на листочок.

— Сподіваюся, що цей мороз скоро трісне, — пробурмотіла вона. — У Довгохвоста і Крижинки болить горло.

Падуболапці раптом ніби колючка застрягла у грудях. Вона збиралася відмовитися від свого рішення просто тому, що почувалася недостатньо вправною для цього. Усередині наростав смуток. Чи варто настільки швидко все кидати?

— Падуболапко, що сталося? — підвела погляд Листоплеса. — Ти виглядаєш так, ніби загубила весь наш запас маку! — Раптом вона посерйознішала. — Ти ж його не загубила?

Падуболапка похитала головою.

— Ні. Але я маю сказати тобі щось дуже важливе. — Вона змусила себе подивитися виховниці у вічі. — Я більше не можу бути новачкою-медикішкою.

Листоплеса закліпала.

— Чому?

— Я повинна обрати долю, ґрунтуючись на своїх сильних сторонах, — нявкнула Падуболапка. — Мені зовсім не вдається бути медикішкою. Ти це й так знаєш.

— Ти розумна і наполеглива. Ти можеш навчитися.

— Але це не моє, — спробувала пояснити Падуболапка. Вона схилила голову набік. — Ти розумієш?

— Ти почуваєшся, як риба, що пливе проти течії? — спитала Листоплеса.

— Так, — Падуболапка кивнула. Її серце краялося. — Якщо я зміню напрямок і попливу за течією, то зможу плисти значно швидше.

— То ти хочеш тренуватися на воячку.

— Я думаю, що так буде краще для Клану.

Очі Листоплесої сповнилися жалем.

— Я відчуваю, що не дала тобі достатньо.

— Ні! — Падуболапка відчула укол провини. — Ти була терпляча і добра до мене. Просто це справді не моє.

— Ти була б хорошою медикішкою. — Листоплеса смикнула хвостом. — Але я бачу, що ти хочеш бути найкращою в тому, що робиш.

— Я мушу заради Клану.

Листоплеса підійшла й потерлася мордочкою об щоку новачки.

— Падуболапко, ти будеш чудовою воячкою, — муркнула вона. — У тебе вояцьких дух — я бачила, яка ти шляхетна, і вірна, і відважна, а тепер я бачу й те, що ти можеш пожертвувати своїми амбіціями заради блага всього Клану. — Її очі сяяли. — Я так тобою пишаюся.

Слова Листоплесої полегшили журбу, що стискала серце Падуболапки.

— Я мушу піти і сказати Вогнезорові, щоб він знайшов мені нового виховника.

— Не поспішай, — застерегла Листоплеса. — Може, тобі треба ще про це подумати.

— Я дуже багато про це думала, — відповіла Падуболапка. — Я хочу вирішити все якнайшвидше.

— Я піду з тобою, — запропонувала Листоплеса.

— Дякую. — Від думки про зустріч із Вогнезором у новачки аж лапи пекли. А якщо провідник подумає, що вона капризує?

Вони разом перейшли замерзлу галявину. Листоплеса пропустила Падуболапку наперед, а тоді й сама полізла за нею на кам’яну річку. Падуболапка схвильовано нявкнула біля входу.

— Заходь, — почувся голос Вогнезора.

Новачка увійшла всередину. Світанкові промені просочувалися з-за її спини, освітлюючи печеру. Піскошторма вмивала Вогнезорові вуха. Коли зайшли Падуболапка та Листоплеса, кішка підвела погляд.

Вогнезір сів.

— Як там Довгохвостове горло? — запитав він.

— Це не білий кашлюк, — доповіла Листоплеса. — Мишошубка каже, що воно болить від того, що він хропе.

Вогнезір повернувся до Падуболапки.

— Що сталося? — його зелені очі округлилися від занепокоєння. — Ти виглядаєш стривоженою.

Новачка переступала з лапи на лапу. Що, як вона порушує вояцький правильник? Але ж тоді Листоплеса точно б щось сказала. Падуболапка різко вдихнула. Вона мусила дослухатися до свого інстинкту. Клану була потрібна медикішка, на яку можна покластися, і новачка знала, що це не вона.

— Я хочу тренуватися на воячку, — прожогом нявкнула Падуболапка. — Мені здається, що я не зможу стати медикішкою.

— І ти думаєш, що зможеш стати кращою воячкою, — здогадався Вогнезір, примруживши очі.

— Я знаю, що зможу!

Вогнезір глянув на Листоплесу.

— А ти як думаєш?

— Я вірю, що вона цього справді хоче. — Листоплеса провела хвостом по спині Падуболапки. — Вона старанно виконувала свої обов’язки, і мені дуже подобалося її тренувати, але Падуболапка відчуває, що її сильні сторони не в цій справі. І якщо вона в це справді вірить, то зможе стати кращою воячкою.

— Я пам’ятатиму все, чого мене навчила Листоплеса, — пообіцяла Падуболапка. — Це може колись стати в пригоді.

Вогнезір кивнув.

— Гаразд. Якщо Листоплеса згодна, то ти можеш тренуватися як воячка. Найближчим часом я підберу тобі виховника.

Падуболапка підвела погляд на Вогнезора, гадаючи, чи він скаже щось іще, та провідник просто мовчки на неї дивився. Мабуть, думає про підхожого виховника. Вона повернулася і вже рушила повз Листоплесу до виходу.

— Це був дуже хоробрий вчинок, — гукнув їй услід Вогнезір. — Я тобою дуже пишаюся.

Новачка озирнулася на Громового провідника.

— Дякую, — нявкнула вона.

Падуболапка збігла на галявину. У лапах відчувалося полегшення. Раптом вона пригадала, що збиралася зранку на лови. Може, Леволап захоче з нею піти? Вона глянула на новацьке кубло, гадаючи, чи він уже прокинувся, а тоді побачила Сойколапа, який заходив крізь терновий тунель. За ним з’явилася Студня, чомусь із виразом полегшення на обличчі. Із того, як втомлено її брат кульгав через галявину, Падуболапка здогадалася, що він цілу ніч десь ходив. Вона підбігла до нього. Студня ж побрела до вояцького кубла, щоб нарешті виспатися.

— Ти виглядаєш таким втомленим! — нявкнула Падуболапка. — Де ти був?

Очі Сойколапа були зморені, а хутро скуйовджене.

— Пізніше поясню, — нявкнув він. — Мені треба побачитися з Вогнезором.

— Може, спершу краще поспиш? — порадила Падуболапка. — Усе одно Вогнезір зараз зайнятий, він говорить з Листоплесою.

— До неї мені теж треба.

Про що це він? Щось сталося? Падуболапка стривожилася, її хвіст затремтів.

Сойколап перечепився, спробувавши залізти на каміння, що вело до Вогнезорової печери.

— Дозволь, я допоможу, — запропонувала Падуболапка. — Ти надто втомлений.

Сойколап не заперечував. Від цього Падуболапка злякалася ще більше, та нічого не сказала. Брат був рішуче налаштований поговорити з Вогнезором, і вона не хотіла марнувати час на суперечки. Натомість новачка поклала хвоста йому на плечі й повела кам’яною річкою.

На виступі біля Вогнезорового кубла вона знову нявкнула, оголосивши про свій візит.

— Уже вернулася? — гукнув Вогнезір.

Провідник здивувався, побачивши, що з нею був Сойколап, та не встиг нічого сказати, як новак став посеред печери. Він зосередив невидющий погляд на Вогнезорові, і той погляд був такий пильний, ніби Сойколап бачив Громового провідника так само чітко, як і всі інші.

— Я мушу тренуватися на медикота, — нявкнув він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Падуболапка вражено дивилася на брата. Сойколап завжди був такий певний того, що хоче бути вояком, ще відколи міг побороти хіба клубок моху.

Вогнезір глянув на Падуболапку.

— Ти щось про це знала?

— Ні! — зіпнула Падуболапка. Вогнезір говорив так, ніби підозрював, що вони разом це запланували.

Сойколап озирнувся на неї через плече, його сині очі округлилися від тривоги.

— Падуболапко, вибач мені…

— Усе добре. — Листоплеса підійшла до Сойколапа і потерлась об нього мордочкою. — Падуболапка вже сказала Вогнезору, що хоче тренуватись на воячку.

— Справді? — закліпав Сойколап.

Падуболапка кивнула. Її лапи аж засвербіли від надії. Можливо, це й було ідеальне рішення! Зрештою, Сойколап завжди знав трави краще, ніж вона. Та чи погодиться Вогнезір?

Провідник глянув на Листоплесу.

— Ти готова так скоро взяти іншого новака?

Листоплеса сіла і обгорнула лапи хвостом.

— Я матиму за честь настановляти Сойколапа, — схилила голову вона. — І, думаю, Клану дуже пощастить, якщо він стане медикотом.

Падуболапка поглянула на Листоплесу. Чому вона виглядає так, ніби щось приховує?

— А як щодо його сліпоти? — запитав Вогнезір.

Падуболапка аж наїжачилась. Невже Сойколап це стерпить?

— Він знає трави значно краще, ніж я, — швидко нявкнула новачка.

— У нього справді неймовірний нюх, — погодилася Листоплеса. — Він уже може за добрий хвіст відрізнити чисту рану від зараженої.

Падуболапка чекала, коли ж Сойколап зауважить, що сліпота тут взагалі не важить, але він лише промурмотів: «Я буду старатися з усіх сил. Листоплеса скоро побачить, вправляюсь я чи ні».

— То й добре, — кивнув Вогнезір. — Листоплеса буде твоєю новою виховницею.

Сойколап схилив голову.

— Але спершу, — нявкнув Вогнезір, — мусимо сказати Ясносердій.

Сойколап смикнув вухами.

— Вона образиться, — Падуболапка чула тривогу в його голосі. Її брат ніколи не був особливо близький зі своєю виховницею, але явно переймався її почуттями.

— Може, Ясносерда може бути моєю виховницею? — запропонувала вона.

Вогнезір похитав головою.

— Її навички були ідеальні, щоб тренувати Сойколапа, але не тебе. — Він переступив з лапи на лапу. — Не бійся, скоро вона знову буде виховницею.

— А якщо вона не зрозуміє моє рішення? — нявкнув Сойколап.

— Ти повинен переконати її зрозуміти, — відповів Вогнезір. — Я можу наказувати іншим котам, що вони мають робити, а не як вони мають почуватися.

— Я поясню, що моє рішення ніяк не пов’язане з нею, — пообіцяв Сойколап. — Я мушу це зробити.

Його голос був на диво безбарвний. Падуболапка відчула, як її шкірою пробігла хвиля тривоги. Здавалося, Сойколап узагалі не вирішував бути новаком Листоплесої — йому це рішення ніби нав’язала якась сила.

Листоплеса глянула на Вогнезора і Піскошторму тим значущим поглядом, який підказав Падуболапці, що вони хочуть два слова наодинці.

Збагнувши натяк, вона схилила голову.

— Привести Ясносерду?

— Так, будь ласка, — кивнув Вогнезір.

— Вона у вояцькому кублі, — сказав їм Сойколап.

Падуболапка смикнула вусами. Це було дуже дивно — Сойколап завжди знав абсолютно про все, що відбувалося в таборі. Вона вийшла на галявину і побрела до вояцького кубла. Просунувши голову всередину, погукала Ясносерду.

Воячка сиділа в гнізді та вмивалась, її тепле дихання клубочилось у півтемряві.

— Вогнезір хоче поговорити з тобою в своєму кублі, — повідомила Падуболапка.

Ясносерда спинилася, досі з висолопленим язиком, і глянула на Падуболапку, ніби ось-ось мала запитати: нащо?

Падуболапка вилізла з кубла. Вона не хотіла давати Ясносердій змоги заговорити. Новачка розуміла, що не зможе приховати правду, а сповістити ці новини своїй виховниці — обов’язок Сойколапа. Падуболапка прослизнула в новацьке кубло, перш ніж Ясносерда вирішила вилізти назовні. Так, саме час навідати її новий дім. Усередині дуже дивно пахло тисом, а всі гнізда були порожні. Тепер вона, мабуть, спатиме у гнізді Сойколапа. Новачка обнюхала його, тоді роззирнулася кублом, рада, що тепер спатиме поміж своїх побратимів. Після ясел її гніздо в медичному кублі здавалося холодним і самотнім. Вона б дуже хотіла, щоб якісь новаки були тут і привітали її з новосіллям. Певно, всі на тренуванні. Від цієї думки на серці радісно замлоїло. Скоро вона теж буде там, разом із ними.

Коли Падуболапка вислизнула з кубла, то побачила Ясносерду, що вилазила по камінні до печери Вогнезора. Шипокіготь лежав біля прискалка, ділився язиками з Білокрилою. Косариконіг дрімав на вранішньому сонечку під Високим Виступом.

Лиско та Крижинка вибігли з ясел, схожі на маленький смерч із хутра та вусів.

— Не забігайте на галявину, — гукнула Папоротехмарка з кубла. — Не лізьте нікому під лапи!

— Не будемо, — відповіла Крижинка.

Кицька мазнула хвостом по темно-рудій мордочці свого брата. Той відповів стрибком, від якого вона відлетіла аж до Падуболапки.

Новачка лапою зупинила білосніжне кошеня.

— Привіт, Падуболапко! — Крижинка глянула на неї, тоді розвернулась і стрибонула на братика. Беркицьнула його на землю, передніми лапами вхопила за голову, а задніми заходилась енергійно лупасити в живіт.

— Лиску, пригни голову і буцни її добряче! — гукнула Падуболапка.

Лиско кинувся на сестру.

— Пригнись! — попередила Падуболапка білу кицьку.

Крижинка саме вчасно відкотилася з дороги, і Лиско ковзнув повз неї просто в примерзлу траву біля новацького кубла. Тоді повернувся, припав до землі та поповз назад до Крижинки.

— Не так швидко, — порадила Падуболапка. Крижинка чекала, притиснувшись до землі та захоплено вимахуючи хвостом. — Хай підбереться ближче.

Лиско зухвало дивився на сестру.

— Та вона не наважиться ближче підійти!

Крижинка не могла опиратися такому виклику і підповзла ближче. Лиско зачекав, поки вона буде настільки близько, що він уже відчував пару її дихання.

— Оббіжи її ззаду, вже! — гукнула Падуболапка.

Лиско прожогом вискочив з трави і кинувся за спину Крижинки. Поки та встигла розвернутися, він уже застрибнув їй на плечі та звалив на бік.

— З вас виростуть чудові вояки! — муркнула Падуболапка.

Її увагу привернула рудо-біла блискавка. Ясносерда злазила з купи каміння. Падуболапка так їй співчувала. Сойколап був першим новаком Ясносердої. Вона, мабуть, понад усе хотіла довести, що може бути не гіршою виховницею за будь-якого іншого вояка. Падуболапка сподівалася, що Сойколап таки зміг її переконати, пояснити, що його рішення жодним чином не пов’язане з тим, як вона його тренувала.

— Покажи нам якийсь бойовий рух! — Лиско підійшов до Падуболапки і поторсав її лапою за плече.

Падуболапка припала до землі та, звиваючись як змія, перекотилася на спину.

— Ого! — видихнула Крижинка. — Ти дуже швидка. — Тоді погляд маленької киці майнув на інший бік галявини і раптово став стривожений. — Вогнезір іде, — прошепотіла вона.

— Я знайшов тобі нового виховника, — оголосив Вогнезір, зупиняючись перед Падуболапкою.

— У тебе новий виховник? — здивовано нявкнув Лиско.

Вогнезір опустив погляд на кошеня.

— Вона буде тренуватися на воячку, — пояснив він.

— Я думала, вона хоче стати медикішкою, — пискнула Крижинка.

Падуболапка раптом занервувалась. Вона досі не могла позбутися думки, що це порушує вояцький правильник.

— Падуболапці видніше, до чого в неї лежить серце, — нявкнув Вогнезір.

«Таки так», — подумала новачка.

Хмарохвіст забіг до табору.

— Я йому сказав, — гукнув вояк до Вогнезора. — Він уже йде.

— Церемонію проведемо пізніше, — мовив Вогнезір до Падуболапки. — Але я відкликав твого виховника з мисливського патруля. Якщо він погодиться тебе взяти, то можете починати хоч і зараз. Тобі багато що треба надолужити.

Падуболапка кивнула, проте не могла нічого сказати, бо від захвату їй стиснуло горло.

Тернова огорожа захиталася.

— Вогнезоре? — Орлякошуб поквапився до Громового провідника, важко дихаючи. Певно, біг усю дорогу. — Що таке?

Падуболапка радісно замахала хвостом. Орлякошуб був не просто видатним вояком, він був також розумний і чуйний, вона довіряла його розуму не менше, ніж його силі.

— Ти б не хотів узяти Падуболапку собі за новачку? — запитав Вогнезір.

Орлякошуб глянув на Падуболапку.

— Що сталося?

Падуболапка напружилася. Він що, відмовиться? Ну, вона вже підвела одну виховницю.

— Н-не думаю, що я здатна бути медикішкою.

Орлякошуб ще на мить затримав на ній погляд, а тоді повернувся до Вогнезора.

— Я буду радий її тренувати.

Падуболапка відчула полегшення.

— Добре, — нявкнув Вогнезір. — Отже, залишаю її в твоїх лапах.

Він повернувся і пішов геть. Орлякошуб зміряв Падуболапку поглядом з голови до лап.

— Тобі дещо треба надолужити, — попередив він.

— Я знаю, я готова наполегливо тренуватися.

— Добре, — Орлякошуб махнув хвостом. — Для початку в нас щодня буде бойове тренування.

— Чудово!

Орлякошуб дивився на неї, схиливши голову набік.

— Не питатиму, чому ти передумала. Якщо вже ти будеш воячкою, то я хочу, щоб ти зосередилася на теперішньому, а не на минулому. Ти ухвалила рішення і маєш його відстоювати.

— Я буду! — пообіцяла Падуболапка.

Орлякошуб переминав землю передніми лапами, напружуючи плечі.

— Ти готова вже почати тренування?

Падуболапка кивнула.

— Добре. Можеш піти з нами в мисливський патруль.

Він попрямував назад, до тернової огорожі, та вибіг із табору.

Заскочена зненацька, Падуболапка чкурнула за ним, її пухнастий хвіст розвівався на вітрі. Перші справжні лови!

Орлякошуб не сповільнювався, і Падуболапці з її коротшими, ніж у вояка, лапами доводилося бігти вдвічі швидше, аби тримати його темп. Він забіг на схил, а звідти — до лісу. Той час, який Падуболапка витратила на перебирання трав, гартував її розум, а не тіло. Вона ображено збагнула, наскільки краще натренованими мають бути інші новаки.

Орлякошуб озирнувся.

— Ми вже майже на місці, — заохотив він новачку.

Падуболапка вчепилась кігтями в мерзлу землю і доклала ще більше зусиль, щоб усіх наздогнати. Повалене дерево перекривало дорогу, але Орлякошуб легко його перестрибнув. Падуболапка загальмувала перед стовбуром і поплазувала у вузьку шпарку знизу.

Орлякошуб чекав її на тому боці. Сіросмуг і Міллі крокували маленькою галявкою в підліску. Золошуб і Косариконіг тихо балакали поруч, а їхні новаки, Леволап і Мишколап, змагалися, хто найдалі проковзає опалим листям.

Леволап здивовано витріщився на Падуболапку.

— Що ти тут робиш?

— Знайомтесь, моя новачка, — нявкнув Орлякошуб.

— Це чудово! — махнув хвостом Леволап.

— Мої вітання, — Сіросмуг підійшов і потерся мордочкою об неї.

— Ви щось наловили, поки мене не було? — запитав Орлякошуб.

— Уся здобич поховалася від холоду, — поскаржився Золошуб.

— Треба її якось виманити, — нявкнув Орлякошуб. — Вона ж не менш голодна, ніж ми.

— Ми могли б її викопати, — запропонував Леволап. — з мілких ям, де добре чути запах.

— Земля надто промерзла, — зазначив Золошуб.

— А як щодо тих буків біля старого Громошляху? — мовив Косариконіг. — Там на землі завжди купа букових горішків, навіть у гололист.

— Так, там більше шансів на здобич, ніж деінде, — погодився Орлякошуб.

Вояк знову помчав геть. Патруль побіг за ним. Глибоко вдихнувши, Падуболапка також рушила слідом. Орлякошуб що, ніколи не дає часу на підготовку, перш ніж побігти? І як інші взагалі навчилися не відставати? Її м’язи аж кричали, благаючи зупинитись, але вона не збиралася показувати, що їй важко триматися на рівні з іншими.

Лапи новачки аж полегшали на радощах, коли попереду вона впізнала букове листя. Воно шаруділо на вітрі, золотисте, як Орлякошубове хутро. Коти загальмували, не добігаючи до буків, і далі рушили потихеньку, пробираючись крізь папороть на відкриту ділянку навколо стовбура. Падуболапка дивилася на них і повторювала їхні рухи.

Ніхто не говорив. Орлякошуб підліз уперед і визирнув із папороті. Поки решта котів шикувалася навколо, Падуболапка прослизнула до свого виховника.

— Тримай хвіст на припоні, — прошепотів він.

Падуболапка збагнула, що кінчик її хвоста від захвату смикався туди-сюди.

— Вибач, — видихнула новачка.

Щойно вона спробувала контролювати себе, сухі вайї над головою миттю перестали шарудіти.

Решта патруля вишикувалась на межі галявинки, не відриваючи погляду від засіяної листям землі біля дерева.

— Я щось бачу! — прошипів Леволап.

Падуболапка обдивилася лісову долівку, але не бачила нічого. Глянула на Леволапа і простежила за його поглядом. Він дивився на єдиний листочок, що тремтів біля оголеного кореня. Це справді здобич? Вона принюхалася до повітря. Спершу відчула хіба гостру затхлість мертвого листя. А тоді внюхала мишу.

Вона змахнула хвостом, знов здіймаючи шарудіння в папороті. Листок попереду перевернувся, і Леволап вихопився з папороті, кидаючись до нього.

— Пізно! — він вилаявся, упавши на землю. Новак зиркнув на Падуболапку. — Ти її злякала!

У Падуболапки аж вуха запалали.

— Вибач, — перепросила вона.

— Не злись на неї, — дорікнув Леволапові Золошуб. — Це її перші лови.

Леволап знизав плечима.

— Усе гаразд, Падуболапко. Я лише дратуюся, що недостатньо швидкий.

— Як на мене, то навіть достатньо! — відповіла Падуболапка.

— Достатньо — це якщо вдається спіймати мишу, — докірливо нявкнув Мишколап.

— Тихо будьте, бо до вечора з нір ніхто не повилазить, — наказав Орлякошуб.

Леволап поквапився назад у папороть, і патруль знову став на позиції.

* * *

У Падуболапки вже спина починала боліти від того, що вона так довго сиділа в одній позі. Леволап нарешті спіймав мишу. Золошуб зловив водяну мишу, а Мишколап запримітив горобця, котрий пурхав з дерева на дерево, аж нарешті зник у підліску.

— Твій хід, — нявкнув Ожинокіготь на вухо Падуболапці.

Її плечі заціпеніли.

— Ти певен? — вона думала, що радше розлякає всю здобич, ніж щось спіймає.

— Краще раз спробувати, ніж сто разів побачити, — відповів Орлякошуб.

Падуболапка зосередилася на дереві, що росло просто попереду. Галявина досі пахла кров’ю. Яка ж це безмозка здобич наважиться бодай вистромити носа після ловів Леволапа і Золошуба?

— Може, спробувати деінде? — запитала вона.

— Тут букові горішки, — нагадав Орлякошуб. — Якщо тварина голодна, вона ризикне всім задля їжі.

Падуболапка вдивлялася поміж коріння дерева. Майже відразу помітила листок, що тріпотів на землі. Вона шугнула з орляка і кинулася просто на листок. Серце упало в п’яти, коли вона збагнула, що під її лапами просто земля. Вона спіймала хіба сухий листок, що тріпотів собі на вітрі.

Новачка озирнулася на своїх побратимів, аж наїжившись від сорому. Вуса Сіросмуга посмикувались.

Міллі різко глянула на свого партнера, і його вуса миттю застигли.

— Усі ми починали однаково, — запевнила вона Падуболапку. — Спробуй-но ще раз.

Падуболапка заплющила очі й глибоко вдихнула. Тоді розплющила і роззирнулася галявиною. «Я ще недостатньо швидка, щоб полювати з папороті», — вирішила вона. Тоді оглянула дерево. Бліда кора темніла ближче до коріння, що зміїлося від основи в усі боки, перш ніж піти в землю. Її чорна шубка добре злиється з ним. Нечутно забравшись на найбільший корінь, новачка припала до нього і заходилась чекати. Озирнулася на Орлякошуба, гадаючи, чи правильно все зробила. Той кивнув.

Падуболапка полегшено повернулася назад. Вона ні зворухнулась, ні навіть вушком не смикнула. Десь далеко горобець зацвіркотів тривогу і замовк. Кішка завмерла.

Тоді ледь помітний рух листя майже впритул біля кореня, на якому вона зачаїлась, змусив її напружити м’язи в задніх лапах. Вона чекала. Так, листок знову заворушився, і з-під нього на поверхню висунувся маленький рожевий носик. Лісова миша! Падуболапка затамувала подих, чекаючи, ніби гадюка, що готується до випаду. Мишка тим часом вилазила все далі й далі на відкрите, прямуючи до букового горішка. Падуболапка знала: миша й гадки не має, що вона за нею стежить.

Новачка стрибонула і затиснула мишу просто поміж передніх лап.

— Чудово! — озвався Орлякошуб.

Падуболапка підвела на нього погляд, відчуваючи, як тепла мишка борсається в її зубах. Перша здобич! Вона заплющила очі, пригадуючи, як Леволап і Золошуб дякували Зореклану, коли вбили свою здобич.

— Дякую за життя цієї здобичі, віддане, щоби прогодувати мій Клан. Я візьму не більше, ніж хочу… — вона затнулась. — Тобто потребую, і віддам усе, що зможу.

Нарешті вона була на шляху до того, щоб стати воячкою!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

— Мишошубка мені пів ночі не давала спати своїм бухиканням, — поскаржився Довгохвіст.

— Це диво, що ти взагалі чув мене через своє хропіння! — відрубала Мишошубка.

Сойколап зітхнув. Він був у кублі старійшин і мусив вислуховувати, як вони сваряться, мов кошенята малі. Він не знав, чому вони стільки сперечалися. Навіть зараз, коли ця скарга Довгохвоста була просто способом сказати Сойколапові, що він переживає за Мишошубку.

— Я не відчуваю на її горлі жодного набряку, — сказав йому Сойколап. — Подбай, щоб вона з’їла той підбіл, що я приніс. Листоплеса каже, що він полегшить задишку.

— Мені не потрібні трави, — пробурмотіла Мишошубка.

— Та з’їж усе одно, — нявкнув Довгохвіст. — Так ти принаймні з’їси хоч щось. Ти ж не мала тріски в роті ще з учорашнього сонцепіку.

— Я не хочу брати свіжину з кагату, коли їжі так мало, — мовила Мишошубка. — Спочатку треба нагодувати молодих.

— Ну то поїж підбілу, — нявкнув Довгохвіст. — Хоч трохи матиму від тебе спокій.

Роздратовано буркаючи під ніс, Мишошубка підсунула купку подрібненого листя хвостом до свого гнізда.

Сойколап зітхнув. Він слухав, як старійшини сваряться, і думав про те, що від його новацтва в Ясносердої нічого й не змінилося. За чверть повні він уже знудився до кінчиків своїх вусів цими травами й припарками. Далі йому треба було піти до Бурешуба у вояцьке кубло й накласти йому на рану мазь із меду та хвоща — нову. Вояк відмовлявся сидіти на одному місці, тож мазюка стиралася практично одразу після того, як Сойколап її втирав.

Із-за куща жимолості до кубла увійшла Листоплеса, принісши за собою запахи трав.

— Як Мишошубчине горло? — запитала вона.

— На дотик нормально, — скупо відповів Сойколап. — Хоча було б значно легше, якби вона припинила скаржитись і дала мені як слід його обмацати.

Від роздратування Листоплесої повітря заіскрилося.

— Якщо ти не вмієш гарно поводитися зі старійшинами, то можеш вертатися до медичного кубла і помогти мені подрібнити пижмо, яке Падуболапка зібрала замість тебе вчора! — гаркнула вона.

Сойколап закотив очі. Ще одна мить у медичному кублі — і він лусне! Оце його велична доля медикота! Плямолистка не попереджала, що все його життя тепер складатиметься з нудних обов’язків.

Листоплеса повела його назад до кубла. Її плечі були напружені. Сойколап сумно крокував за виховницею. Він відчував, що їй уже кортить прочитати йому цілу лекцію. Новак неохоче просунувся крізь ожину і сів.

— Ти снуєш табором, як та дощова хмара, яка тільки й чекає, щоб на когось вилитися! — зіпнула Листоплеса.

— Мені нудно! — заскиглив Сойколап.

Від виховниці війнуло гнівом.

— Усі подумають, що я тебе змусила стати моїм новаком!

— Ти мене не змушувала, — погодився Сойколап. — Але ж ти цього хотіла від самого початку? — Він махнув хвостом. — Тепер ти щаслива?

— А що, схоже, що я щаслива? — зашипіла Листоплеса. Сойколап відчував, як розпалюється лють під її хутром. Чому вона мусила так на нього злитися? Невже Листоплеса не розуміла, що він очікував від свого життя більшого, ніж оце?

— Для тебе це нормально, — форкнув він. — Ти завжди хотіла бути медикішкою!

— А ти не хочеш?

— Це моя доля, — пробурмотів Сойколап. — Мої бажання тут, здається, не мають жодного значення.

— Ну то змирись! — грубо гаркнула Листоплеса.

Сойколап сумно побрів до купки пижма, яке назбирала Падуболапка, і почав обдирати зі стебел листя. Він відривав їх недбало, залишаючи на листочках довгі смуги шкірки. Листоплеса зітхнула і всілася біля нього. Вона мовчки відкушувала шкірки, що він позалишав. Її розчарування проявлялося в кожному мовчазному русі. У Сойколапа від провини живіт ніби наповнився колючками. Новак шкодував, що не зміг підібрати слів, аби пояснити свою дратівливість, але розумів: що б він не сказав, зараз це тільки погіршить ситуацію. Він почувався нещасним через те, що відмовився від своєї мрії стати вояком. І заради чого? Щоб усе життя сортувати трави і труситися над подряпинами і хворими животами?

— Листоплесо? — до кубла зайшов Бурешуб. Сойколап відчував кислий запах гною від його запалених подряпин. Новак забув накласти нову мазь. Він крутнув головою, почуваючись іще більш винним.

— Ти не подивився Бурешубові рани? — запитала Листоплеса.

— Ти сказала мені вертатися сюди, — відповів він.

— Це правда. — Медикішка зітхнула. — Та вже. Я зроблю. Ти піди трохи відпочинь. Сьогодні півповня. Ми підемо до Місячного Ставу з іншими медикотами.

* * *

Ясносерда лежала біля Хмарохвоста під прискалком і вмивалася. Сойколап відчував її образу шпичками у власних лапах. Він чекав на Листоплесу біля виходу з табору. Вогнезір пообіцяв Ясносердій, що вона зможе стати виховницею Крижинці або Лиску, коли прийде їхня черга, та воячка ще вочевидь не позбулася болю від того, що Сойколап більше не її новак.

— Витріщання не поможе їй тебе пробачити.

Нявкіт Листоплесої заскочив Сойколапа зненацька. Він був надто зайнятий думками про Ясносерду і не почув наближення виховниці.

— Але коли я намагаюся з нею поговорити, вона не слухає, — нявкнув Сойколап. — Вона просто переводить тему або вигадує відмовку, щоб кудись піти.

— Ясносерда послухає, коли буде готова почути, — мовила Листоплеса. — Їй довелося дуже важко працювати, аби довести своїм побратимам, що вона не гірша за них. Мабуть, вона сприймає це як особисту поразку.

— Але я не хотів її образити, — нявкнув Сойколап.

— Декому буває важче відвести погляд від своїх слабкостей та навчитися цінувати свої сильні сторони, — нявкнула Листоплеса. — І до цього моменту кожна образа болить, немов дотик язика до відкритої рани.

Сойколап відчував, що Листоплеса спонукає його зрозуміти не лише гнів Ясносердої, та зараз він не хотів про це думати. Йому кортіло нарешті вийти з табору. Він уже багато днів не заходив далі за Небесний Дуб, і його лапи аж свербіли вирушити до Місячного Ставу.

Листоплеса, вочевидь, відчула його нетерплячість.

— Ходімо, — нявкнула вона, ведучи його крізь терновий тунель.

Від холоду більшість мешканців лісу поховалися, тож навколо не було жодного руху — лише Сойколапові та Листоплесині кроки. Коли вони вже наблизилися до кордону з Вітряним Кланом, Сойколап відчув, як до його живота підступає тривога. А якщо інші медикоти вирішать, що сліпому кошеняті не годиться бути одним із них?

Він покуштував повітря. Чулися запахи Тіньового та Річкового Кланів.

— Мабуть, вони вже чекають, — зауважила Листоплеса, вловивши ті самі запахи.

Сойколап вийшов слідом за нею з лісу і ступив на траву. Попереду лежала рівнина. Він відчував аромати ялівцю та вересу, змішані з котячими запахами. Верболапку та Мільгокрилу він упізнав: колись вони приходили до їхньої лощовини. А от сморід Тіньових котів повернув йому спогади про битву.

— Привіт, Мільгокрило, — Листоплеса була втішена побачити Річкову подругу.

— Привіт, Листоплесо, — нявкнула Мільгокрила.

— На Річковій території такі самі морози, як тут? — запитала Листоплеса.

— Ми краще захищені, але від холоду старійшини позабивалися у кубло. Скаржаться, що кістки болять.

— Ти маєш вдосталь макових зернят?

— Так, дякую

— Привіт, Дрібнохмаре, — нявкнула Листоплеса до Тіньового медикота. — У тебе все добре?

Сойколап наїжився. Лише недавно Тіньовий Клан вдерся на Громову територію. Як вона могла так привітно говорити з ворогом свого Клану?

— Так, — відповів Дрібнохмар. — Твої побратими й посестри вже оклигали?

Мабуть, він має на увазі ті рани, яких їм завдали вояки Тіньового Клану. Сойколап підозріливо вишукував у його інтонації якоїсь переможної нотки, проте в голосі медикота чулося лише занепокоєння.

— Ще одна рана не загоїлась, — мовила Листоплеса. — А твої?

— Дубошуб іще кульгає, — сказав він.

— Спробуй прикладати йому до лапи живокіст на ніч, — порадила Листоплеса.

— У мене вже закінчився, — зізнався Дрібнохмар.

— Треба було прийти до нас! — нявкнула Листоплеса.

— Чорнозір мені не дозволив.

— Завтра зранку я залишу тобі його на кордоні, — пообіцяла Листоплеса.

Сойколап не міг повірити своїм вухам. Чи Вогнезір знав, що Листоплеса допомагає ворогам Громового Клану?

Він відчув дотик м’якого хутра і впізнав Верболапку з Річкового Клану.

— А де Падуболапка? — тихо спитала новачка.

Мабуть, вона не дуже рада, що прийшов я. Сойколап смикнув хвостом.

— Ти не знала? — прошипів він. — Падуболапка вирішила, що бути медикішкою нудно, і залишила цю справу своєму нещасному безкорисному брату.

Верболапка здригнулася.

— Бачу, ти вже познайомилася з моїм новаком, — нявкнула Листоплеса.

Сойколап відчував, як їхні погляди пропалюють його шубку.

— Це Сойколап, — оголосила медикішка.

Сойколап підніс підборіддя, готуючись відповідати на будь-які закиди щодо його сліпоти.

— Привіт, Сойколапе, — сказала Мільгокрила.

— Як тобі бути новаком? — запитав Дрібнохмар.

Сойколап відчув хвилю тривоги від своєї виховниці. Вона боїться, що я скажу, що це нудно!

— Чудово, — відповів новак.

— Сойколап швидко вчиться, — полегшено відповіла Листоплеса. — Він уже знає всі трави.

— Справді? — Дрібнохмар був явно вражений.

Зненацька почувся новий запах. До них від Вітряного кордону поспішав ще один кіт.

— Короморде! — гукнув Дрібнохмар до Вітряного медикота, коли той підійшов. — А де Борилап?

— Він зліг із білим кашлюком, — засапано відповів Короморд.

— Сподіваюся, не у важкій формі? — нявкнула Листоплеса.

— Він молодий і сильний, — відповів Короморд. — Переборе. Але я не хочу, щоб він заразив когось іще. Здобичі мало, всі голодні. Зараз Клани, як ніколи, вразливі до хвороби.

Мільгокрила згідливо нявкнула.

— Місяць сходить, — зауважив Дрібнохмар.

— Якщо хочемо зловити його над Місячним Ставом, треба поспішати, — сказала Листоплеса.

Сойколап пристав до котів, які вже почали підійматися схилом.

— Верболапко! — гукнула Мільгокрила до своєї новачки. — Піди разом із Сойколапом. Я впевнена, що в нього є багато питань про Місячний Став.

Узагалі-то, я вже там був! Сойколап прикусив язика. Верболапка приєдналася до нього. Вона трималася трохи на віддалі, дбаючи, аби не торкатися до нього хутром.

— Листоплеса вже тебе сюди водила? — нявкнула новачка. Її голос звучав так, ніби вона не надто хотіла з ним говорити.

Сойколап уже збирався відповісти, що він ходив сюди сам, та раптом Верболапка просто схопила його за загривок і потягла вбік. Він визволився з її зубів і, повернувшись, кинувся на новачку з кігтями.

— Сойколапе! Що ти робиш? — верескнула Листоплеса.

— Він мало не впав у заячу нору! — крикнула Верболапка. — Я хотіла йому допомогти.

Сойколап відпустив новачку, палаючи від сорому.

— Я не знав! — форкнув він. Чому вона намагалася йому допомогти? Він не мале кошеня!

— Перепроси негайно, — наказала Листоплеса.

— Але я знав, що там нора! — відрубав Сойколап. Це була правда. Він чув сильний запах зайця і лапами відчував наближення ями. — Мені не потрібна допомога!

— Це не виправдання, — прошипіла Листоплеса. — Перепроси!

— Пробач, — буркнув Сойколап.

— Усе гаразд, — гаркнула Верболапка. — Сподіваюся, наступного разу ти впадеш!

Вона подалася вперед, смикнувши хвостом прямо перед його носом.

— Сойколапе, не відставай!

Він відчув спалах розлюченого погляду Листоплесої. Та це була не його провина. Верболапка сама почала! Він поплентався за Верболапкою, ігноруючи слід обурення, який вона залишала за собою, і зосередившись на розмові старших.

— Ці останні заморозки побили багато свіжих листочків, — зауважив Короморд.

— Я збирався поповнити запаси, — погодився Дрібнохмар. — Та тепер доведеться чекати ще цілу повню, поки рослини відновляться.

— На Річковій території є кілька затишних місцин, де трави не померзли, — сказала Мільгокрила.

Сойколап нагострив вуха. Він хотів знати всі місця з лікарськими рослинами, які могли стати в пригоді його Клану незалежно від того, на чиїй вони території. Новак слухав так уважно, що навіть не почув струмка і не помітив, як земля під його лапами змінилася на каміння. Від морозного повітря скеля стала мов крижана, і він послизнувся.

Верболапка нахилилася за ним, та раптом застигла, немов хтось зловив її за хвоста. Вона дивилася, як Сойколап незграбно намагався перекинутись на бік, і мовчки чекала, поки він, палаючи від сорому, спинався на лапи. Тоді просто повернулася й пішла далі, не сповільнюючи крок. Новак пошкутильгав за нею. Сойколап відчув навіть якесь захоплення до того, як вперто вона відмовлялася йому допомогти.

На підйомі крутосхилом Верболапка так само йому не допомагала, хоч він і відчував її тривогу, коли новачка спостерігала за ним. Сойколап був радий, що він уже підіймався тут раніше і добре знав дорогу.

Новак зупинився на вершині, наслухаючи голосів, що вели його минулого разу. Проте від скель відлунювало тільки стугоніння вітру та дзюркотіння води. Сойколап почав спускатися виїмчастою стежкою до Місячного Ставу і зупинився, аж коли відчув холодну воду на лапах.

Подихи інших котів зігрівали повітря. Вони посідали навколо ставка.

— Зореклане! — Листоплеса звернула погляд на небо. — Я привела до вас Сойколапа, свого новака, аби просити вас прийняти його, як ви колись прийняли мене.

Сойколап почув тихе шелестіння хутра. Коти вмощувалися біля води. Він ліг біля Листоплесої, підібгавши під себе лапи. Новак іще не хотів торкатися носом до води — натомість він чекав, доки дихання довкола стане рівномірне. Тільки тоді він заплющив очі, нахилився й занурив носа в крижану воду.

За мить Сойколап опинився в угіддях Зореклану. Трава лоскотала його хутро. Новак закліпав, знову звикаючи до того, що може бачити. Нарешті хаотичні кольорові плями перетворилися на знайомі форми. Навколо нього височіли дерева, зелене листя тріпотіло на тлі ясного блакитного неба.

«Цікаво, для Верболапки це виглядає так само? — подумав Сойколап. Він нагострив вуха, наслухаючи її. — Ми потрапляємо уві сні в той самий ліс?»

Новак принюхався, шукаючи її запах, і раптом вітер його приніс. Сойколап тихо прокрадався до Верболапки, звідкись розуміючи, що порушує межу.

— Багношубе? — почувся її делікатний голос.

Сойколап визирнув із-за дубового кореня й побачив, що новачка роззирається галявиною. Вона була менша, ніж він собі уявляв. Її тіло було струнке, а хутро забарвлене охайними смужками.

— Так, люба, — з папороті вийшов плямистий кіт і поноськався з нею.

Сойколап пригнувся.

— Багношубе, я рада тебе бачити, — нявкнула Верболапка.

— Ти добре вилікувала Ряболапчин живіт.

— Я правильно зробила, що просто її заспокоїла, а не давала трави? — схвильовано запитала Верболапка.

— Так. Вона достатньо сильна, щоб одужати самостійно, а трави можна зберегти для тих, кому вони будуть потрібніші, — похвалив її Багношуб.

Сойколап знову визирнув з-понад кореня. Верболапка щасливо махала хвостом.

— У тебе є новини для Річкового Клану? — спитала вона.

— Стережіться Двоногів над вами. Їхні дитинчата намагаються перекрити воду, що годує Клан.

— Я попереджу Мільгокрилу, — пообіцяла Верболапка.

Сойколап смикнув вусами. Чому Багношуб не може сказати це самій Мільгокрилій? Невже вони посварилися? Він ділився язиками тільки з Верболапкою?

Новак позадкував від дуба. Якщо Верболапці сниться Багношуб, то що ж тоді сниться Мільгокрилій? Сойколап розтулив рота, щоб покуштувати повітря, шукаючи запах Річкової медикішки.

Та не почув нічого. Запах Верболапки зник, ніби її сон вислизнув із його лап. Він намагався притягнути до себе запах Мільгокрилої, як зробив це з новачкою, проте нічого не відчував. Сойколап заплющив очі й випустив ліс зі своєї свідомості, щоб повернутися в улоговину. Коли він знову розплющив очі, Місячний Став сяяв далеко внизу. Він бачив інших котів, які досі спали навколо озера, і себе теж. Мільгокрила дихала важче за інших, і її тіло смикалося — решта лежали нерухомо.

Заплющивши очі, Сойколап зосередився на Мільгокрилій, намагаючись проникнути в її думки. Він відчув запах здобичі, тоді води, і, розплющивши очі, з’ясував, що опинився поміж комишами на березі озера. Мільгокрила була за кілька хвостів попереду і кралася за жабою. Медикішка стрибнула на неї, коли та тільки збиралася плигнути, а тоді відпустила і стежила, весело посмикуючи вусами, як жаба незграбно пробиралася крізь рогіз. Над головою пролетів метелик, кішка підстрибнула і вхопила його прямо в повітрі. Вона піднесла його ближче до себе, так що крильця лоскотали їй носа.

Зненацька Сойколап усвідомив, що це були не угіддя Зореклану. Це був берег озера, що простягався між територіями Громового та Річкового Кланів. Річкова медикішка бачила звичайні буденні сни.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Чи ще хто-небудь із медикотів бачив звичайні сни? Сойколап повернувся назад до угідь Зореклану. Він хотів подивитися на інших котів, дізнатися, хто по-справжньому ділився із Зорекланом. Крізь тремтливу покрову листя знову світило сонце, зігріваючи його шубку.

— Плямолистка мала рацію, — позаду нього із трави почулося хрипле муркотіння. Трава зашелестіла, і звідти вийшла розкуйовджена кішка. Її довге хутро було вкрите плямами, а хода була важка. Сойколап одразу впізнав її плескату морду. Це було те саме обличчя, що дивилося на нього з лав Зореклану, коли він вперше побачив їх в улоговині.

— А що Плямолистка казала? — запитав він.

— Вона попереджала, що тебе не можна лишати самого надовго.

— Я нічого не робив, — притьмом нявкнув новак.

— Я прожила достатньо довго, щоб навчитися розпізнавати шкодливий вираз кошеняти, — прокректала вона.

— Я не кошеня! — відрубав Сойколап.

— У моєму віці ви всі здаєтесь кошенятами, — весело нявкнула стара кішка.

— Хто ти? — спитав він.

— Жовтоікла. Я була медикішкою Громового Клану до Попелюшки. Ти, мабуть, уже чув про Попелюшку?

— Звичайно, — нявкнув Сойколап, підносячи підборіддя. — Листоплеса шукала її між котами Зореклану, але не змогла знайти. — Він примружив очі. — Ти її бачила?

— Так, я її бачила, — відповіла Жовтоікла. — Але я прийшла сюди поговорити не про Попелюшку. — Вона прокашлялась. — То ти намагаєшся залізти в чужі сни, еге ж?

— То й що?

— Ти мусиш бути обережний, — застерегла Жовтоікла. — Кіт із надто великими вухами іноді чує більше, ніж повинен.

— А хто вирішує, що я повинен чи не повинен чути? — виклично спитав Сойколап.

— Ти. — Жовтоікла пропалювала його поглядом. — Але ти молодий, а цікавість може завести не туди, куди треба. Вважай добре, куди ти заходиш.

Сойколап наїжився. Чому ця стара торба з блохами вказує йому, що робити?

— Листоплеса знає, що я можу заходити в чужі сни, — форкнув він. — Вона сказала, що це особливий дар.

— Так і є, — погодилася Жовтоікла.

— То чому мені не можна його використовувати?

— У тебе є кігті? — блиснула очима Жовтоікла.

— Звісно!

— То чому ти не кидаєшся зараз мене дряпати?

Що за дурне запитання?

— Бо ти кішка Зореклану! — відповів він. — Я б на тебе не нападав.

— Чому?

— Бо це неправильно!

За кого вона його мала? За тхора якогось?

— Ти моя прародичка і старійшина…

— І ще я втричі за тебе більша, — у голосі Жовтоіклої знову промайнула поблажливість.

Сойколап витріщився на кішку. Що вона намагалася сказати?

— Є багато причин, чому нам не варто користуватися своїми силами. Іноді нам так каже вояцький правильник, іноді — інстинкт, іноді — здоровий глузд. — Вона нахилилася ближче до Сойколапа, і він ледве змусив себе не відвернутися від її затхлого подиху. — Сойколапе, у тебе є надзвичайний дар, але ти повинен думати, перш ніж його використовувати.

Це вона так хотіла сказати, що він дурний? Сойколап нервово смикнув хвостом.

Жовтоікла примружила очі й зітхнула.

— Кошенята! — буркнула вона. — Я марную час.

Вона повернулася, щоб іти геть.

— Чекай! — Сойколап не збирався відпускати такий шанс поспілкуватися із Зорекланом. Він хотів розв’язати загадку Мільгокрилої. — Ти часто ділишся з медикотами?

Жовтоікла озирнулася на нього, підозріливо блиснувши очима.

— Іноді. А що?

— А ти говорила з Мільгокрилою?

Жовтоікла смикнула вухами.

— Ти хочеш, щоб я змарнувала ще більше слів на відповіді, які ти не зрозумієш?

— Я просто хочу знати, чи ти з нею говорила.

— Ти питаєш просто з цікавості, — прошипіла Жовтоікла. — Це недостатня причина.

Сойколап вчепився кігтями в землю від роздратування.

— Чому ти не хочеш мені сказати?

— Тому що, — гаркнула Жовтоікла, — якщо відповідь є, то ти однаково її знайдеш.

Перш ніж новак встиг сказати щось іще, стара кішка вже зникла в траві. Кущ сколихнувся і застиг. Її запах також зник, немов мряка від вітру.

Сойколап лютував. Він стільки всього хотів знати, чому Зореклан не міг говорити з ним відкрито? «Ну, — вирішив він, — якщо є відповіді, які я можу знайти, то я їх знайду!»

Він закрокував між деревами, намагаючись притягнути до себе запах іншого медикота. У ніздрі йому вдарив землянистий вересовий аромат Вітряного Клану.

Короморд.

Сойколап швиденько подався до нього. Новак пригнувся і почав підкрадатися крізь орляк, обережно обходячи стебла, щоб нічого не зашелестіло. Визирнувши з іншого боку, він помітив Короморда. Очі медикота були затуманені тривогою. Біля нього стояв іще один кіт — судячи із запаху, Вітряний, із чорно-білим хутром.

— Високозорий, скільки собак прийде? — налякано запитав Короморд.

— Я не знаю, — відповів Високозорий.

— Коли вони будуть у нас?

— Двоноги приведуть їх, коли виведуть овець на пасовисько у новолист, — сказав Високозорий. — Ви повинні бути готові.

— Я попереджу Однозора.

Короморд схилив голову перед своїм провідником. Раптом Сойколап відчув біля себе якийсь рух. Він стривожено крутнув головою.

Біля нього була Плямолистка.

— Це не твій сон, — різко нявкнула вона.

Сойколап наїжився. Куди б він не йшов, завжди хтось приходив і вказував йому, що робити!

— Я просто дивлюся, — відповів новак.

— Тобі дано цей дар не для того, щоб ти шпигував за іншими Кланами, — насварила його Плямолистка.

— То скажи мені, для чого я маю цей дар, — не вгавав Сойколап.

Перш ніж Плямолистка встигла відповісти, новака покликав ще один голос:

— Сойколапе?

Він відчув, як чиясь морда торкається до його плеча.

— Пора прокидатися.

Подих Листоплесої сколихнув його хутро.

Він розплющив очі в пітьму. Ліс зник. Його лапи облизувала вода Місячного Ставу. Він чув, як ворушилися інші коти. Дрібнохмар і Короморд уже крокували навколо Ставу, а Листоплеса тихо стояла біля нього.

— У тебе був сон? — запитав він.

— Так.

Сойколап зацікавлено смикнув вусами. Думки Листоплесої застилали густі тіні.

— Що тобі снилося?

— Медикішка не може обговорювати з іншими свої сни, якщо на те немає поважної причини, — сказала вона.

То це означало, що він не може розповісти їй про застереження Високозорого для Короморда? Тоді він розкаже це Вогнезорові, як тільки дістанеться до табору. Це його обов’язок. Його хвіст аж затремтів від нетерплячки. Вогнезір буде вражений.

На іншому боці ставка позіхала Мільгокрила. Вочевидь, вона своїм сном була задоволена. Сойколап подався вперед і зосередився на її думках, проте відчув у її голові тільки настороженість і порожнечу.

Раптом через Місячний Став долинула хвиля Верболапчиного захвату, розірвавши його зосередженість, немов теплий вітер, що здіймає опале листя вгору. Мабуть, їй уже не терпиться передати повідомлення Багношуба. Новак відчув на собі її зацікавлений погляд і зненацька замислився, чи не помітила Верболапка, що він підслуховував її сон. Сойколап швидко відвернувся.

— Верболапко, ходімо! — гукнула Мільгокрила. — Тут так холодно, не затримуємось.

— Треба вертати додому, — нявкнула Листоплеса.

— Ти отримала якесь важливе повідомлення для Вогнезора? — запитала Мільгокрила.

— Я хочу повернутися до табору, перш ніж вирушить досвітній патруль, — відповіла медикішка. — Інакше вони марнуватимуть час, шукаючи нас, замість того, щоб перевіряти кордони.

Вона повернулась і подалася за Коромордом та Дрібнохмаром на скелю. Сойколап пішов за нею. На вершині він озирнувся, та перед ним була тільки тиша і порожнеча.

— Ти йди перший, — нявкнула Мільгокрила. Вона зачекала, доки він спуститься слідом за рештою котів, і наздогнала вже у вузькій долині.

— Як твоє навчання? — запитала вона.

— Нормально, мабуть, — відповів Сойколап. Він на мить задумався. — Найкраще — це те, що можна ділитися із Зорекланом.

Новак затамував подих, чекаючи, як вона відреагує.

— Звісно, — почулася відповідь. — Були якісь складні випадки?

Сойколап помітив, що вона миттю змінила тему. Він подумав про Бурешуба.

— В одного кота є рана, яка ніяк не загоїться.

— А чим ви її лікуєте?

— Маззю з меду і хвоща, — відповів новак. — Але я не встигаю накласти, як він її вже розмазує. Його гніздо все липке від меду, як і пів табору.

— Ти пробував накривати рану підмаренником, коли накладеш мазь?

Сойколап пригадав зелені ворсисті кульки на довгих чіпких стеблах. Ці маленькі реп’яшки причепляться до густого Бурешубового хутра, не завдаючи йому шкоди, і допомагатимуть втримати мазь на місці.

— Дякую, — нявкнув він. — Я спробую.

— Часом корисно ділитися ідеями, — відповіла Мільгокрила.

— А Зореклан тобі теж дає добрі поради? — невинно запитав він, проте медикішка його ніби не почула. Вона вже поспішала наздоганяти Верболапку.

У голові в Сойколапа гуділо від цікавості. Врешті вони дійшли до кордону з Вітряним Кланом. Мільгокрила трималася на кілька кроків попереду.

Коти зупинилися на місці збору.

— Бувайте, — нявкнув Дрібнохмар, повертаючись до озера.

— Побачимось на Зборищі, — додала Мільгокрила і кивнула Листоплесій.

— Щасливої дороги, — гукнула Листоплеса, коли Дрібнохмар, Мільгокрила та Верболапка вже подалися разом до озера. — Дрібнохмаре, я залишу тобі ті трави!

— Дякую, Листоплесо, — гукнув Тіньовий медикіт через плече.

Короморд перейшов кордон на свою територію.

— Бережіть себе, — нявкнув він.

Ви теж. Сойколап почув шелестіння вересу — Вітряний медикіт уже поспішав додому.

Залишившись наодинці з Листоплесою, новак відчув, що повітря похолоднішало. Він розпушив хутро. Від морозу трава під його лапами відчутно затверділа. Наближався світанок.

Новак закрокував до лісу поруч із Листоплесою.

— Ти коли-небудь дізнавалася, що сниться іншим котам? — запитав він, намагаючись звучати так, ніби це його насправді не надто цікавило.

— Я тобі вже казала, — відповіла вона, — ми не будемо це обговорювати.

— Але ж усі медикоти бачать сни, правда? — не вгавав він. Чи знала вона про Мільгокрилу?

— У медикотів свої стосунки із Зорекланом.

Листоплеса говорила обережно, ніби пролазила через кущ шипшини.

— Але ділитися язиками із Зорекланом — це ж найважливіша частина життя медикотів? Будь-хто може навчитися лікувати інших, але справжні медикоти повинні вміти передавати повідомлення від Зореклану.

— Бути хорошим медикотом — це не тільки тлумачити знаки, — твердо відповіла Листоплеса. — Ходімо швидше. — Вона перейшла на біг. — Досвітній патруль уже скоро вирушатиме.

Решту шляху медикішка бігла, перевіряючи час від часу, чи Сойколап не відстає, проте рухаючись достатньо швидко, аби він не міг заговорити.

«Вона знає більше, ніж хоче розповісти», — подумав він, біжучи за її слідом крізь чагарі.

Вони прибули до табору саме тоді, коли досвітній патруль збирався в дорогу. Ожинокіготь неспокійно крокував галявиною. Золошуб переминав кігтями землю, а Орлякошуб сидячи вилизував лапи, кожним рухом показуючи свою нетерплячість. Ожинокіготь зупинився, коли Листоплеса із Сойколапом вийшли з тернового тунелю. Сойколап відчув полегшення батька від їхнього безпечного повернення.

— Усе добре? — гукнув вояк до Листоплесої.

— Чудово, — відповіла вона, крокуючи до свого кубла.

Це був Сойколапів шанс поділитися тим, що він дізнався. Новак заліз кам’яним розсипом до Високого Виступу.

— Вогнезоре! — гукнув він і забіг до кубла провідника.

Вогнезір здивовано смикнув вухами.

— Сойколапе? — нявкнув він.

У протилежному кутку печери прокинулася Піскошторма.

— Що таке?

— У мене був сон від Зореклану, — мовив Сойколап. — На Вітряний Клан нападуть собаки. — Він відчув, як наїжився Вогнезір, і продовжив: — Це буде чудова нагода відібрати частину Вітряної території! Вони будуть зайняті, і нас не зупинить жоден патруль. Ми можемо забрати смугу лісу, потік… Ми зможемо стати сильнішими за інші Клани. Тіньовий Клан більше ніколи не насмілиться на нас напасти.

— Тобі це все Зореклан сказав?

Чому Вогнезір такий насторожений?

Сойколап активно закивав.

— Про напад собак, так.

Піскошторма зміряла Сойколапа пильним поглядом.

— Ти впевнений, що Зореклан мав на увазі саме це? Що ми повинні скористатися нападом собак, щоб напасти на сусідній Клан?

— Чому б іще вони дозволили мені почути застереження Високозорого?

Тоді озвався Вогнезір:

— Ми не будемо користати з проблем Вітряного Клану, — нявкнув він.

— Але ж Зореклан явно показав мені сон, щоб ми могли скористатися з цього! — заперечив Сойколап.

— Ти впевнений, що вони не хотіли просто застерегти нас, що поблизу будуть собаки?

Сойколап обурено засмикав хвостом.

— Ви там не були! — форкнув він. — Звідки вам знати, що мав на увазі Зореклан?

Новак вилетів з печери і збіг по камінню до медичного кубла. «Чому вони мені не вірять? — розлючено подумав він. — Це ж я поділився із Зорекланом! Який сенс бути медикотом, якщо вони мене не слухають?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

— Собаки напали! Собаки напали!

Крик Білокрилої розбудив Леволапа. Новак миттю встав і підійшов до виходу з кубла. Бубколап і Мишколап уже вискочили надвір. Падуболапка наштовхнулася на нього. Її хвіст був розпушений, а вуха прищулені. Вона була готова захищати свій Клан.

— Ти їх бачиш? — спитала вона.

— Вони біля ясел? — гукнула Ліщинолапка.

Леволап закліпав. У таборі йшов дощ, ранкове небо було встелене сірими хмарами. Собак ніде не було.

На галявині — тільки коти. Вони роззиралися навколо з диким виразом, випустивши кігті. Косариконіг та Березопад вибігли з вояцького кубла. Сіросмуг та Міллі вискочили за ними. Під Високим Виступом нетерпляче крокувала Білокрила.

— Де вони? — почувся з ясел нажаханий нявкіт Папоротехмарки. Вона присіла біля входу, заступаючи Лиска та Крижинку. Очі королеви були величезні від страху.

— Це як напад борсуків! — заволала Маргаритка, ховаючись за нею.

Вогнезір одним махом зістрибнув з Високого Виступу. За ним спустилася Піскошторма.

— Де собаки?

Білокрила відповідала уривчасто, ледве переводячи подих.

— Вони не на Громовій території, — мовила вона.

— То де ж вони? — запитав Вогнезір.

— На Вітряній території, — доповіла Білокрила. — Я патрулювала кордон із Шипокігтем та Хмарохвостом, і ми почули гавкіт собак і крик котів з рівнини.

— Де зараз Шипокіготь і Хмарохвіст?

— Вони пішли в розвідку.

— Зореклане, бережи їх! — заскімлила Папоротехмарка.

Серце Леволапа все ще несамовито стукало, мов дятел по дереву.

— Сподіваюся, з Вересолапкою все добре!

Він відчув дотик Ліщинолапчиних вусів.

— Вогнезір вишле патруль?

— Він мусить! — округлила очі Падуболапка. — Вітряний Клан можуть знищити.

Листоплеса вибігла з медичного кубла.

— Є поранені?

Білокрила похитала головою.

— Ми не бачили Вітряних котів, ми тільки… чули їхні крики, і собак… — Її вуха смикнулися. — Їхнє кровожерне скавуління.

Сойколап тріумфально глянув на Вогнезора.

— Тепер ти мені віриш? — нявкнув він, посмикуючи хвостом.

Леволап збентежено витріщився на брата. Він знав, що це має статися?

Вогнезір подивився на сліпого новака.

— Зараз не час доводити що-небудь. Коти сьогодні можуть померти!

Леволап запитально глянув на Падуболапку, але сестра виглядала не менш спантеличеною за нього.

— Ми мусимо вислати патруль на допомогу Вітряному Клану, — вирішив Вогнезір.

Косариконіг закліпав.

— Ти забув, як ми востаннє билися проти собак?

— Ми тоді втратили вояків, — похмуро пригадала Піскошторма.

— Вітряний Клан повинен сам про себе подбати, — прогарчав Сойколап.

Вогнезір глянув на Ясносерду. Вона втратила пів лиця, коли зіштовхнулася зі зграєю лютих собак багато повень тому.

— Що ти думаєш? — лагідно спитав він.

— Коли собаки напали, ми мало не втратили все. — Вона піднесла голову високо, та Леволап бачив, що воячка тремтить. — Ми не можемо дозволити, щоб це сталося з Вітряним Кланом.

— Але якщо ми підемо, то можемо випадково привести їх сюди, — зауважив Порохошуб.

— Вони однаково можуть знайти сюди дорогу, — нявкнув Вогнезір.

Ожинокіготь кивнув.

— Вітряна територія надто близько до нашої, щоб ми могли це ігнорувати, — погодився він.

— Власне. — Вогнезір подивився у вічі кожному вояку. — Ви будете ризикувати своїми життями, щоб врятувати Вітряний Клан, але ви водночас захищатимете Громовий Клан від смертельного ворога.

— Ми повинні їм допомогти! — вигукнув Березопад.

Косариконіг схвильовано крутнувся на місці.

— Ми мусимо вигнати собак!

Леволап переминав кігтями землю.

— Золошубе! Сіросмуже! — гукнув Ожинокіготь. — Ви раніше билися із собаками. Мені потрібен ваш досвід. Березопаде, Косариконоже, ви теж із нами.

Леволап підвів голову.

— А я?

Ожинокіготь глянув на Золошуба.

— Він готовий?

Золошуб різко кивнув.

— Гаразд, — нявкнув Ожинокіготь. — Міллі! — Він повернув голову до кицюні. — Ти в угіддях Двоногів стикалася із собаками, правда?

Міллі кивнула.

— Я їх не боюсь, — нявкнула вона. — І знаю, як легко їх можна перехитрити.

— Добре, — мовив воєвода. — Тоді ходи з нами. — Він повернувся до свого новака. — Бубколапе, ти теж ходи.

Бубколап випустив кігті. Його очі засяяли.

— Мені теж іти? — нявкнула Білокрила.

— Так. Нам треба, щоб ти показала, куди пішли Шипокіготь із Хмарохвостом, — сказав їй Ожинокіготь.

— А я? — Падуболапка з надією глянула на свого тата.

Він похитав головою, і Леволап побачив, як сестра одразу спохмурніла.

— Мені треба, щоб ти залишилася тут і допомагала Орлякошубові захищати табір, — пояснив Ожинокіготь. — Хтось повинен патрулювати вхід і подбати, щоб собаки не змогли пробратися всередину, якщо ми не зможемо зупинити їх на кордоні.

Падуболапка смикнула хвостом.

— Так, Ожинокігтю.

Воєвода глянув на Вогнезора.

— Однозір прийме нашу допомогу?

— Думаю, так. Однозір — гордий, але не дурний, — нявкнув Вогнезір.

— Золошубе? — з ясел вийшла Папоротехмарка і підійшла до свого брата.

Леволап знав, що їхню маму Ряболицю вбив Тигрозір, щоб дати собачій зграї скуштувати котячої крові. У Папоротехмарки про собак були страхітливі спогади.

— Будь обережний.

Кішка потерлася об Золошуба щокою.

— Не забувай, що я вже одного разу втік від собак, — нявкнув він.

— У тебе тоді була я, — нагадала кішка.

— А тепер у мене є ти і твої кошенята, і я мушу вас захистити. — Він лизнув її голову. — Я вас не підведу.

Ожинокіготь уже біг до виходу. Золошуб розвернувся й помчав за ним, приставши до загону за Сіросмугом та Міллі. Березопад і Косариконіг кинулися слідом, а Леволап із Бубколапом рушили останніми.

Патруль вибіг із табору, набравши швидкість до Вітряного кордону. Чи вдасться їм прибігти вчасно? А що, як собаки вже на кордоні? В уяві Леволапа постали кровожерні пащеки, і його хвіст затремтів. Новак випустив кігті й піддав ще більше швидкості.

Поки вони добігли до кордону, Леволапове хутро вже обліпило шкіру. Він оглянув рівнину. Патруль ринув на Вітряну територію одразу. Вітер нещадно жбурлявся дощем прямо їм в очі.

Повітря пронизало віддалене виття.

Понад вересом долинув панічний нявкіт:

— Треба відвести їх від табору!

— Сюди! — гукнула Білокрила і повела загін. Леволап відчув запах Шипокігтя, коли вони пробігли трохи далі вересовищем.

Бубколап обігнав його. Кремове хутро новака змокло і стирчало голками на всі боки. Леволап збільшив стрибок. Пружна трава під лапами дозволяла ще швидше мчати поміж кущами ялівцю. Попереду то здіймалися, то опускалися могутні плечі Ожинокігтя.

Раптом перед ними пробігла розкуйовджена чорно-біла постать. Вона мчала рівниною і дзявкотіла. Двоє котів ледве втікали від клацання її зубів. Леволап упізнав чорне хутро Воронокрила і тоді раптом зрозумів, що біля нього бігла Вересолапка. Її коричневе хутро здавалося блідим на тлі трави.

— Вони відводять його від табору, — багнув Ожинокіготь. Воєвода зупинився, і патруль пригальмував за ним. Леволап вчепився кігтями в землю і застиг.

До них біг інший пес. Його масивні плечі надималися з кожним стрибком. Із вересу перед ним вискочили ще двоє Вітряних вояків: один — чорний, інший — світло-коричневий. Собака помітив котів і погнався за ними кам’янистим схилом. Його очі тріумфально палахкотіли, а гавкіт ставав усе вищий. Він почав наздоганяти вояків.

Раптом із-за каміння біля підніжжя схилу вистрибнули Шипокіготь та Хмарохвіст. Вони помчали пліч-о-пліч угору повз двох Вітряних котів. Леволап витріщився на них. Громові вояки бігли прямо на собаку!

Очі пса спалахнули, коли вони наблизилися до нього. Тоді коти раптом розділилися, немов потік, що набіг на камінь. Пес вивернувся і сягнув по Шипокігтя. Леволап почув нажаханий зойк Білокрилої. Зуби звіра клацнули за мишачий хвіст від Шипокігтевого боку. Громовий вояк сховався у вузьку шпарину між прискалками, змусивши пса збентежено крутитися навколо себе, намагаючись дотягтися то до Вітряних котів, то до Хмарохвоста.

— Я ж казала, що собаки тупі, — прогарчала Міллі. — Вони можуть думати тільки про одну річ за раз.

— Тоді треба дати їм ще більше про що подумати! — мовив Ожинокіготь. Він смикнув хвостом у бік заглибини в землі, всипаної щербатими каменюками. — Золошубе, ви з Леволапом поведете одного із собак сюди, а ми зробимо засідку зверху.

Серце Леволапа тьохнуло від страху і захоплення водночас.

— Ні, — твердо нявкнув Золошуб. — Безпечніше буде битися з ними на відкритій землі.

Ожинокіготь примружено подивився на сірого вояка. Його плечі напружилися, проте Золошуб погляду не відвів.

— Я не поведу Леволапа у пастку, — наполягав Золошуб. — Нам потрібне місце, щоб відскочити. Собаки більші та швидші, але ми спритніші.

Леволап почув, як наростає в Ожинокігтевому горлі гарчання. Тоді Громовий воєвода кивнув.

— Гаразд. Візьми Березопада і Леволапа, наздоженіть Воронокрила та Вересолапку. Разом ми зможете дати відсіч. Я візьму Косариконога та Бубколапа і допоможу Ночехмарій та Совопуху. — Леволап здогадався, що він мав на увазі чорного та коричневого котів, яких вони бачили біля каміння. — Сіросмуже, Міллі! Пошукайте ще собак. Знайдіть табір і допоможіть, кому буде треба.

Сіросмуг кивнув, і вони з Міллі одразу рушили.

Леволап же помчав за Золошубом, який подався до Воронокрила та Вересолапки. Вітряні коти все ще відводили собаку подалі від табору, пускаючи з-під лап цілі жмутки моху. Пес гнався за ними, проте коти звивалися то в один бік, то в інший, змушуючи собаку послизатися і відставати.

«Вони, мабуть, уже виснажені», — подумав Леволап і пришвидшився. Він не міг відірвати очей від Вересолапки. Вона так хоробро бігла коло свого виховника, вся мокра від дощу, повторюючи кожен крок вояка.

— Воронокриле! — закричав Золошуб, коли той перебіг їм дорогу.

Воронокрил здивовано вирячився.

— Ми прийшли на поміч! — гукнув Леволап до Вересолапки. Вона крутнула головою, щоб глянути на нього, і послизнулася. Її лапа застрягла в кролячій норі, і новачка повалилася на землю. Леволап нажахано зойкнув. Собака повернувся до неї. Не думаючи, новак побіг прямо на пса. Воронокрил уже загальмував і кинувся назад, щоб допомогти своїй новачці. Березопад погнав за Леволапом. Золошуб люто заверещав і приєднався до погоні.

Вересолапка визволила лапу і знову побігла, але пес уже майже-майже її наздогнав. Дико вересканячи, Леволап кинувся на звіра і вчепився в його жорстке хутро. Собака заскавулів і повернувся, намагаючись вхопити Леволапа зубами. Новак видерся псові на спину і вп’явся у нього кігтями. Пес спробував скинути його із себе, та Леволап не здавався. Воронокрил підскочив і почав дряпати ворогу морду. Золошуб прослизнув попід ним і сильно вкусив собаку за передню лапу. З рани бризнула кров. Леволап відчув, що пес під ним заточився, і випустив кігті ще глибше.

Собака, завивши від болю, ще раз спробував скинути Леволапа. Новак тримався, вишукуючи очима Вересолапку. Він переймався, чи вона була в безпеці. Раптом новак побачив її кремове хутро, що майнуло прямо до пса. Його серце закалатало.

— Що ти робиш? — закричав він.

— Допомагаю тобі! — відповіла вона.

Новачка оббігла собаку і почала гамселити кігтями по його задніх лапах. Пес загавкав і впав. Він перекотився прямо на Леволапа, і кіт збентежено зойкнув. Вогка імшана земля полегшила йому падіння. Собака зіп’явся на лапи й повернувся. З його щелеп крапала кров і піна. Він загарчав і кинувся до новака. Леволап скочив на рівні й побіг геть. Він почув, як клацнули позаду нього щелепи, а тоді долинув зболений дзявкіт. Кіт озирнувся й побачив, що Золошуб заступив собаці шлях і роздряпував йому морду передніми лапами. Воронокрил та Березопад приєдналися до нього, а Вересолапка заскочила на пса і вкусила за задню лапу. Леволап побіг їй на допомогу, і вони разом почали дряпати і кусати, аж доки пес не розвернувся і не дременув геть.

Леволап погнався за ним, але Золошуб гукнув його назад.

— Я думаю, йому вже досить!

Новак зупинився і глянув на кремезного собаку зі скавулінням тікав від своїх нападників. А де інший пес? Леволап роззирнувся й побачив, що той уже теж тікав у вересові зарості. Поспішаючи за своїм товаришем, він заплямував кущі кров’ю.

Сіросмуг вийшов з ялівцю. Його хутро стирчало жмутками, одне вухо було закривавлене, але очі сяяли. За ним з’явилася Міллі, а далі Клаптевух і Зайцелап.

— Де Ожинокіготь? — викрикнув Золошуб.

— Тут! — почувся низький нявкіт Ожинокігтя з вересу над ними. Він вибіг із кущів, ведучи за собою Косариконога, Ночехмару та Совопуха.

— Вітряний Клан у боргу перед вами, — офіційно нявкнув Воронокрил.

Ожинокіготь кивнув.

— Чи можна провести вас до табору? Я хочу пересвідчитися, що всі в безпеці.

Воронокрил примружив очі, а тоді кивнув.

— Ідіть за нами, — нявкнув він, розвернувся й рушив через трави.

Леволап дорогою до Вітряного Клану пристав до Вересолапки. Дощ уже потроху ставав, та новак усе ще відчував, як по його вусах стікає вода.

— Ти жива? — шепнув він.

Новачка лагідно на нього глянула.

— Ще й як.

У нього вся шкіра пекла від ялівцевих гілочок, а тіло боліло від падіння. Леволап був радий, що мох пом’якшив удар. Але він також пишався своїми шрамами. Цього разу він здобув їх, захищаючи інший Клан.

— Це було дуже хоробро — отак-от заскочити на пса, — нявкнула Вересолапка і кивнула поперед себе. — Ми на місці.

Велику улоговину оточував тісний живопліт з ялівцю та вересу. Леволап подався за Вересолапкою, яка вже почала пролізати складним тунелем. Раптом вони вийшли на відкриту галявину під сірим небом. По краях Леволап побачив кілька проходів, що вели в густу загорожу, і здогадався, що там були кубла.

Коли їхній загін увійшов до табору, з кубел почали визирати обличчя, коти вилазили надвір. Десь перелякано скімлило кошеня.

— Тихенько, Канючку, — заспокоювала його королева десь в ожинових заростях.

Із тунелю, де плакало кошеня, вийшов Однозір.

— Ми їх прогнали, — доповів Клаптевух.

— Добре, — нявкнув Однозір.

— Як кошенята? — запитав Воронокрил.

— Перелякалися, але нічого, оклигають, — відповів Однозір.

На галявину виходило все більше Вітряних котів. Леволап упізнав декого зі Зборища. Вони стривожено дивилися на Громових вояків.

— Вогнезір вислав загін на допомогу, — сказав Однозорові Воронокрил.

Вітряний провідник оглянув котів Громового Клану.

— Вітряний Клан вдячний вам, — нявкнув він, схиливши голову.

— Ми почули собак біля кордону, — мовив Ожинокіготь. — Сподіваюся, ви пробачите, що перейшли ваші помітки, просто ми не знали точно, скільки собак на вас напало.

— На щастя, ми знали, що вони прийдуть, завдяки Коромордові, — Однозір кивнув на свого медикота. — Зореклан його застеріг, і ми вже мали готовий план, щоб відвести їх від табору.

Леволап здивовано подивився на Короморда. Виходить, Сойколап був не єдиний, кого Зореклан попередив про собак.

— Ваш план добре спрацював, — нявкнув Ожинокіготь.

— Але ми не змогли б відігнати собак без вас, — зауважила Вересолапка. — Вони були значно швидші, ніж я уявляла. — Вона крадькома глянула на Леволапа. — Леволап врятував мене від одного з них.

Воронокрил миттю встряв поміж новаками.

— Це було дуже відважно, Леволапе, але Вітряний Клан прекрасно може подбати сам про своїх котів.

У Леволапа всередині спалахнула злість. Тоді ніхто, крім нього, не був до пса достатньо близько, аби встигнути врятувати Вересолапку.

— Але…

Золошуб перепинив його помахом хвоста, і Леволап опустив погляд.

Раптом ожина зашелестіла, і на терен вибіг Бризолап.

— Огорожа не пошкоджена, — гукнув він.

— Ти перевірив з усіх боків? — запитав Воронокрил.

Бризолап зиркнув на свого батька.

— Звісно! Мені Білохвістка так і наказала.

Наперед виступила Ночехмара.

— Воронокриле, тобі треба більше довіряти нашому синові, — дорікнула вона.

— У мене Білохвістка — виховниця, а не ти, — додав Бризолап.

— Це та кицюня? — з тунелю за Однозором виповзло брунатне кошеня. Воно дивилося на Міллі округленими очима. Інші коти Клану почали повертатися до Міллі з недовірливим виразом.

— Я зараз тренуюся на воячку, — відповіла Міллі кошеняті.

— Але ти ніколи не зможеш стати справжньою во…

Із тунелю вибігла плямиста королева.

— Осочинко, ходи, — гукнула вона. — Ти там змокнеш.

Осочинка озирнулася на свою маму і почимчикувала назад.

— Нам пора йти, — нявкнув Ожинокіготь. Він вклонився Однозорові. — Ті собаки більше не насміляться зайти на цю частину вашої території.

— Та якщо й так, ми зможемо подужати їх самі, — пробурмотів Бризолап.

— Бризолапе! — крикнула Ночехмара. — Вересолапка могла б загинути, якби не цей хоробрий новак, — вона вдячно моргнула Леволапові.

Кіт відвів погляд. Якби він не відволік Вересолапку, вона б і не спіткнулася.

— Тобі потрібні якісь трави для твоєї рани? — запитала його новачка.

Леволап похитав головою.

— Коли повернемося додому, Листоплеса їх полікує.

Ожинокіготь розвернувся і подався до виходу з табору. Решта загону рушила за ним. Повертаючись звивистим тунелем до вересовища, Леволап думав про те, що Сойколап сказав Вогнезорові. Він теж знав, що собаки прийдуть. Чи Вогнезір справді відмовився вірити в застереження його брата? Мабуть, наступного разу провідник йому таки повірить, адже Сойколап мав рацію. Проте думки про брата швидко вислизнули з його голови, змінившись на спогади про очі вересового кольору та ніжний голос, який питав, чи потрібні йому трави.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Минуло чверть повні. Сірі хмари важко висіли над лісом.

Сойколап дрижав, його хутро було вогке від дощу.

— Я йду до свого кубла, — нявкнув він, кивнувши на добраніч Падуболапці та Леволапові, які ще вечеряли біля прискалка.

Падуболапка підвела погляд.

— Уже?

— Я втомився.

— Думаю, ти просто хочеш забратися з-під дощу, — пожартував Леволап.

Сойколап загарчав. Він хотів піти геть не через це — Леволап уже купу днів розповідав про битву із собаками, і Сойколапові не дуже кортіло знову вислуховувати все спочатку. Він уже здогадався, що Леволап зняв пластир з павутини, аби показувати свої шрами побратимам.

Сойколап роздратовано протиснувся крізь ожину до медичного кубла. Єдині шрами, які він коли-небудь зможе показати побратимам — це шрами від падіння в заячі нори. Чому він не міг робити для свого Клану щось справжнє, як Леволап? Сойколап підлатав Громових котів після того, як вони вигнали собак, проте це було не те саме, що битися за свій Клан.

— Ще дощ? — озвалася Листоплеса, коли він зайшов до кубла.

— Уже не такий сильний, — відповів Сойколап.

— Ну, принаймні до повні можуть бути нові трави для збору, — з надією нявкнула вона.

Сойколап не був певний щодо цього. У повітрі цілий день стояли сирі запахи гір. Він відчував, що мороз принаймні ще раз скує ліс, перш ніж новолист принесе свіжість і життя.

— Може, завтра варто пошукати перших листочків, — запропонував він, вмощуючись у гнізді. Перш ніж їх понищить мороз.

— Може, — промурмотіла Листоплеса, засинаючи. — Але не треба збирати їх надто рано, хай ще підростуть.

Сойколап хотів заперечити, сказати про зміни у вітрі. Проте, відколи Вогнезір відкинув його попередження про собак, він палав обуренням. Який сенс їх попереджати, якщо вони тільки ігнорують мої поради?

Сойколап спав без сновидінь. Коли він підвів носа зі свого гнізда, був уже світанок, і його колов гострий запах морозу. Новак знав без жодних сумнівів, що ліс знову скував міцний шар льоду. Сойколап потягнувся і зрозумів, що Листоплеса вже прокинулася. Вона перебирала свої запаси зілля.

— Треба було зібрати трави вчора, — наморщилась вона.

— Нам не стає? — Сойколап сонно підійшов до неї. Він почув, що в ароматній суміші бракує кількох запахів.

— Це найгірша пора року, — зітхнула Листоплеса. — Свіжих трав дуже мало, а Клан дуже ослаблений після довгого гололисту.

— Принаймні після останніх заморозків з’явилося більше здобичі, — зауважив Сойколап.

— Тепер вона вже вся знову забилася в нори, — відповіла Листоплеса. — Декому з вояків доведеться сьогодні лягати голодними.

Замерзла ожина біля входу до кубла затріщала. Сойколап відчув запах Довгохвоста.

Його тривога перетворилася на роздратування. Не дивно, що запасів бракувало. Він останнім часом тільки те й робив, що ходив туди-сюди до кубла старійшин із травами для Мишошубки. Старійшина стверджувала, що вона вже здорова, але Довгохвіст продовжував трястися над нею, як королева над своїм кошеням.

— Мишошубка захрипла, — оголосив Довгохвіст.

«Звісно що захрипла, — дратівливо подумав Сойколап. — Вона старша за Небесний Дуб, а на вулиці мороз!»

Він повернувся до смугастого старійшини.

— Ми вже перепробували всі трави.

— Спробуймо цього разу ягоди ялівцю, — запропонувала Листоплеса.

«Або жменю макових зернят, — пробурмотів про себе Сойколап. — Може, вона спатиме достатньо довго, щоб дати мені трохи спокою».

— Ось, — Листоплеса підкотила жменьку невеликих ягід до Сойколапа. — Віднеси їй.

Аромат ягід ударив йому в носа. Новак нахилився й обережно підняв їх зубами. Тоді повернувся й подався за Довгохвостом до кубла старійшин.

Сплетіння жимолості було геть голе, і в кублі гуляв вітер, немов чортория.

— Сойколапе, — привіталася з ним Мишошубка. — Ти що, знову вернувся? — нявкіт дер її горло, як сухе терня. — Ти би мав бути зі своїми ровесниками замість того, щоб проводити весь час тут.

Сойколап смикнув хвостом. Якби ж!

— Він тут так часто тільки тому, що турбується про тебе, — нявкнув Довгохвіст.

— Тому що ти турбуєшся про мене, — виправила його Мишошубка. — Не треба через мене робити стільки галасу. У моєму віці всі коти важко переносять холод.

— Але в тебе тече з очей і носа, — зауважив Довгохвіст.

— Це просто від холодного повітря, — крекнула Мишошубка.

— Я можу попросити Ожинокігтя, щоб вояки укріпили вам стіни, якщо хочеш, — запропонував Сойколап.

— Це було б гарно, — мовила Мишошубка. — Сьогодні зранку в мене було враження, що я промерзла аж до кісток.

Сойколап підсунув до неї ягідки. Він відчував, що старійшина тремтить, і все ж від неї пашіло жаром. Це було дивно, але новак уже стільки разів її оглядав, що був певен — Довгохвіст переживає без причини.

— Я поговорю з Ожинокігтем, — пообіцяв Сойколап. Може, якщо він полагодить кубло, ці двоє старійшин зможуть прожити без нього хоч трохи.

Новак повернувся і вийшов з кубла, вишуковуючи запах Ожинокігтя. Обстеживши табір, він заціпенів. Малесенький укол сумнівів, який був подавлений роздратуванням на двох старійшин, раптом прорвався. Мишошубка прийняла його допомогу якось надто легко. І її дихання було нерівне.

Сойколап повернув голову до кубла. Гіркий аромат ялівцевих ягід приховував інший запах — запах хвороби.

Мишошубка була дійсно хвора.

Він побіг до медичного кубла, послизаючись на промерзлій долівці. Прорвавшись крізь ожинову заслону, він зупинився.

Листоплеса стривожено наїжилася.

— Сойколапе!

— У Мишошубки зелений кашлюк!

— Ти впевнений?

Сойколап перерахував симптоми:

— Уривчасте дихання, тече з очей і носа, хрипи, гарячка…

Гарячка! Ось що за тепло відходило від неї хвилями.

— Нам потрібна котяча м’ята, — нявкнула Листоплеса і вибігла з медичного кубла.

Сойколап знав, що котяча м’ята була одною з тих трав, яких бракувало, коли Листоплеса вранці перебирала свої запаси. Він вийшов слідом за виховницею. Вона гукнула Хмарохвоста.

— Ти мусиш зібрати котячу м’яту, — пояснила Листоплеса, коли вояк примчав до медичного кубла. — Негайно!

— Котячу м’яту? Нащо? — Хмарохвіст явно здивувався.

Листоплеса наїжила хутро. Вона не хотіла поширювати в Клані паніку. Медикішка стишила голос:

— Мишошубка захворіла.

Хмарохвіст переминав лапами землю.

— Де її дістати?

— Біля старого гнізда Двоногів, — сказала йому Листоплеса.

— Я знаю її запах, — нявкнув Сойколап. — Я зможу знайти. — Він одразу відчув сумнів Хмарохвоста. — Медикоти теж уміють бігати! Я зможу помітити її швидше, ніж ти.

— Він впорається, — погодилася Листоплеса.

— Гаразд, — нявкнув Хмарохвіст. — Ми візьмемо із собою Попелюшколапку. Вона допоможе принести.

Вояк гукнув свою новачку. Вона саме ділилася язиками з Маколапкою, але на Хмарохвістів клич одразу ж побігла до них.

— Що таке? — спитала Попелюшколапка.

— Нам треба знайти котячу м’яту, — сказав їй Сойколап. — Мишошубка захворіла.

Попелюшколапка зойкнула.

— Котяча м’ята — це хіба не від зеленого кашлюку?

— Ходімо, — наказав Хмарохвіст. — Нема часу.

Він уже побіг до тернової загорожі, і Сойколап рушив за ним. Від виходу вони подалися прямо до старого Громошляху.

Сойколап відчував, як Хмарохвіст раз по раз озирається на нього: вояк перевіряв, чи їхній сліпий побратим устигає за ними. Проте Сойколапа підганяв страх, тож він легко тримав темп Попелюшколапки. Новак відчував біля себе її тепле хутро і повторював кожен крок.

— Дерево! — застерегла вона, проте Сойколап уже відчув запах кори і звернув, щоб його оббігти.

Новак не міг припинити думати про Мишошубку. Чому він не усвідомлював, що їй було так зле? Довгохвіст уже стільки днів намагався йому це сказати. Він відчув укол провини. Коли вони знайдуть котячу м’яту, він буде сам годувати нею кішку, доки вона повністю не одужає.

Гострі камінці на покинутому Громошляху дерли Сойколапові подушечки, та він тільки прискорив ходу, обганяючи Попелюшколапку.

Хмарохвіст зупинився біля покришеної кам’яної стіни навколо гнізда. Сойколап занервувався. Він знав, що там не було нікого, і все ж боявся заходити на територію Двоногів.

Хмарохвіст заскочив на стіну першим.

— Тут невисоко, — сказала Попелюшколапка.

Сойколап підніс передні лапи, і Хмарохвіст торкнувся до нього своїм хвостом, аби дати уявлення про те, наскільки високо стрибати. Новак плигнув і вчепився кігтями, а Хмарохвіст вхопив його за загривок та витягнув на стіну. Вони зістрибнули на високу замерзлу траву по той бік.

Приземлившись, Сойколап одразу почав шукати запах котячої м’яти. Він знайшов слід і почав пробиратися крізь траву.

— Чекай на мене! — гукнула Попелюшколапка і зістрибнула за ним. — Хмарохвіст буде вартувати на стіні, — засапано нявкнула вона.

— Це тут, — сказав Сойколап.

Попелюшколапка побігла вперед, і новак почув, як вона порпається в рослинах під стіною.

— Тут нічого нема, лише старе листя! — гукнула вона. — Мороз побив усе.

Сойколапові до горла підступив клубок, земля ніби вислизала з-під лап. Тут мусила бути котяча м’ята!

— Дай я спробую! — нявкнув він.

Новак підбіг до Попелюшколапки й обнюхав рослини навколо її лап. Він відчував котячу м’яту, проте вона була обпалена морозом.

— Усе чорне, — зітхнула Попелюшколапка.

Сойколап торкнувся до паростків кінчиком язика. Листя було м’якувате й вогке. Проте всередині відчувався солодкий сік. Новак почав рити, боячись пошкодити коріння, що ще могло віджити, але намагаючись знайти хоч щось, що допомогло б Мишошубці. Біля кореня, прямо під ґрунтом, почувся запах свіжих листочків. Обережно намацуючи лапами, він торкнувся ніжного ворсу свіжого поросту. Небагато, та краще, ніж нічого. Він згріб землю й акуратно відкусив пагінці. Тоді, обережно тримаючи їх на язиці й намагаючись не ковтнути ні краплини безцінного соку, новак кивнув Попелюшколапці.

— Цього вистачить? — запитала вона.

Не в змозі говорити, він лише знизав плечима.

Новачка ніби зрозуміла, бо повернулась і поспішила назад до Хмарохвоста. Вони разом перелізли стіну й побігли до табору.

* * *

— Це все, що вижило, — пояснив Сойколап Листоплесій, поклавши жменьку пагінців на долівку медичного кубла. Він відчував розчарування виховниці, від якого її лапи перетворилися на камінь.

— Це краще, ніж нічого, — нявкнула медикішка. Вона підібрала пагони зубами й вибігла геть з кубла.

Сойколап рушив за нею. Що, як Мишошубці погіршає?

Важке дихання старої кішки відлунювало від куща жимолості. Повітря пахло гіркотою й іскрилося Довгохвостовою тривогою.

— Це котяча м’ята? — з надією спитав він.

Листоплеса поклала її біля Мишошубки.

— Так.

— Небагато, — зауважив Довгохвіст.

— Цього повинно вистачити, — сказала йому Листоплеса. — Решту побив мороз. — Вона присіла й зашепотіла до Мишошубки: — Мені треба, щоб ти це все прожувала і з’їла.

Мишошубка застогнала. Сойколап прослизнув до старійшини й притулився щокою до її боку. Вона палала і тремтіла від гарячки. Тоді Мишошубка закашляла, і він відчув мокротиння в її легенях. Новак підвів голову і з відчаєм глянув на Листоплесу.

— Вона стара, але сильна, — заспокоїла його медикішка. Тоді знову звернулася до Мишошубки: — Ну ж бо, з’їж хоч трохи.

Кішка взяла до рота кілька пагінців і почала жувати. Сойколап відчував, що кожен ковток дряпав її, мов терня. Мабуть, вона помітила, як він здригнувся, бо піднесла до нього морду, так що її кислий віддих збрижував його хутро.

— Ви так трясетесь наді мною, — крекнула старійшина. — Можна подумати, що я вже збираюся до Зореклану. — Вона спробувала замуркотіти, і Сойколап відчув, як усе її тіло здригнулося від болю. — Не думаю, що вони вже до мене готові. Та й якщо я піду, хто буде нагадувати Довгохвосту перевіритись на блохи?

— Тобі вже скоро покращає, — сказав їй Сойколап, молячись, щоб це була правда.

Раптом біля входу почулися кроки, і жимолость зашурхотіла. Сойколап відчув запах Маргаритки.

— Листоплесо? — кицюня виглядала стурбованою.

Листоплеса підвела голову.

— Так?

— Папоротехмарці зле.

Сойколап стривожився.

— Що таке? — запитала Листоплеса.

— Вона дуже захрипла, в неї тече з очей і носа.

Мишошубка знову зболено застогнала.

— Я вчора ходила до ясел провідати кошенят, — закректала вона.

— Лиско і Крижинка ніби здорові, — одразу ж нявкнула Маргаритка.

— Я піду огляну Папоротехмарку, — нявкнула Листоплеса.

— Мені лишитися з Мишошубкою? — запропонував Сойколап.

— Ні! — Мишошубка закашлялась. — Перевір кошенят! — Вона відсунула від себе решту котячої м’яти. — Не витрачайте свій час на таку стару воячку, як я.

— Ти повинна з’їсти ці трави, — наполягала Листоплеса, підсовуючи їх назад під ніс Мишошубці. — Ти не така сильна, як Папоротехмарка.

— Спочатку перевір кошенят, — вперто відповіла Мишошубка.

— Добре.

Листоплеса вийшла з кубла старійшин і побігла через галявину. Сойколап одразу рушив за нею. Вони увійшли до ясел. Знайомий аромат його старої домівки був згірклий від запаху хвороби. Папоротехмарка ледве дихала, і, навіть не торкаючись до неї, Сойколап відчув, як від її тіла хвилями набігає тепло.

— Це точно зелений кашлюк, — мовила Листоплеса. — Але кошенята не заражені.

— Треба забрати Папоротехмарку від них, — нявкнув Сойколап.

— Я можу про них подбати, — запропонувала Маргаритка, яка зайшла до ясел за ними. — Їх уже можна відлучати.

— Дякую, — нявкнула Листоплеса. Вона підштовхнула Папоротехмарку носом, щоб та встала.

Лиско та Крижинка жалібно занявчали, і від королеви війнула хвиля жалю.

— Я скоро повернусь, — пообіцяла вона.

Маргаритка згорнулась навколо кошенят.

— Нам буде весело разом, усі ясла тепер наші, — сказала вона їм. — Папоротехмарка просто поживе на іншому боці галявини. Вона не йде з табору.

— Але чому вона не може лишитися тут? — заскімлив Лиско.

— Бо ми не хочемо, щоб ви теж захворіли, — пояснила Маргаритка.

— Будьте чемні, — нявкнула Папоротехмарка. Вона дихала дуже уривчасто.

Листоплеса почала виводити її з кубла.

— Не переживай, з нами все буде гаразд, — гукнула Крижинка.

Сойколап відчував хвилювання за хоробрими словами Крижинки. Він поплескав її хвостом по спині.

— Я попрошу Падуболапку, щоб прийшла навчити вас бойових прийомів, які вона недавно опанувала, — запропонував він.

— Чесно? — пискнула Крижинка, прояснівши.

— Приведи Мишошубку, — гукнула Листоплеса знадвору. — Ми поселимо їх обох у медичному кублі, щоб краще за ними наглядати.

Серце Сойколапа знову затріпотіло. Він так хотів отримати шанс захистити свій Клан, але вояк міг зробити це своїми зубами і кігтями, а він — хіба що жменею пережованого коріння. Як це могла бути його доля?

* * *

На світанку з’явилась іще одна хвора. Сойколапа розбудила Білокрила. Вона зашкутильгала до медичного кубла, опустивши хвоста і хрипло дихаючи. Він уже напам’ять знав смертоносний запах зеленого кашлюку і стрепенувся зі свого гнізда. Проте Листоплеса вже була біля воячки.

— Влаштуй гніздо біля Папоротехмарки та Мишошубки, — наказала вона Сойколапові.

Він поспішив узяти трохи чистого моху, який вони зберігали на краю кубла. «Принаймні цього не бракує», — гірко подумав він. Новак швидко зладнав гніздо біля Мишошубки, яка нарешті спала, уривчасто дихаючи. Папоротехмарці наче було зручно, хоч її гарячка все посилювалася: вона боролася з хворобою.

Білокрила вдячно впала у гніздо.

— Нам потрібно більше котячої м’яти, — прошепотіла Листоплеса так тихо, що тільки гострі вуха Сойколапа могли вловити слова.

Новак почув жах у голосі виховниці. Що він мав зробити? Виростити її?

— Перевір решту вояків та новаків, — уже голосніше наказала Листоплеса.

Сойколап кивнув, розвернувся і пішов із кубла. Чому Зореклан не попередив їх про це? Замість того, щоб читати йому нотації, Плямолистка чи Жовтоікла могли б сказати, що в них буде зелений кашлюк. Він міг би назбирати котячої м’яти до заморозків.

Біля ясел походжав Порохошуб. Сойколап упізнав важкі кроки вояка по замерзлій долівці й відчув страх, що скував його думки.

— Як Папоротехмарка? — запитав він, побачивши Сойколапа.

— Не гірше, — запевнив його новак.

— Можна її провідати?

— Мабуть, буде краще, якщо ні, — порадив Сойколап. — Ми хочемо зупинити поширення хвороби.

Із ясел вийшла Маргаритка.

— Твої кошенята в нормі, — сказала вона Порохошубові. — Але якщо ти будеш тут увесь час стовбичити, то налякаєш їх. — Сойколап ще ніколи не чув, щоб вона говорила так суворо з вояками. — Ти маєш бути в лісі на полюванні — це найкращий спосіб їм допомогти.

Сойколап відчув спалах здивування від Порохошуба.

— Скажи мені, якщо Папоротехмарці погіршає, — нявкнув вояк, а тоді подався до тернового тунелю.

Сойколап повернувся до новацького кубла. На галявину саме вибіг досвітній патруль на чолі зі Сіросмугом. Між ними була Падуболапка, її запах переплітався зі свіжими лісовими ароматами.

— Як наші хворі? — гукнула вона до Сойколапа.

— Сплять, — відповів новак. — Як здобич?

Може, якщо решта Клану зможе поїсти, вони будуть краще протистояти хворобі.

— На землі майже нічого немає, — доповіла Падуболапка. — Навіть білки сидять по своїх кублах.

Сойколап заплющив очі. Зореклане, де ти? Раніше ви тицяли свої вуса у кожен мій сон! Чому ж тепер ви не допомагаєте? Проте він не почув нічого, лише голос Листоплесої, котра підійшла до нього.

— Сойколапе, оглянь новаків, — понуро нагадала медикішка. — Зореклан уже на нас дивиться. Але в деяких битвах ми повинні битися самі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

— Уже світанок скоро, — прошепотіла Листоплеса до Сойколапа. — Тобі треба трохи відпочити.

Новак похитав головою.

— Не можу, в нас дуже багато хворих котів.

Він обнюхав Маколапку. У новачки вночі почалася гарячка, і вона прийшла до медичного кубла. Тепер кішка лежала у гнізді біля Папоротехмарки, її очі запливли, а дихання було важке. Вона аж пашіла жаром, і це лякало Сойколапа.

Він наслухав. Хутро ставало дибки від паніки. Медичне кубло вже переповнене, вуха дряпали звуки хрипіння й кашлю, а від запаху хвороби тремтіли лапи. Сойколап зробив усе, що міг, аби допомогти Клану, але нікому не кращало.

— Може, переселити їх до кубла старійшин? — запропонував він Листоплесій, котра саме масажувала Мишошубці бік, аби полегшити кішці дихання. — Там більше місця.

— Мишошубці та Папоротехмарці надто зле, щоб рухатися, — зауважила Листоплеса. — І тут є вода.

Із кам’яної стіни дзюркотіла вода і збиралася в калюжку, де легко було промочувати мох для спраглих котів. Сойколап зладнав мокрий клубочок для Маколапки. Він підштовхнув її трохи, щоб новачка попила, та вона, не розплющуючи очей, тільки застогнала і відштовхнула його.

— Якщо ти не хочеш відпочити, то принаймні піди подихай свіжим повітрям, — сказала Листоплеса.

Сойколап утомлено кивнув і вийшов з кубла. Повітря надворі було чисте й холодне після застояного смороду кубла. Хоча світанок ще тільки-тільки жеврів, Вогнезір уже був під Високим Виступом разом з Ожинокігтем. Вони організовували патрулі. Золошуб та Березопад нетерпляче походжали навколо них.

— Нам потрібно скоротити патрулі, — нявкнув Ожинокіготь до Громового провідника.

— Але треба також дбати, щоб кордон з Тіньовим Кланом був добре захищений, — нагадав Золошуб. — Не хочеться, щоб вони скористалися нашою слабкістю.

— Багато невеликих патрулів будуть більш ефективними, — нявкнув Березопад.

— Так, — погодився Вогнезір. — Я не хочу, щоб наші вояки виснажувалися, коли навколо хвороба. Вони потрібні нам здорові.

— Я можу ходити двічі на день, — почувся нявкіт Міллі над замерзлою лощовиною. Сіра кицюня вийшла з-за вояцького кубла разом зі Сіросмугом.

— Ти впевнена? — перепитав Вогнезір.

— Ветеринар давав мені ліки, щоб я не захворіла, — пояснила Міллі. — Коли інші коти в угіддях Двоногів були хворі, я завжди залишалася здорова.

— Ветеринар? — дивувався Ожинокіготь.

— Різун, — пояснив Сіросмуг.

— Ну, виглядає на те, що Різун зробив мені послугу, — нявкнув Вогнезір. — Він подарував нам здорову воячку.

Вогнезір назвав Міллі воячкою.

Кішка аж засяяла від щастя, і Сойколап почув, як гордо замуркотів Сіросмуг, тулячись до неї.

— Але, — повів далі Вогнезір, — я проти, щоб Сіросмуг ішов з тобою.

Вояк одразу змовк.

— Чому?

— Ти досі ослаблий після подорожі, — відповів Вогнезір. — Я не хочу знову тобою ризикувати. Ти можеш багатьма іншими способами допомогти в таборі.

Голос Громового провідника був твердий, і, хоч Сойколап і відчув, як Сіросмуг обурено наїжився, все ж вояк не заперечував своєму старому товаришу.

Раптом тисовий кущ затремтів, і з новацького кубла вийшли Падуболапка та Леволап. Сойколап стривожено підніс морду й понюхав їх. Новак з полегшенням зрозумів, що їхній запах був чистий і здоровий.

— Ми хочемо піти в перший патруль, — нявкнув Леволап.

— Якщо ми нікому не потрібні в таборі, — додала Падуболапка.

— Вогнезоре? — Ожинокіготь глянув на Громового провідника, щоб той вирішив.

Вогнезір замислено махнув хвостом.

— Леволапе, ти можеш піти на патрулювання кордону з Міллі та Золошубом, — нявкнув він. — А Падуболапка може піти на лови з Березопадом.

— Я постараюся, — пообіцяла новачка.

Сойколап підійшов до неї.

— Головне — не наближайся до хворих котів, — застеріг він. — Не ділись ні з ким свіжиною. — Він глянув на Леволапа. — І пийте воду якомога далі від табору.

Як він зможе дивитися на їхні страждання поряд з усіма іншими пацієнтами? Якби ж то було більше котячої м’яти!

— Падуболапко, ходімо! — нетерпляче гукнув Березопад, і новачка одразу побігла до нього.

— Ми приєднаємося до полювання, як тільки перевіримо кордон! — крикнув Золошуб їм услід.

— Не виснажуйтесь, — попросив Вогнезір.

— Не будемо.

Леволап уже побіг із табору за своїм виховником.

Через галявину пробігла темна хвиля жаху. Вона накотила на Сойколапа крижаним вітром. Новак повернув голову і глянув на Вогнезора. Він боїться за нас.

Потойбіч тернової загорожі почулося гупання лап. До табору верталися Вивіркострибка та Піскошторма. Сойколап відчув запах здобичі. Вони були на ловах.

— Це все, що ви знайшли? — привітання Вогнезора було різке.

Одна миша і горобець. Сойколап почув, як два маленькі тільця впали на порожнє місце, де колись був кагат свіжини.

— Піти ще? — запропонувала Вивіркострибка.

— Спершу відпочиньте, — нявкнув Вогнезір. — Березопад і Падуболапка теж пішли на лови.

Його хутро зашелестіло: він обгорнувся навколо Піскошторми. Сойколап відчув, як її дотик трохи вгамував тривогу провідника, що пульсувала його тілом. Від запаху свіжини в його животі забурчало: він не їв ще від учора. Проте Крижинці та Лискові здобич потрібна більше, ніж йому.

— Віднести мишу до ясел? — гукнув він Вогнезорові.

— Так, будь ласка… — Вогнезорову відповідь перервало шурхотіння на схилі за терновою загорожею. Сойколап напружився. Він відчув запах Вітряного Клану.

Вогнезір підійшов до виходу й покуштував повітря.

— Їх лише двоє, — нявкнув Сойколап. Він не впізнав цих Вітряних котів, які прямували до тунелю в лощовині, проте відчув їхню тривогу, коли вони зайшли до табору.

Старший кіт заговорив першим:

— Пробачте, що ми зайшли на територію Громового Клану.

— Ласкошубе! — здивовано нявкнув Вогнезір. — Що ви тут робите?

Сойколап підійшов ближче. Молодший кіт пахнув травами.

— Я привів Борилапа поговорити з Листоплесою, — відповів Ласкошуб.

Борилапа! Сойколап згадав, як Короморд згадував свого новака, коли вони ходили до Місячного Ставу.

— Привіт, — гукнув він.

Борилап схвильовано переминався з лапи на лапу.

— Ти Сойколап? — запитав він. — Мені треба поговорити з твоєю виховницею.

Листоплеса вже вийшла зі свого кубла і прямувала до Борилапа.

— Що таке?

— У Вітряному Клані епідемія зеленого кашлюку, — нявкнув Борилап. — Короморд сподівався, що ти можеш поділитися котячою м’ятою.

Листоплеса зітхнула.

— У нас нема. Мороз усе побив. У нас теж коти похворіли, і ми не знаємо, як їм допомогти.

До сестри підійшла Вивіркострибка.

— У Річкового Клану є котяча м’ята, — нявкнула вона. — Може, вони з нами поділяться?

— Я про це думала, — мовила Листоплеса.

Сойколап наїжив хвоста. Чому вона раніше про це не згадувала?

— Ходімо спитаємо в них, — запропонував Борилап.

— Може, Мільгокрилій потрібні її запаси для власного Клану, — наморщилася Листоплеса.

— Вона б не залишила наших котів помирати, якби знала, наскільки вони хворі, — відповіла Вивіркострибка.

— Може, вона вже знає, — зауважив Боривітер. — Їй міг сказати Зореклан.

«Ага, точно», — подумав Сойколап.

Листоплеса переступила з лапи на лапу.

— Але що, як у Річковому Клані теж зелений кашлюк? Вона не може ризикувати, віддаючи свої запаси.

Сойколап не розумів, чому Листоплеса вагалася.

— Треба спробувати! — нявкнув він. Це був їхній шанс врятувати Клан.

Хутро Вивіркострибки теж наїжилося від роздратування.

— Клани раніше допомагали один одному, коли стояло питання життя чи смерті.

— Якщо ти боїшся, я піду і запитаю в Річкового Клану! — встряв Сойколап.

— Я не боюся! — гаркнула Листоплеса. — Просто я не хочу ставити Мільгокрилу в скрутне становище.

Сойколап випустив кігті.

— А що б вона сказала, якби дізналася, що наші коти померли, а ти так і не попросила про допомогу?

Він відчув у голові Листоплесої спалах тривоги — і щось іще, якийсь жах давно похованих спогадів.

— Це було б для неї ударом! — не вгавав новак.

— Гаразд, — погодилася Листоплеса. — Я піду спитаю в неї.

Сойколап знав, що без нього вона дістанеться туди швидше.

— Я залишуся тут і пригляну за хворими, — запропонував він.

Листоплеса нахилилася й торкнулася до нього мордочкою.

— Дякую, Сойколапе.

— Я дуже старатимусь, — нявкнув він. Та тоді усвідомив, що до повернення Листоплесої він буде відповідальний за кожного кота у Клані. Ця думка вщемила його, немов удар у живіт.

Листоплеса переплела свій хвіст із його хвостом.

— Сойколапе, покладайся на свої інстинкти. Вони в тебе розвинені краще, ніж у будь-кого іншого.

Новак кивнув і глибоко вдихнув. «Я знаю всі трави, — нагадав він собі. — А це шанс довести, що я можу допомогти своєму Кланові».

— Якщо буде треба, Ясносерда тобі допоможе, — нявкнула Листоплеса. — Вона вже раніше зі мною працювала.

Хвостом Сойколапа пробігли мурашки. Він зовсім не хотів, щоб Ясносерда дивилася, як він заледве намагається допомогти своїм товаришам. Проте він не збирався розповідати це Листоплесій.

— Треба вирушати, — мовила Листоплеса до Вітряних котів.

Вогнезір підійшов і перегородив Листоплесій вихід.

— Я хочу, щоб Шипокіготь і Ожинокіготь пішли з вами, — нявкнув він.

— Але ми — медикоти, — відповіла Листоплеса. — Ніхто не посміє нас зупинити.

— Вам треба буде обійти озеро по Тіньовій території, — нагадав Вогнезір. — Я зараз не довіряю Тіньовому Клану.

— Гаразд, — нявкнула Листоплеса. Вона нетерпляче чекала, доки Вогнезір викликав Шипокігтя з вояцького кубла. Нарешті їхній загін вибіг із табору.

До Сойколапа підійшла Піскошторма.

— Я можу чимось допомогти?

Новак не знав, з чого починати. Медичне кубло було переповнене, запаси пижма танули, а він був такий голодний, що вже й не міг думати.

— Миша! — раптом згадав Сойколап. — Я збирався віднести її кошенятам до ясел.

— Я можу це зробити, — нявкнула Піскошторма. — Ти вертайся до медичного кубла.

Її рівний голос його трохи заспокоїв.

— Дякую, — промурмотів він.

Новак повернувся до кубла й відчув, що в Маколапки підвищилася температура. Мишошубка дихала настільки слабко, що йому довелося притиснутися мордою до її боку, аби відчути рух. Папоротехмарка благала води, а її підстилка тхнула.

Зореклане, поможи мені!

Сойколап на мить заплющив очі. Зібравши докупи всю свою силу, він пішов набрати води для Папоротехмарки.

— Піскошторма сказала, що тобі потрібна допомога, — почувся зі входу голос Ясносердої.

— Так. — Вуха Сойколапа нервово смикнулися, проте вперше за багато днів він не відчув злості з боку одноокої воячки. — Можеш допомогти мені прибрати старі підстилки? — запитав він.

— Я можу сама з ними впоратися, — сказала Ясносерда. — Ти краще оглядай пацієнток.

Щось маленьке і запашне впало біля його лап.

— Піскошторма сказала, що тобі треба поїсти.

Ясносерда підсунула до нього шматок миші.

Сойколап похитав головою.

— Тобі треба берегти сили, — наполягла Ясносерда. — Поки нема Листоплесої, ти відповідальний за весь Клан.

А це означало, що, доки Листоплеса не вернеться з котячою м’ятою, він не міг зробити нічого, лише дивитися, як помирають коти його Клану. Сойколап відчув таку ж безнадію, що й під час битви з Тіньовим Кланом, коли цілився кігтями на Соволапа, не знаючи, куди ворог ударить наступного разу.

— З’їж мишу, — повторила Ясносерда.

— Гаразд.

Сойколап не збирався поводитися, мов якесь кошеня. Він же не хотів, щоб всі дізналися, що він не може дати собі ради? Коти Клану вже й так вважали, що з нього жодної користі, не треба, аби вони ще й подумали, що він слабкий і наляканий!

Сойколап проковтнув свою мізерну трапезу, а тоді, поки Ясносерда вичищала старі підстилки, пережував жменю пижма і спробував переконати Маколапку трохи з’їсти.

— Ну ж бо, — просив він. — Візьми хоч трохи.

Маколапка відштовхнула його гарячою лапою.

— Я не можу ковтати, — крекнула вона.

— Ти мусиш спробувати.

Раптом Сойколап відчув дотик чийогось хутра. Він відчув запах Карохвістки — Маколапчиної мами.

— Їй гірше, так? — нявкнула кішка.

— Листоплеса пішла до Річкового Клану попросити котячої м’яти, — сказав їй Сойколап.

— Маколапка доживе до її повернення? — голос Карохвістки був надламний від горя.

— Я про це подбаю, — прогарчав Сойколап. Він змусив свої лапи перестати тремтіти і знову підсунув пижмо Маколапці під носа. Він став новаком-медикотом навіть не пів повні тому. Чи під силу йому дотримати таку обіцянку?

— Ходімо, — мовила Ясносерда до Карохвістки. — Сойколап зробить усе, що зможе. Тоді треба піти на полювання з Орлякошубом. Що більше в нас свіжини, то сильніший буде Клан.

Одноока воячка вивела посестру з медичного кубла. Сойколап тим часом почав втирати кашу з пижма Маколапці в губи, сподіваючись, що хоч маленька частинка потрапить до її змученого гарячкою тіла. Заради Зореклану, з’їж це та одужуй!

* * *

Сойколап стрепенувся зі сну. Він задрімав випадково. Нічна тиша важко залягла над лісом. Десь далеко пугукнула сова. Новак зіп’явся на лапи. У голові паморочилося від голоду та втоми, але він мусив оглянути хворих.

Ясносерда спала біля входу до кубла. Її рівномірне дихання заспокоювало його, доки він обходив заслаблих кішок. Мишошубка тремтіла, тож він укрив її свіжим мохом, щоб трохи зігріти, хоч її тіло пашіло. Папоротехмарка мурмотіла імена своїх кошенят, а Білокрила незручно совалася уві сні. Сойколап сів і прислухався. Щось було не так. Він пригнувся до Маколапки. Її дихання сповільнилося.

Серце Сойколапа забилося швидше. Він прослизнув до гнізда новачки й притулився до неї. Вона лежала неприродно спокійно. Новака охопив страх. Він пообіцяв Карохвістці, що не дасть їй дочці померти. Сойколап зосередився на диханні кішки й розслабився. Тоді стишив власне дихання, щоб його ритм співпадав із Маколапчиним. Він заплющив очі, й перед ним відкрився світ у чорних, білих та сріблястих тонах, омитий місячним сяйвом. Сойколап бачив бліду постать Маколапки, що крокувала через ліс. Кіт одразу впізнав дерева, чагарі та відчуття встеленої листям землі під лапами. Маколапка не повинна тут бути!

— Маколапко!

Він поспішив навздогін за новачкою, і вона повернулася до нього.

— Я ще ніколи не була в цій частині лісу. — Кішка покуштувала повітря. — Тут пахне не так, як удома. Ти знаєш, де ми?

— Так, — прошепотів Сойколап.

— Це дивно, — сказала Маколапка. — Не знаю, що ти мені дав за трави, але вони подіяли, бо я більше не почуваюся хворою.

Сойколап не відповів. Як йому вивести Маколапку з цього місця? Він мовчки крокував біля неї, боячись втратити її з виду.

— Дерева такі високі й листаті, і чагарів таких густих я ще ніколи не бачила. — Маколапка вочевидь не усвідомлювала, що тут Сойколап бачив усе сам. — Ти відчуваєш ці запахи здобичі? Тут ніби зеленлист!

— Нам треба повертатися! — сказав їй Сойколап.

— Але тут так гарно.

— Тобі не можна тут бути!

Я пообіцяв Карохвістці!

Дерева перед ними розступилися.

— Чекай! — ойкнула Маколапка. — Перед нами обрив.

Сойколап ясно бачив унизу лощовину. В самій долині рідким зоряним сяйвом лежав Місячний Став. У цьому місці все було взаємопов’язане, і ліс виводив аж до гір. У Сойколапа стислося серце. Він побачив мерехтливі постаті Зоряних котів, що збиралися на схилах.

— Тут у долині є ставок, — шепнула Маколапка. — А навколо нього всюди коти… — її голос затих. — Це Зореклан, так? Це означає, що я мертва?

У Сойколапа пересохло в горлі.

— Я мертва? — вже впевненіше перепитала вона.

— Ще ні, — почувся голос Плямолистки. Сойколап розвернувся.

— Це дуже відважний вчинок — прийти сюди з нею, — промурмотіла плямиста кішка.

— Я пообіцяв її мамі, що вона буде в безпеці, — відповів Сойколап.

Очі Маколапки сповнилися бентегою. Вона витріщилася на Плямолистку.

— Хто ти? Ти прийшла, щоб провести мене до Зореклану?

— Ні! — загарчав Сойколап. — Маколапко, вертайся зі мною до Клану. Я відведу тебе додому.

— Усе добре, люба, — нявкнула Плямолистка. — Ти можеш іти із Сойколапом. Тут є для тебе місце, але ще не час. — Вона потягнулася й торкнулася мордочкою спершу до Маколапки, а тоді до Сойколапа. — забери її додому, — прошепотіла кішка.

Дякую!

— Ходи за мною, — сказав він Маколапці та, відвернувшись від зоряної улоговини, повів її назад до лісу.

Повітря розітнув голос Ясносердої:

— Сойколапе!

Новак розплющив очі. Перед ним знову була пітьма.

— Ясносердо?

— Я вже подумала, що ти теж захворів, — прошепотіла кішка. — Ти так повільно дихав.

Маколапка!

Він скочив на ноги й притулився вухом до боку новачки. Вона ще спала, проте дихання стало вже глибше й рівномірніше.

— Як вона? — спитала Ясносерда.

— Краще.

Сойколап зітхнув і полегшено заплющив очі.

— Я прокинулась і побачила, що ви обоє майже не дихаєте. — Сойколап відчував, як погляд Ясносердої впивається йому в хутро. — Я така рада, що все добре. — Вона махнула хвостом по долівці. — Скоро світає. Я піду знайду Карохвістку. Вона зрадіє з таких новин.

Воячка вийшла з кубла. Сойколап відчув приплив свіжої енергії, що струмувала в його лапах. Він нахилився й прошепотів новачці на вухо:

— Я ж обіцяв, що врятую тебе.

Маколапка заворушилася.

— Сойколапе? Це ти? — її голос був ще слабкий. — У мене був такий дивний сон!

Сойколап напружився. Не можна дозволити, аби інші коти дізналися, що він повернув Маколапку із Зореклану.

— Думаю, це було через гарячку, — заспокоїв він її.

— Мабуть, — непевно мовила Маколапка. — Я опинилася в такому лісі, якого раніше ніколи не бачила, але відчуття було таке, ніби я вдома. Там були ще інші коти, і ти теж, Сойколапе! Ти сказав, що мені не треба лишатися…

Сойколап відвернувся.

— Це був просто сон. Тобі вже краще. Це найважливіше.

— Листоплеса повернулася! — долинув з галявини вигук Орлякошуба, і Сойколап вибіг із кубла. Він уже почув запах котячої м’яти — Листоплеса принесла багато ліків.

Медикішка поспішала до нього, тримаючи в зубах крихкі листочки. Шипокіготь та Ожинокіготь ішли за нею, несучи ще більше трав. Вони поклали їх біля входу до кубла, а Сойколап із Листоплесою зайшли всередину.

— Ми залишили Ласкошуба та Борилапа біля озера, — сказала вона, поклавши котячу м’яту на землю. — У Мільгокрилої був великий запас. Вона дала нам достатньо, щоб вилікувати всіх хворих. Вона сказала, що поділилась би раніше, якби знала.

«І хто б їй сказав? — подумав Сойколап. — Точно не Зореклан».

Вони з Листоплесою почали ділити трави для хворих котів.

До кубла увійшла Карохвістка. Повітря навколо неї наповнилося полегшенням і вдячністю.

— Не знаю, як ти це зробив, але ти допоміг Маколапці пережити ніч. — Її голос бринів почуттями. — Дякую.

Сойколап відчув, як Листоплеса лагідно погладила його хвостом.

— Я знала, що ти впораєшся без мене, — нявкнула вона.

Сойколап підсунув жменю котячої м’яти під ніс Білокрилій. Листоплеса вислизнула з кубла. Медикішка була дуже мовчазна, відколи повернулася. Не тільки тому, що заходилася оглядати хворих котів, — Сойколап відчував: її щось турбує. Він заінтриговано підніс морду, коли за нею заслонилася ожина.

— Пережовуй повільно, — порадив він Білокрилій. — Я повернуся за мить.

Він вийшов із кубла й покуштував повітря. Листоплеса сиділа під Високим Виступом біля Вогнезора. Новак стиха забіг на галявину і присів біля каменя. Медикішка з провідником говорили пошепки.

— Хвороба поширилася в усіх Кланах, — сказала Листоплеса Вогнезорові. — Зелений і білий кашлюк. Від морозів не вистачає здобичі на всіх територіях, і всі Клани ослабли від голоду.

— Навіть Тіньовий Клан?

— Дрібнохмар ходив по котячу м’яту разом з нами, — відповіла вона. — Він сказав, що в них помер старійшина.

Від Вогнезора долинула хвиля смутку.

— Це важкий гололист для всіх Кланів.

Сойколап нагострив вуха. Він зрозумів, що Листоплеса сказала не все. Тоді медикішка зашепотіла ще тихіше, так що Сойколапові довелося аж витягнутися вперед.

— У Кланів є погане відчуття, — промурмотіла вона. — Відчуття, що ця смуга морозів, хвороб і нестачі здобичі — це не просто невдача.

Кров зашуміла в Сойколапа у вухах, і нявкіт Листоплесої раптом був поглинутий мурмотінням далеких голосів, що задзвеніли в нього в голові, голоси всіх чотирьох Кланів довкола озера… Зореклан не хоче, щоб ми тут залишалися! Нові території не можуть забезпечувати нас усіх. Що, як хвороба пошириться?

У його думки закрався шепіт сумніву. Він притиснувся до землі й заплющив очі. Невже Зореклан карав їхні Клани? І якщо так, то за що?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Падуболапка наморщила носа. Щось змінилося. Повітря пахло вогкістю і теплом.

Вона радісно потягнулася в гніздечку, впираючись задніми лапками у спину Ліщинолапки.

— Ану геть! — обурилась Ліщинолапка.

— Відчуваєш?

— Що? — позіхнула Ліщинолапка.

— Потеплішало!

Падуболапка вистрибнула з гнізда.

Вона пригинцем виповзла з кубла і примружила очі проти світла. Мороз минув. Там, де розтала крига, на галявині було вогко, з кущів крапотіло, а сонце вже заливало галявину блідо-жовтим світлом. На верхівках скель дерева, здавалось, позагорталися зеленою паволокою. Нарешті настав новолист.

Вогнезір із Піскоштормою ділилися язиками біля Високого Виступу. Коли провідник нахилився помити партнерці вушка, його кістки гостро виступили з-під шубки, але хвіст щасливо звивався в повітрі. Крижинка й Лиско радісно попискували, бо Березопад і Бубколап ганялися за ними кружма біля ясел. Папоротехмарка спочивала біля Маргаритки на вході до кубла, насолоджуючись вранішнім теплом. Її очі були чисті, лише ледь помітна кірочка під носом нагадувала, що вона так важко хворіла. Маколапці також покращало, вона очунювала в кублі старійшин разом із Мишошубкою, хоча для того, щоб сьогодні піти на Зборище, була ще заслабка.

Падуболапка почула тупіт лап за терновою загорожею; на чолі патруля до табору ввійшов Шипокіготь. З його щелеп звисала миша. Білокрила йшла за ним з маленьким зябликом, а Золошуб і Леволап ввійшли останніми, кожен з водяною мишею в зубах.

Очі Падуболапки округлилися. Вона не бачила стільки свіжини вже хтозна як довго.

Коли Шипокіготь поклав здобич на клаптик землі, який надто довго стояв порожнем, Вогнезір підвівся, щоби привітати патруль із поверненням.

— Видно, що здобичі нарешті побільшало!

Леволап радісно застрибав навколо Золошуба.

— На кордоні з Тіньовим Кланом зацвіли первоцвіти, а на Небесному Дубі є бруньки!

— І здобич, здається, ворушиться під кожним листком, — додала Білокрила.

Вогнезір оглянув галявину.

— Ожинокігтю?

Воєвода вибіг із вояцького кубла, за ним назирці — Вивіркострибка.

— Здобичі побільшало, — Вогнезір вказав хвостом на кагат. — Поведи ще один патруль до Вітряного кордону. Може, щось вдасться наловити.

Очі Ожинокігтя аж зблиснули від захвату.

— Бубколапе! — погукав він свого новака. — Йдемо на лови.

Бубколап покинув бавитися з кошенятами.

— Можна й нам піти? — заблагав Лиско.

Крижинка грайливо дала братові потиличника.

— Ми лише кошенята, — нявкнула вона. — Вони ніколи не дозволять нам піти з ними.

— Але дивіться на мої мисливські рухи! — Лиско припав до землі, задерши хвоста високо вгору і похитуючи крижами. Тоді кинувся вперед і приземлився на листок, пришпиливши його до землі.

Короткі вуса Крижинки весело здригнулися.

— Коли буде потрібне листя, Ожинокіготь точно тебе покличе!

— З тебе виросте чудовий вояк, — сказав йому Бубколап. — А я вам обом принесу чогось смачненького.

Падуболапка підбігла вперед.

— Можна мені з ними? — запитала вона Ожинокігтя.

— Ти сьогодні йдеш на Зборище, — нявкнув він. — Краще б на це поберегла енергію.

— Я вже половину ранку проспала, — запротестувала вона.

— Ти заморена, як і решта Клану, — сказав їй Ожинокіготь. — Сьогодні відпочивай і їж. Пополювати зможеш і завтра.

— Але ж Леволап полював! — палко відповіла Падуболапка. — Це несправедливо.

— Життя несправедливе. Сиди в таборі.

Він кивнув Вивіркострибці, і вони разом повели Бубколапа до лісу.

Розлючена Падуболапка повернулася і потупотіла галявиною. Клан голодує, а їй полювати не дозволяють! На мить вона вже думала була вислизнути з табору і пополювати самій. А тоді зметикувала, що в такому разі Вогнезір не пустить її ні на Зборище, ні на завтрашні лови. Воно того не вартувало.

* * *

Величезний білий місяць, що висів над головою, підсвічував улоговину срібним світлом.

Падуболапка принюхалася до повітря. Небо ясне. Добрий знак.

Сіросмуг і Міллі чекали на галявині із Золошубом та Бурешубом. Орлякошуб сидів біля них, зубами колупаючись у хутрі між кігтями. Вивіркострибка вмивала вушка, а Ожинокіготь стояв біля неї й поглядав на Високий Виступ. Вони мали вирушати на Зборище, щойно з’явиться Вогнезір.

Новаки борюкалися біля тернової загорожі.

— Думаєте, Чорнозір згадає про бій? — нявкнула Попелюшколапка.

Медолапка крокувала біля входу до табору.

— Закладаюся, що Тіньовий Клан ніколи не говорить про свої поразки.

— Падуболапко, а ти що думаєш? — запитав Леволап. Проте новачка його заледве й чула. Сойколап дивився на патруль, що готувався вийти з табору. Його ясно-блакитний погляд нічого не видавав, але вона знала, який він розчарований.

Новачка підійшла до брата.

— Я тобі все розповім, як тільки повернусь, — пообіцяла вона.

Сойколап не відповів.

Падуболапка притулилася до його боку.

— Я певна, ти підеш на наступне Зборище, — втішала його сестра. — Маколапка і Мишошубка до тих пір одужають.

— Я знаю, — лише геть непомітний посмик хвоста зраджував його розчарування.

— Падуболапко! — гукнув Орлякошуб, і вона аж підстрибнула. Вогнезір зіскочив з Високого Виступу, за ним — Піскошторма.

— Мушу йти, — нявкнула новачка.

— Не барись! — гукнув Леволап, коли вона кинулась наздоганяти решту.

Падуболапка озирнулася на Сойколапа. Той уже підвівся і почвалав до кубла старійшин.

— З ним все буде добре, — запевнила її Попелюшколапка.

Падуболапка напружила плечі. Сойколап дбав про свій Клан. До того ж зараз їй не хотілося думати про брата. Це було її перше Зборище в ролі вояцької новачки, і її лапи аж свербіли від захвату.

Вогнезір подав знак хвостом і пірнув у терновий тунель. Ожинокіготь разом з іншими вояками кинулися за ним. Новаки збилися докупки й побігли наввипередки. Леволап торкався хутром до Падуболапки. Його шубка наїжилася, коли вони вискочили з тунелю.

— Як думаєш, в інших Кланах уже знають, що я вояцька новачка? — засапано спитала Падуболапка, пробігаючи попід орляком.

— Якщо й ні, я впевнений, що ти нікого не обділиш інформацією, — підначив Леволап.

Падуболапка штовхнула його плечем, і новак заточився в кущ ожини.

— Гей! — крикнув він. Падуболапка кинулася вперед, і Леволап помчав їй навздогін.

Новачка пробігла повз Золошуба та Бурешуба і заховалась за Орлякошубом.

— Допоможіть! — пискнула вона. — Леволап хоче мене наздогнати!

Орлякошуб голосно муркнув:

— Не ховайся за мною!

Він пришвидшив крок, і Падуболапка залишилася знову незахищеною. Леволап наздогнав її й підштовхнув, так що новачка спіткнулася.

— Тепер ми квити! — гукнув він.

— Я до тебе пізніше доберуся! — пригрозила вона.

Патруль побіг схилом до озера. Сіросмуг вирвався вперед, явно щасливий, що знову йде на Зборище зі своїм Кланом. Його наздогнала Міллі, й він озирнувся на неї сяючими очима.

— Ти все ще не шкодуєш, що вирішила піти зі мною до Клану?

— Де тобі добре, там і мені, — тихо відповіла Міллі.

Опале листя під ногами перейшло в траву, а тоді — в болото. Коти сповільнили ходу, огинаючи озеро. По болотищу мусили рухатися поволі, бо було слизько.

Невдовзі Падуболапка побачила обриси поваленого дерева, що вело з берега на острів. У лапах залоскотало, вона перейшла на біг. Вогнезір та Вивіркострибка вже переходили, за ними застрибнули Піскошторма та Медолапка, а Ожинокіготь та Бубколап чекали своєї черги біля Листоплесої.

— Ти готова? — спитав Орлякошуб, наздогнавши новачку біля мосту.

— Ще й як! — нявкнула вона.

— Тоді вперед.

Орлякошуб чекав, доки Падуболапка вилізе по сплетеному корінню. Міцно чіпляючись кігтями, вона звивалася поміж гілками та вузлами, і нарешті перейшла чорну шелестку воду й зістрибнула на берег.

Поки інші коти переходили, Падуболапка чекала на сигнал Вогнезора. Місячне проміння мерехтіло на озері поміж деревами. Вона вже відчувала на острові запахи інших Кланів. Її серце загупало, мов кролячі лапи, коли Вогнезір кивнув і подався в чагарі.

Падуболапка не могла дочекатися, щоб поговорити з іншими новаками. Тепер вона була однією з них і розуміла, наскільки чужою почувалася серед новаків-медикотів.

— Сподіваюся… — почала вона.

Проте Леволап раптом зупинився. Він витріщався на галявину.

— Щось не так, — прошепотів новак.

— Що? — Падуболапка роззирнулася, раптом стривожившись.

Усе було не так, як минулого разу. Коти тулилися до своїх побратимів і посестер, а не бродили галявиною й не ділились язиками з іншими Кланами. Вони виглядали худішими і злішими, а їхні очі блимали, мов лисячі.

— Що це з усіма? — нявкнула Падуболапка.

— Це був важкий гололист, — вернувся до свого Клану Вогнезір. — Усі зараз слабкі та голодні. Вони поводитимуться більш підозріливо. Тож будьте обачні.

Падуболапка не відходила від брата. Їй не подобалися злісні погляди, що перебігали з одного вояка на іншого.

— Не хвилюйся, — промурмотів Леволап. — Невдовзі всі заспокоються.

Раптом позаду пролунали шипіння і крик. Падуболапка крутнула головою і побачила, як Бубколап скочив на Соволапа. Тіньовий новак поборов його і притиснув до землі, проте Бубколап швидко й вправно вислизнув убік і вибив його з рівноваги.

— Припиніть! — відлунив від дерев розлючений вигук Ожинокігтя.

Він підбіг до свого новака й відтягнув його від Соволапа за карк. Той усе ще вимахував лапами в повітрі, його кігті блискали в місячному світлі.

— У нас перемир’я! — суворо нагадав Ожинокіготь.

Падуболапка глянула на місяць. На нього набігали тоненькі смужки хмар. Її серце тьохнуло. Невже Бубколап та Соволап розізлили Зореклан?

Ожинокіготь грубо кинув свого новака на землю, і той обтрусився.

— Соволап сам почав, — гаркнув Бубколап. — Він назвав мене кицюнею!

Падуболапка відчула, як її хутро стає дибки. Бубколап тренувався вже багато повень, щоб стати Громовим вояком. І все ж він не був Кланонародженим. Кіт народився в конярці разом з Ліщинолапкою та Мишколапом. Маргаритка привела їх до Громового Клану тільки для того, щоб їх не забрали Двоноги.

З Великого Дуба пролунав вигук.

— Почнімо Зборище! — крикнув Вогнезір.

Падуболапка пробралася поміж своїх товаришів і сіла між Листоплесою та Ожинокігтем. Леволап втиснувся біля неї.

— Поглянь, як на нас дивиться Чорнозір! — ойкнула вона. Тіньовий провідник дивився на Громових котів примружено, а його губи посмикувалися, ніби він ледве притлумлював гарчання.

Першою виступила Леопардозірка.

— Остання повня для Річкового Клану була складна. — Золотиста кішка спокійно оглянула всі Клани. — Ми сподівалися, що новолист покладе край цьому нелегкому періоду, але нові морози принесли ще більший голод, а разом з ним хворобу.

Коти з усіх Кланів згідливо замурмотіли.

Леопардозірка примружила очі.

— Хто знає, що принесуть наступні сезони? Минулого зеленлисту на наші території вдерлися Двоноги. Чи прийдуть вони знову, щоб знищити нашу землю, як зробили це у лісі?

— Але навіщо це їм? — вигукнула Золоніжка з гурту Вітряних котів.

— А навіщо цей гололист приніс стільки горя? — відрубала Леопардозірка. — Може, Зореклан намагається донести нам якесь повідомлення? Можливо, про те, що нам тут не місце?

— У мене не було жодних видінь від Зореклану, які б на це вказували! — швидко встряла Листоплеса.

— У мене теж! — погодився Короморд.

— Нам завжди доводилося терпіти часи голоду і хвороб, — зауважила Вивіркострибка. — Навіть у лісі!

— Вивіркострибка має рацію! — погодився Однозір.

Леопардозірка скоса глянула на Чорнозора, і Падуболапка помітила, що провідниця смикнула хвостом, ніби подавала Тіньовому провіднику до чогось знак.

Чорнозорові очі стали ще більш ворожі.

— У Дрібнохмара був знак! — оголосив він.

Усі звернули погляди на Дрібнохмара. Хутро Тіньового медикота було скуйовджене, а очі затягнуті пеленою тривоги.

— Мені наснився сон, що вояк приніс до табору дивну нову здобич — птаху, якої я раніше ніколи не зустрічав. Я відкусив шматок і побачив, що в животі в неї було повно черваків.

Коти почали знервовано перешіптуватися. Їх перервав Чорнозір:

— Зореклан застерігає нас, що незнайомці отруюють Клани!

— Вони можуть застерігати нас, щоб ми не їли незнайомої здобичі! — заперечила Листоплеса.

Над галявину впала тінь, і Падуболапка із жахом побачила, що місяць закрило ще більше тонких хмар. Зореклан вочевидь був незадоволений.

Чорнозір глянув на Вогнезора.

— Ти прийняв до себе стількох котів, які народилися поза лісом, що ослабив кров Клану, — кинув він. — Чому б іще Зореклан змушував нас страждати?

Чорнозір зиркнув на Громового провідника, а тоді окинув поглядом Бурешуба, Студню, Бубколапа та Міллі.

Живіт Падуболапки зціпило від обурення. Вони всі вояки! Навіть у ній текла кров кицюні, але вона була Кланонародженою до кісток.

— Кицюні та чужинці! — форкнув Дубошуб.

— Ви нищите вояцький правильник! — крикнув Соволап.

Ожинокіготь нагороїжився, а Бурешуб скочив на рівні, задерши губу. Проте Вогнезір звернув свій лютий погляд на всі Клани, і вони затихли.

— Не можна звинувачувати нас у поганій погоді! — прошипів він. — У нашій старій домівці ми терпіли й гірші речі. Зореклан привів нас сюди. Чи хто-небудь очікував, що вони подарують нам легке життя?

Спочатку всі коти слухали мовчки; тоді дехто почав схвально підмуркувати, а Вогнезір повів далі:

— Вояками нас робить здатність боротися з труднощами. — Він зиркнув на Чорнозора. — Ти думаєш, що свіжа кров у Кланах ослабить нас? Життя без труднощів ослабить нас іще більше.

Однозір закивав.

— Чорнозір говорить так, ніби Зореклан має нам дарувати самі благословення. Він що, хоче, аби ми жили розніженим життям кицюнь?

Чорнозір зміряв його крижаним поглядом.

На лапи звівся Золошуб.

— Чистокровність не гарантія чесноти!

— Можна мені сказати?

Падуболапка обернулася й побачила Вивіркострибку, яка крокувала наперед. Вогнезір кивнув.

Кішка спокійно оглянула Клани. Падуболапка відчула, як гордість теплом розливається під її хутром. Вивіркострибко, давай!

— Ми всі страждали, — визнала воячка. — Проте ми повинні дивитися вперед, а не назад. Уже настав новолист. На наших територіях теплішає та більшає здобичі. Завдяки Мільгокрилій у нас усіх є достатній запас котячої м’яти.

Поки вона говорила, на острів налетів теплий вітерець. На галявині проясніло — хмари розступилися, і з’явився місяць.

— Зореклан з нею згідний!

— Це знак!

Шубки й хвости почали влягатися — коти заспокоювалися.

Вивіркострибка повела далі:

— Зараз починається наш другий новолист біля озера. Нам треба ознаймити його повернення особливим Зборищем.

Падуболапка збентежено нахилилася вперед.

— Поки місяць ще повний, ми можемо зустрітися вдень.

— Чому б ми мали це робити? — форкнув Чорнозір. — Перемир’я триває, тільки поки місяць повний.

— Місяць повний і вдень, і вночі, — зауважив Воронокрил.

— Нам треба зустрітися, — не вгавала Вивіркострибка, — щоб поділитися навичками та тренувальними методами. Щоб показати, що ми не забули про Велику Мандрівку, яка привела нас сюди, про час, коли вояцький правильник захищав нас усіх, як один Клан.

— Ми можемо влаштувати змагання! — вперше озвався Рінелап. Очі Річкового новака засяяли від захвату.

— Новаки з кожного Клану можуть змагатися, щоб показати, у кого кращі бойові навички! — вигукнула Вересолапка.

Навіть Соволап, здавалося, зацікавився.

— Закладаюся, що я можу перемогти будь-кого з Громових новаків у полюванні! — вихвалявся він.

— Ніхто не перевершить Стриболапку в риболовлі! — гукнула Мрячконіжка.

— Це нечесно! — нявкнув Леволап. — Усі знають, що мочити лапи любить тільки Річковий Клан!

Падуболапка раптом збагнула, що страх і злість Кланів перетворилися на захват і дружнє змагання. Вивіркострибка відволікла їх від звинувачень у нечистій крові, нагадавши про часи, коли вони об’єдналися заради Великої Мандрівки, і про те, скільки всього вони могли одне одному дати. Падуболапка підвела погляд на Вогнезора. Громовий провідник сидів мовчки, з гордістю дивлячись на Вивіркострибку.

Навіть Однозір ніби зацікавився:

— Де б нам провести ці змагання?

— Як щодо того місця, де ми вперше розмістилися, коли прибули до озера? — запропонував Золошуб.

Леопардозірка похитала головою.

— Там надто багнисто.

— Частина між лісом та озером на нашій території була б чудова для Зборища, — мовив Вогнезір. — Вона трав’яниста, тож буде звична для всіх. І вона не замокає навіть у дощову погоду. Там досить місця, і ніхто не намокне. Якщо Клани принесуть свою свіжину, можемо зустрітися там.

— Через два світанки місяць усе ще буде повний, — нявкнула Леопардозірка. — Зустрінемось тоді?

Вона оглянула Клани. Коти кивали й весело махали хвостами.

— Гаразд, — вирішила провідниця. Вона обернулася до Вогнезора. — Якщо тобі так годиться, то зустрічаємося в сонцепік.

Вогнезір кивнув.

Падуболапці раптом стало ніяково. Зборище — це чудова ідея, проте це не зупинить інші Клани. Якщо щось піде не так, вони знову звинувачуватимуть Громовий Клан у змішанні крові.

— Тоді вирішили, — погодився Однозір. Він зістрибнув з дерева, за ним спустилися Вогнезір та Леопардозірка. Тільки Чорнозір ще затримався. Його очі люто палали.

Проте Зборище вже закінчувалося, і коти розходилися з галявини, щебечучи між собою.

— Ти можеш в це повірити? — спитав Леволап.

Падуболапка озирнулася на свою маму, яка крокувала до лісу поруч з Ожинокігтем та Вогнезором.

— Вивіркострибка все владнала.

Та чи надовго?

— Не можу дочекатись, щоб розповісти Сойколапові! — нявкнув Леволап. — Як думаєш, йому сподобається ідея?

Живіт Падуболапки раптом стиснуло. Як сліпий кіт міг взяти участь у змаганнях?

— Може, медикоти не братимуть участі, — нявкнула вона. — Зрештою, вони ж не такі, як вояки. Вони більше звикли допомагати одне одному, аніж змагатися.

Коли коти вже наближалися до поваленого дерева, їх наздогнала Попелюшколапка.

— Закладаюся, що Леволап переможе в ловах, — засапано нявкнула вона.

Леволап самовдоволено замуркотів.

— Ну, Падуболапка точно переможе в бою, — нявкнув він.

Позаду них почувся тихий голос Студні:

— У будь-якому разі Клан буде дуже вами пишатися, якщо ви докладете всіх зусиль.

Падуболапка не могла собі уявити, як би то вона не докладала всіх зусиль. Її шкірою пробіг морозець. Може, таке Зборище щось та й вирішить. Це буде шанс для Громових котів показати іншим Кланам — особливо Тіньовому, — що вони всі є хорошими вояками, і кланонародженість до цього ніяк не причетна.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 25

Наближався сонцепік — Сойколап спиною відчував тепло. Він увійшов до табору, тримаючи в зубах жмут кваскового листя. Кислий аромат витягнув з його рота всю вологу. Він перебивав інші запахи, тож новаку доводилося покладатися на пам’ять лап, щоб знайти дорогу в медичне кубло.

Перетинаючи галявину, Сойколап чув навколо квапливі кроки його побратимів. Цілий Клан ще від світанку клопотався, готуючись до денного Зборища. «Вони однаково цілий день будуть полювати і битися, — роздратовано подумав Сойколап. — Чому ж поводяться так, ніби це щось особливе? Вони ж весь час це роблять».

— Вивіркострибко! — гукнув Вогнезір з Високого Виступу.

— Так? — задихано озвалася кішка.

— Ти знайшла гарний маршрут для білячих ловів?

— Я вирядила Ожинокігтя з патрулем, — відповіла вона. — Він якраз перевіряє. Найліпше, мабуть, на кордоні з Тіньовим Кланом. Білки досі заклопотані, викопують свої комори з горіхами.

— А що з тим змаганням верхолазів? — допитувався Вогнезір.

— Косариконіг казав, що Небесний Дуб уже розпустився, але навряд чи новаки його пошкодять, навіть якщо полізуть усі водночас.

— Добре, — нявкнув Вогнезір. — Мисливські патрулі вийшли? Не можна, щоб гості подумали, що ми тут бідуємо.

— Два. Березопад і Шипокіготь повели.

— Сойколапе! — Вогнезір зліз із Високого Виступу і наздогнав його. — Листоплесій нині знадобиться твоя допомога, раптом щось піде не так. На жаль, ти не зможеш взяти участь у змаганнях.

Звідколи взагалі оголосили про денне Зборище, весь Клан ходив навколо Сойколапа навшпиньках, коти боялися казати вголос те, про що всі однаково думали — що з нього не буде жодної користі в будь-якому новацькому змаганні. Він одразу помітив, що його ім’я ніколи не згадували, обговорюючи, хто ж із новаків переможе. Сойколап не відповів Вогнезорові, а просто люто продерся крізь ожину, якою заріс вхід у медичне кубло.

— О, добре! — Листоплеса вже чекала на нього. — Ти знайшов багато. Тепер ми готові до будь-яких подряпин.

Сойколап виплюнув квасок на землю. Тоді поводив язиком, намагаючись знову змочити його слиною.

— Не розумію, чому це ми маємо відповідати за інші Клани, — поскаржився він. — Якщо їхні новаки хочуть красуватися в наших угіддях, за ними мали б наглядати їхні медикоти.

— Медикоти будуть працювати разом і належно дбати про всіх котів, — нагадала йому Листоплеса.

— Закладаюся, що Верболапка і Борилап не проваландали цілий ранок у пошуках трав, — пробурмотів Сойколап. — Навіть вони практикували свої мисливські навички для змагань.

Він відчував розчарування у швидких рухах, якими Листоплеса відсортувала квасок до решти трав, але нявкнула вона цілком спокійно:

— Сойколапе, я знаю, як сильно ти хочеш узяти участь, але мені потрібна твоя поміч.

Лють, що збиралася в животі Сойколапа, зненацька перелилася через край.

— Не бреши! — спалахнув він. — Мені не можна брати участь, бо я не можу змагатися зі справжніми новаками! Вогнезір не хоче, щоб я зганьбив Клан!

— Ти знаєш, що це неправда! — шоковано відповіла йому Листоплеса.

— То чому ж він не дозволяє мені взяти участь у змаганні?

— Можливо, якби в тебе було більше бойових тренувань, він би й дозволив! — голос Листоплесої був надламний, вона намагалася тримати себе в лапах. — Але ти пізно почав тренуватись на медикота, а епідемія зеленого кашлюка завадила нам працювати над іншими твоїми навичками.

Сойколап не відповів. Падуболапка була новачкою медикішки зовсім недовго, а її Листоплеса тренувала і для бою. Він уже подумав, що виховниця вирішила взагалі не передавати йому жодних вояцьких навичок, бо вважала це марнуванням часу.

Листоплеса змінила тему.

— Вивіркострибка, либонь, уже натомилась. Вона цілий ранок на лапах. Віднесеш їй трав?

Сойколап понуро побрів до комірки з травами і змішав потрібне Вивіркострибці листя, тоді загорнув його в пакунок і обережно підібрав зубами. Він вийшов із кубла і прислухався до голосу своєї матері. Вона була під Високим Виступом, балакала з Ожинокігтем.

Сойколап поклав трави Вивіркострибці до лап.

— Листоплеса просила тебе це з’їсти.

— Як мило з її боку, — Вивіркострибка принюхалася до трав. — Ти це сам змішав? Пахне солодше, ніж зазвичай.

— Я додав трохи вересового нектару для кращого смаку, — промурмотів Сойколап.

Вивіркострибка подякувала йому, лизнувши між вушок.

— Це було завбачливо.

— Та нічого такого, — муркнув він.

Тоді повернувся, перш ніж вона ще якось його не присоромила, хоча й не міг ігнорувати маленьку іскорку щастя, яка раптом розжеврілася в нього в грудях.

Зненацька біля входу прогупали кроки і зупинились. То були Леволап із Падуболапкою, їхній захват увірвався в табір, як порив вітру, скуйовдивши Сойколапову шубку.

— Вони тут! — видихнув Леволап.

Падуболапка тупцювала навкруг себе, нездатна зупинитися.

— Вітряний Клан уже йде до озера!

Дрібні лапки Лиска і Крижинки витупотіли з ясел.

— Вони справді тут? — запитав Лиско.

— А Тіньовий Клан уже є? — нявкіт Крижинки був явно знервований.

— Ще ні, — сказав їй Леволап. — Але схоже, що прийшов ледь не весь Вітряний Клан.

— Хотів би я піти! — нявкнув Лиско.

— Нам і тут буде весело, — гукнула Папоротехмарка від входу до ясел.

— Чому ми маємо сидіти в таборі? — заскиглила Крижинка. — Це несправедливо.

— Життя несправедливе, — прогарчав Сойколап і роздратовано побрів до медичного кубла. Ось тому я й стирчатиму в цьому таборі, ніби якесь кошеня!

Березопад і Шипокіготь також увійшли до табору на чолі своїх патрулів. Сойколап відчув смачнющий аромат свіжини. Певно, кожен кіт щось спіймав.

— Чудово! — сказав їм Вогнезір. — Сьогодні всі будуть ситі.

У лісі над улоговиною залунав клич.

— Це Леопардозірка! — нявкнув Леволап. — Річковий Клан прибув!

— Мабуть, час рушати, — додала Падуболапка. — Зборище починається в сонцепік.

Падуболапка брала участь в одному з перших змагань, яке мало з’ясувати, в кого з новаків найкращі бойові навички. Водночас Леволап змагатиметься з Вітряним новаком у мисливській вправності. Від ревнощів у Сойколапа аж шкіра запекла.

З Високого Виступу покотилося каміння — Вогнезір зіскочив на галявину. Та Сойколап уже побрів у медичне кубло, подалі від захопленого нявкоту вояків і новаків, котрі нетерпляче юрмились біля виходу. Він спробував затулити вуха, коли Вогнезір гукнув: «Щасти вам!» , та однаково чув гупання лап у терновому тунелі.

Табір сповила моторошна тиша.

— Сойколапе, — почувся нявкіт Листоплесої з кутка з припасами. — Допоможеш мені зробити кілька мазей?

Новак спробував відігнати чорні думки і подався до Листоплесої. Він почав пережовувати щавель, який приніс раніше. Поки вони працювали, Крижинка та Лиско голосно бавилися на галявині.

— Не забудьте, — гукнула Папоротехмарка, — кожен з вас мусить принести мені жука, трохи моху і по одній мусі.

— Я виграю! — нявкнула Крижинка.

— Ні, це я виграю! — відповів Лиско. — Я знайду їх першим і буду чемпіоном!

Їхній нявкіт відлунював спорожнілим табором, і Сойколап відчував цю пустоту, немов голод, що смоктав у шлунку.

Невже я завжди буду позаду всіх?

— Поки що досить, — нявкіт Листоплесої захопив його зненацька. — Вистачить для подряпин усіх котів зі всіх чотирьох Кланів.

Сойколап виплюнув залишки щавелю й сів вилизувати лапи, щоб позбутися кислого присмаку.

— Я мушу бути на Зборищі на випадок, якщо хтось пораниться, — мовила медикішка. — До того ж я хочу піти подивитися, як буде битися Падуболапка. Чому б тобі не піти зі мною?

Сойколап похитав головою. Якщо йому не можна було брати участь, то який сенс іти?

— Ну гаразд.

Листоплеса не намагалася його переконати. Вона просто тихо вийшла з кубла.

Зоставшись наодинці, Сойколап раптом став почуватися загубленим. Здалека долинали радісні вигуки вояків та їхніх новаків. Йому хотілося плакати й волати до Зореклану, що це все нечесно. Проте він не буде поводитись, як кошеня, хоч до нього саме так усі й ставилися. Натомість новак почав прибирати трави, розсовувати листя в охайні купки і розкладати мазі, аби бути напоготові, якщо хтось повернеться поранений.

Раптом його хвіст залоскотало якесь дивне відчуття. Воно прокралося вгору спиною, хутро стало дибки. Перед очима з’явилися образи, набухаючи в його мозку.

Він був похований, задихався, давився сухою землею, просоченою смородом лисиці та борсука. Його думки нажахано борсалися. Де був лис? А борсук? Він очікував будь-якої миті відчути, як їхні зуби розривають його плоть. Новак здичавіло витріщався перед себе, але бачив хіба, як навколо кришиться брунатний ґрунт. Над ним блимнуло світло, тоді потьмяніло, і його знову присипало землею, ще більше, земля потрапила в очі, заповнила вуха й ніздрі. Він тонув — цього разу не у воді, а в землі.

— Допоможіть!

Новак спробував кричати, і земля миттю набилась йому до рота.

Сойколап відчайдушно борсався, намагаючись вирватись. Невже Зореклан був аж такий розчарований, що наказав Землі поглинути його? Він відштовхувався задніми лапами, намагаючись вирватись нагору. Легені аж розривалися, прагнучи повітря. Новак бачив, як перед його носом промайнули лапи. Але то були не його плямисті лапи; ці були світлі та широкі, а хутро на них — густе і кущисте біля кігтів.

Він бачив очима Леволапа!

Сойколап вигнав цей образ зі своєї голови і збагнув, що він у своєму гнізді, оточений запахами листя, посеред порожньої та безмовної улоговини.

Де ж Леволап?

Мисливські змагання!

Брат мав полювати на Тіньовій межі.

Сойколап блискавкою вихопився з медичного кубла і побіг до лісу, нагостривши кожне чуття, шмигаючи підліском, як змія. Він мав дістатися до Леволапа, перш ніж це — що б воно не було — трапиться.

* * *

Падуболапка дивилася, як Леволап і Бризолап вилізли на схил і зникли поміж дерев — на лови. Хутро на спині Леволапа аж наїжачилося від захвату.

— Щасти!

— Падуболапко, ти готова? — гукнув Однозір.

Падуболапка обернулася. Вересолапка вже стояла на клаптику гладенької трави, оточена вояками і новаками, й розправила плечі, готова до сутички.

— Ну ж бо, — заохотив її Ожинокіготь. Він стояв біля Орлякошуба, його очі блищали.

Падуболапка чула, як цілий Клан збуджено муркоче. Здавалося, десь у її животі тріпотіла рибина, та новачка не збиралася показувати котам, що вона нервує. Падуболапка припала до землі навпроти Вересолапки, примруживши очі.

— Не висовуйте кігті, — наказав Однозір. Він провів хвостом по траві, й Падуболапка напружилася. Вітряна новачка була дрібна, але Падуболапка знала, що у Вересолапки на дві повні тренувань більше, ніж у неї, а під гладенькою шубкою ховаються міцні м’язи.

— Бій! — оголосив Однозір.

Вересолапка стрибнула. Вона втелющилась у Падуболапку, збивши її з ніг. Падуболапка відчула, як зуби хапають її за загривок — недостатньо сильно, аби прокусити шкіру, але достатньо, щоб вона стривожено завмерла. Та ж не могли її побити настільки просто! Вересолапка спіймала її, ніби кролика.

Швидко зметикувавши, Падуболапка опустила голову і відштовхнулась задніми лапами. Котком полетіла вперед, захопивши за собою Вересолапку — Вітряна новачка впала на спину і простягнулася. Звільнившись від її зубів, Падуболапка підстрибнула, повернулась і кинулась на Вересолапку. Але суперниця вже відкотилась. Закипаючи, Падуболапка приземлилась на голу траву.

Новачка роззирнулась. Вересолапка вже мчала на неї. Вона підстрибнула високо в повітря, і ніби аж іскри сипонули з-під лап. Щойно Вересолапка розгублено загальмувала просто під нею, Падуболапка впала на спину збентеженій Вітряній киці. Обхопивши суперницю лапами, вона перекотила Вересолапку на спину й почала гамселити її задніми лапами.

Вересолапка, в’юнка, ніби змія, виборсалася з її хватки. Вона здійнялась на задніх лапах і передніми атакувала Падуболапку. Та кинулась назустріч, і дві новачки зайшлися в бійці, ніби зайці в танці.

— Притисни її, Вересолапко! — гукнув Воронокрил.

— Збий її з лап! — закричав Орлякошуб.

А що я, по-вашому, пробую зробити?

Мордочка Падуболапки починала щипати. Удари Вересолапки були сильні та прицільні, а Падуболапка не хотіла, щоб це тривало далі. Глибоко вдихнувши, вона пригнулась так, що удари Вересолапки прийшлися в повітря. Тоді шмигонула поміж задніх лап Вересолапки, вибиваючи Вітряну новачку з рівноваги. Потім крутнулася і впилася зубами — пильнуючи, щоб не пустити кров, — у загривок Вересолапки, притискаючи її бородою до землі. Вересолапка люто заскімлила та відчайдушно заборсалася, проте Падуболапка впилася кігтями в землю обабіч Вітряної новачки. Вересолапка не могла вирватися.

— Кінець! — нявкнув Однозір. — Падуболапка перемогла!

Громові Коти радісно закричали, і Падуболапка відпустила суперницю.

Вересолапка підстрибнула на рівні.

— Чудово, — зіпнула вона. — Оцей останній рух був прекрасний!

— Дякую, — нявкнула Падуболапка. — Ти теж чудово билася.

— Гарна робота, Падуболапко! — Ожинокіготь підбіг до неї та обійняв свою доню хвостом.

— Мене б вона так просто не побила, — прошипів голос неподалік.

Вересолапка примружила очі на Плющолапку, Тіньову новачку.

Падуболапка крутнулась.

— Закладаємося?

Батькова лапа скуйовдила їй хутро над вухом.

— Однієї перемоги досить.

Орлякошуб гордо дивився на неї.

Зненацька Падуболапка помітила знайомий сірий силует, що майнув на верхівці схилу.

— Сойколапе! Ти не побачив, як я виграла!

Але її брат, здається, не чув. Сойколап мчав поміж дерев до Тіньових угідь. Що, заради Зореклану, він надумав тепер?

* * *

Сойколап помчав схилом до Тіньового кордону, згадавши сморід лисиці та борсука зі свого видіння. Біля межі була стара борсуча нора, вирита на місці лисячої. Мама якось йому про неї розповідала. Колись давно вона допомагала вигнати з неї борсучиху.

Новак випустив кігті й піддав ходу. З-над озера долинали свіжі запахи, проте він зосередився на борсучому сліді, вишуковуючи його, поки біг до лісу. Його інстинктів та відчуттів не було досить, аби він міг швидко орієнтуватися на незнайомій території. Сойколап зупинився й відчайдушно принюхався, тоді почав шукати дорогу вусами. Зореклане, дай мені зір! Будь ласка! Я мушу знайти Леволапа!

Раптом Сойколап відчув їдкий сморід борсука. Він був старий і переплетений із запахом лисиці. Сойколап покрутив головою, гадаючи, де міг бути Леволап. Тоді почув попереду кроки по встеленій листям лісовій долівці.

З’явився запах Леволапа.

Тоді Бризолапа.

Тоді білки.

Від їхнього азарту йому аж запекло в шкіру. Сойколап із жахом зрозумів, що двоє новаків женуться за білкою прямо на запах борсука. Туди, де земля була небезпечна, де ґрунт міг поглинути їх…

— Ні!

Його крик продзвенів між деревами. Сойколап кинувся вперед, ледве дихаючи від страху. Тоді його пронизав шок, і він загальмував.

Ніде не було чути кроків. Тільки кігті білки шкряботіли по дереву. Ліс завмер.

— Леволапе!

Сойколап побіг далі. Він перечепився, коли земля під його лапами перетворилася на камінь. Сонце раптом запекло в спину. Галявина, оточена деревами. Перед ним височіли кругляки.

Його хутро стало дибки. Згори почувся приглушений нявкіт.

— Допоможіть!

— Зореклане, рятуй!

Ніби в лихоманці, намацуючи дорогу, Сойколап подерся вгору камінням. Куди вони впали? Чи він уже близько? Під лапами відчувалася лише тверда скеля. Вона виположилася, а тоді стала знижуватися. Новак сковзав уперед. У вухах шуміла кров. Що, як я теж упаду? Видіння знову постало в голові — Земля засипає його вуха, очі, легені, що волають про повітря. Він випустив кігті. Вони чіплялися за камінь, поки він наполовину злазив, наполовину зсовувався вниз.

Раптом його передні лапи торкнулися до піску й потонули. Сойколап відскочив назад, вчепившись за камінь задніми лапами. Тоді пісок заворушився. Новак відчув, як він тремтів під його передніми лапами, ніби внизу щось ворушилося.

Вони там!

Тримаючись задніми кігтями, він нахилився й почав копати, щосили вигрібаючи землю.

— Допоможіть! — закричав новак, сподіваючись, що хтось почує. — Сюди!

Його задні кігті відчепилися, і він сповз уперед, занурившись передніми лапами в пісок.

— Зореклане, поможи!

Сойколап позадкував. Його м’язи кричали від надмірних зусиль. Та він не міг здатися. Новак нахилився знову й продовжив копати. Задні лапи тремтіли від напруги, не даючи йому впасти у земляну чорторию. Ґрунт давив йому на груди й підборіддя. Жах охопив усе тіло. Видіння було таке сильне, що він відчував землю в горлі й не бачив нічого, крім неї.

Раптом його лапи натрапили на хутро. Сойколап відчув приплив надії, вчепився кігтями і потягнув щосили. Хутро звивалося й борсалося, намагаючись проштовхнутися нагору, і нарешті Сойколапові вдалося сягнути достатньо глибоко, щоб витягнути тіло з ґрунту.

Плюючись та відсапуючись, Леволап відліз від того місця й повалився на камінь. Сойколап знову запхав лапи в землю. Бризолап досі був там.

— Що відбувається? — почувся позаду нього шокований вигук Воронокрила.

Сойколап, не зупиняючись, крикнув до Вітряного вояка:

— Кубло завалилося. Леволап і Бризолап упали!

Воронокрил миттю проліз до нього і почав відчайдушно рити землю, щоб врятувати свого сина.

Позаду них по скелі зашкряботіли кігті.

— Воронокриле? — засапано нявкнула Вересолапка.

— Бризолап ще в завалі! — крикнув Воронокрил.

— Бризолап? — почувся неподалік нажаханий зойк Ночехмари.

Вітряна кішка, мабуть, заскочила на кругляк разом із Вересолапкою. Вона присіла біля Сойколапа і почала копати.

— Ох, моє кошенятко!

Тоді Сойколап відчув іще один порух у землі під своїми кігтями.

— Я його відчуваю!

Воронокрил занурив свої лапи біля Сойколапових і сягнув донизу. Вояк натужно загарчав і витягнув сина із задушливої землі. Сойколап відчув фонтан із ґрунту, що сипонув йому в морду, коли тіло Бризолапа опинилося на поверхні. Очі запекли. Він прислухався до дихання новака. Воно зупинилося.

— Покличте Листоплесу! — крикнув він.

— Я тут! — голос Листоплесої тепло війнув Сойколапові у вуха.

— Ти можеш їх врятувати? — заблагав він. — Я прибіг сюди, як тільки зміг, але…

— Леволап дихає, — сказала Листоплеса. — Я прочистила йому горло від землі.

Сойколап відчув, як Бризолап заворушився, і на мить уже подумав, що Вітряний новак очуняв. Проте раптом він зрозумів, що то Листоплеса розтуляє йому щелепи.

— У тебе лапи найменші, — сказала вона Сойколапові. — Засунь лапу йому в рот і вичисти стільки землі, скільки зможеш.

Сойколап втягнув кігті. Тоді, ледве змусивши себе перестати тремтіти, обережно сягнув Бризолапові в рот. Він чув, як гупає серце Воронокрила. Ночехмара нажахано тремтіла біля нього. Зосередженість Листоплесої була єдиним прихистком спокою навколо нього, і він вчепився за нього, вигрібаючи землю з Бризолапового горла.

Раптом новак закашлявся, і його тіло здригнулося. Він почав відригувати землю зі шлунку та легень.

— З ним усе буде добре? — прошепотіла Ночехмара.

— Так, — пообіцяла Листоплеса.

— Дякую, Листоплесо, — промурмотів Воронокрил.

— Я б віддала останню краплю крові, щоб урятувати твоє кошеня, — лагідно нявкнула Листоплеса до Воронокрила. — Ти знаєш.

Сойколап здригнувся, відчувши між ними напругу, що іскрилася в повітрі.

— Нашому кошеняті пощастило, що тут був Сойколап, — різко прокоментувала Ночехмара.

— Сойколап? — крекнув Леволап.

Сойколап розвернувся і присів біля брата.

— Це було дуже близько, навіть для тебе, — нявкнув він.

Леволап дихав важко, проте рівномірно.

— Я вже думав, що приєднаюся до Зореклану.

До Сойколапової щоки торкнулися вуса Листоплесої.

— Їм пощастило, що ти був тут.

— Але я був надто повільний, — відповів він.

— Ти встиг, — зауважила вона. — І ти був достатньо відважний, щоб спробувати самому їх витягнути. — Вона погладила його хвостом по плечу. — Ходімо, треба відвести їх до табору.

* * *

Сойколап витягнув свою подушечку, щоби брат міг злизати з неї макові зернята. Леволап вдячно їх з’їв. Новак досі тремтів, хоч він уже був у безпеці Сойколапового гнізда, згорнувшись біля Бризолапа.

Леволапові вдалося дошкутильгати самому до Громового табору. Падуболапка та Вивіркострибка підтримували його з обох боків, поки Ожинокіготь побіг по Вогнезора.

Ночехмара принесла Бризолапа за карк, мов кошенятко. Його задні лапи волочилися по лісовій долівці, але він був надто виснажений, аби скаржитися. Воронокрил цілу дорогу йшов за партнеркою, пропонуючи допомогу, проте Ночехмара тримала своє кошеня так, ніби боялася, що може будь-якої миті знову його втратити. Тепер вона лежала, згорнувшись навколо нього й зігріваючи його своїм тілом. Її бік надимався й падав синхронно з ним.

— Спробуй переконати їх поспати, — сказала Листоплеса Сойколапові. — Я піду скажу іншим, що з ними все гаразд.

Вогнезір, Воронокрил, Вересолапка, Ожинокіготь та Вивіркострибка стривожено чекали надворі. Ожинова заслона шурхнула, і з кубла вийшла медикішка.

— Я подбаю, щоб вони заснули, — нявкнула Ночехмара. Сойколап почув шелестіння її хвоста. Вона ритмічно гладила двох запорошених новаків.

— Ти був неперевершений, — його вухо залоскотав шепіт Падуболапки.

Від її слів його вуха спалахнули. Чому вона мусила поводитися з ним так, ніби він якийсь герой? І Воронокрил говорив так само, коли вони поверталися додому через ліс.

— Ти вчинив, як вояк, — сказав йому Вітряний кіт.

Проте Сойколап не почувався вояком. Якби він бігав швидше, то зміг би застерегти Леволапа, але сліпота сповільняла його.

— Леволап і Бризолап не постраждали б, якби я дістався туди швидше, — нявкнув він до Падуболапки.

— Але як ти взагалі їх знайшов? — Новак відчув, як її погляд пропалює його хутро. — Вони гналися за білкою. Вона могла забігти будь-куди.

Сойколап завагався.

— У мене було видіння, — зізнався він. — Я побачив, що має статися.

Сойколапа огорнула паніка, коли він згадав відчуття задухи, присмак ґрунту в роті й образ лап, що відчайдушно борсалися перед його мордою.

— Коли я побачив колір лап, то зрозумів, що вони не мої, а Леволапові.

— Побачив? — від зойку Падуболапки Сойколап аж підскочив. — Ти побачив його лапи?

— Тссс!

Новак уже пошкодував, що взагалі вирішив їй розповісти. Якби Зореклан думав, що він хотів похизуватися, то міг би забрати в нього і цей шанс на зір. Сойколап спробував пояснити сестрі.

— Іноді, у снах і видіннях, я можу бачити, — прошепотів він. — Це важко пояснити. Це… — він замовк, підбираючи слова. — Це просто по-інакшому.

Він відчув, як у її голові вигулькують запитання. Тоді раптом усе зникло, і кицька замуркотіла:

— Зореклан наділив тебе цим даром не просто так. Я знала, що з тебе буде чудовий медикіт.

Сестра потерлася об нього щокою, а тоді вийшла крізь ожину.

Сойколап зітхнув. Він був радий, що Падуболапка не ставила жодних складних запитань, та невже відтепер це все так і буде? Окреме життя, без розуміння його побратимів і посестер? І кожен удар їхніх сердець буде залежати від нього?

— Сойколапе! — гукнув його Ожинокіготь крізь заслону. — Приходь до озера на кінець Зборища.

— Вогнезір буде оголошувати переможців! — захоплено додала Вересолапка.

Сойколап задер губу. Останнє, чого він хотів, — це дивитися на інших новаків, як вони отримуватимуть похвалу за свої вояцькі здібності. Сойколап нагострив вуха, наслухаючи Леволапа та Бризолапа. Ночехмара виконала свою обіцянку — обидва новаки міцно спали. Він подався геть із кубла.

— Хто ж тоді буде дивитися за Леволапом і Бризолапом? — спитав новак, шукаючи відмовки, щоб лишитися в таборі.

— Я подивлюся, — сказала йому Листоплеса.

— Сойколапе, ходімо, — заблагала Падуболапка. — Буде весело.

— Тобі треба зустрітися з новаками з інших Кланів, — нявкнув Вогнезір. — У тебе ж іще не було нагоди.

Сойколап неохоче поплентався за своїми товаришами. Вони зійшли схилом до озера. Воронокрил та Вересолапка приєдналися до Вітряного Клану, а Вогнезір пішов поговорити з іншими провідниками на берег. Ожинокіготь сів чекати на спуску, а Сойколап вмостився біля нього разом з Вивіркострибкою та Падуболапкою.

— Я не бачив Клани настільки спокійними ще від Великої Мандрівки, — зауважив Ожинокіготь.

Вивіркострибка своєю радістю аж зігрівала повітря довкола себе.

— Навіть Тіньовий Клан здається вдоволеним.

— Але Чорнозір дивиться так пихато і вдоволено, ніби його новаки перемогли у всіх конкурсах, — додала Падуболапка.

— Клани дерев, горбів і потоків!

Сойколап почув клич свого провідника. Коти замовкли і звернули погляди на Громового провідника, немов на сонце, що сходило в небі.

— Усі наші новаки сьогодні показали себе чудово, — мовив Вогнезір. — Вони полювали й билися, як істинні вояки!

Клани тріумфально занявчали.

— Я поговорив із Леопардозіркою, Чорнозором та Однозором, і ми вирішили, що вийшла нічия, — повів далі Вогнезір. — Кожен Клан показав, що він гідний Зорекланового схвалення.

— Це нечесно! — загарчав Соволап. — Я був найкращим мисливцем! Леволап і Бризолап навіть не вернулися!

— Цить! — зашипіла на нього Тіньова кішка. — Вони мало не померли!

Чорнозір мовив до Соволапа:

— Усе гаразд. Ми всі знаємо, хто насправді виграв, навіть якщо мусимо розділити перемогу. Ти можеш перший обрати здобич, коли ми повернемося додому.

Раптом озвалася Леопардозірка:

— Серед Річкових новаків найкращу рибу сьогодні з’їсть Стриболапка — це нагорода за її прекрасні мисливські здібності.

— Вересолапка отримає найжирнішого кроля, — вигукнув Однозір. — Вона вилізла на верхівку Небесного Дуба!

Сойколап понурив голову. Йому не хотілося слухати про чудові успіхи інших новаків.

— А у Громовому Клані, — оголосив Вогнезір, — першою з кагату може обрати Падуболапка. Вона билася пречудово, як на таку юну новачку.

Сойколап відчув хвилю гордості, що струмувала під хутром сестри, і ненавидів себе через заздрість, яка пульсувала в його лапах.

— Молодець, — буркнув він. — Я, мабуть, краще повернуся й подивлюся, чи не треба Листоплесій допомога.

— Будь ласка, залишся, — нявкнула Падуболапка.

Сойколап похитав головою й відвернувся. Він рушив угору до краю лісу. Раптом знизу пролунав голос Однозора:

— Є ще один новак, який сьогодні заслуговує особливої відзнаки.

Сойколап ішов далі.

— Сойколап.

Кіт зупинився.

— Цей новак Громового Клану заслужив вдячність усіх за його хоробрість та кмітливість.

Сойколап відчув на собі цікаві погляди всіх Кланів. Він повернувся й глянув на них.

Вогнезір теж долучився.

— Він врятував двох новаків. Вони мало не задихнулися, коли провалилися у стару борсучу нору. Сойколап вчасно їх знайшов і відкопав.

Шокований нявкіт перетворився на радісні вигуки. Вони його вітали! Раптом він відчув дотики Падуболапчиного та Вивіркострибчиного хутра.

Сестра притулилася носом до його щоки.

— Ти герой.

«Чи могли сліпі коти бути героями? — задумався Сойколап. — Мабуть…»

— Це було гарне Зборище, — нявкнув Вогнезір, коли вигуки затихли. — Воно нагадало мені про Велику Мандрівку, і я думаю, що воно ознаймить щасливий початок другого новолисту в нашому новому домі. Багато що змінилося, але ми все так само справжні вояки!

Справжні вояки! Сойколап немов пірнув у крижану воду. Він згадав, наскільки розгубленим почувався у битві проти Тіньового Клану — як сильно йому хотілося мати зір, як він гостро розумів, що ніколи не зможе захищатися по-справжньому. Зореклан теж це бачив, і тому вони вирішили, що він має стати медикотом.

Проте Сойколапові не хотілося розради. Він хотів, щоб усе було по-іншому. Новак повернувся до лісу й подався назад до табору. Не мало значення, що всі провідники Кланів називали його героєм. Він ніколи не стане справжнім вояком.

* * *

Коли Сойколап повернувся, Ночехмара ще спала біля Бризолапа та Леволапа.

— Зборище вже закінчилося? — сонно нявкнула вона, коли Сойколап увійшов до кубла.

— Майже, — відповів новак. — Інші теж скоро вернуться. Напевно.

Сойколап вслухався в дихання новаків і полегшено зрозумів, що воно глибоке й повільне. Тягар цього дня раптом навалився на нього. Він хотів просто згорнутися у своєму рідному гнізді, та Леволапові з Бризолапом це було потрібніше, ніж йому.

Натомість він вийшов з кубла і наскуб собі кілька жмутків трави. Тоді втиснув їх поміж старою ожиною за медичним кублом і зробив собі тимчасове гніздечко. Новак покрутився і згорнувся в ньому. Кігті досі боліли від копання. У них застряг ґрунт, проте кіт був надто втомлений, аби їх мити. Він просто поклав носа на лапи й заплющив очі.

— Сойколапе.

Від несподіваного нявкоту Листоплесої він аж підскочив. Медикішка стояла над ним.

— Усе гаразд? — спитав він налякано і вже почав вилізати з гнізда.

Листоплеса лагідно підштовхнула його лапою, аби він ліг назад.

— Не вставай, — нявкнула вона. До його лап торкнулося щось тепле й м’яке, і він почув запах свіжої миші. — Я подумала, що ти можеш бути голодний.

— Дякую, — промурмотів Сойколап.

— Ти сьогодні молодець.

Коли вона розвернулася й пішла геть, Сойколапові в думки прокралося дивне відчуття. Було щось не так у тому, як Листоплеса з ним говорила. Так, ніби вона його остерігалася.

Ні. Мабуть, йому здалося.

Він тільки зараз зрозумів, наскільки був голодний. Коти Клану ще не вернулися зі Зборища, і Сойколап насолоджувався тишею в улоговині. Без жодних зайвих думок він з’їв свою мишу і знову влігся спати.

* * *

Сойколап розплющив очі. Він не очікував, що побачить сон. Та все ж ось він тут, у незнайомому місці, стоїть на сухому піщаному березі у вузькій та високій балці. Над ним нічне небо простягнулося чорною рікою, всипаною зорями. Ніде не було ані кущів, під якими він міг сховатися, ані м’якої папороті, обвішаної густими запахами здобичі, — лише кілька сухуватих чагарів і гладкі каменюки, що відкидали круглі тіні, схожі на калюжі на землі. У носі залоскотав знайомий запах.

Вогнезір.

Сойколап роззирнувся довкола, шукаючи Громового провідника. Проте Вогнезора ніде не було видно.

Раптом із коріння дерева на дальньому кінці балки почувся тихий нявкіт.

Хутро наїжилося. Сойколап зацікавлено подався вперед і побачив, що між чорними погнутими корінням зяє вхід. Постать Вогнезора, підсвічена місячним промінням, вирізнялася на чорному тлі. Сойколап пригнувся попід товстий корінь.

— Я зможу! — нявкнув Вогнезір.

Що він тут робив? До кого він звертався? Сойколап визирнув з-над кореня. Він побачив постать якогось старого кота, що сидів у тінях під деревом.

— Іноді доля одного кота — це не те саме, що доля цілого Клану, — крекнув старигань.

Думки Вогнезора затуманилися від збентеження. Сойколап відчував їх, як мряку. Дихання Громового провідника пришвидшилося, коли кіт озвався ще раз, його голос раптом став плавний.

— Їх буде троє, кров від твоєї крові, і вони триматимуть силу зір у своїх лапах.

У вухах Сойколапа зашуміла кров. У голові спалахнув образ: він побачив себе разом із Леволапом та Падуболапкою, їхні очі сяяли, а шубки іскрилися силою. Із якоюсь жахливою, загрозливою певністю він знав, що старий кіт намагається сказати Вогнезорові.

Падуболапка, Леволап та він були тими трьома котами з пророцтва.

Його шкірою пробіг мороз, а хутро стало дибки. І водночас у лапах струмувало захоплення. Це була його доля — і Вогнезір знав це весь час, але вирішив не розкривати. Чому? Бо він боявся мати трьох настільки сильних котів у своєму Клані?

Сойколап притлумив мурмотіння, що здіймалося всередині. Він знав, що коти не повинні його побачити. Раптом йому вже не важило, що він був сліпий чи що не міг взяти участі в змаганнях. Усе це не важило перед лицем пророцтва, яке обіцяло йому та його брату і сестрі таку долю, про яку ніхто ніколи й не мріяв. Листоплеса не дарма його остерігалася. Весь їхній Клан повинен остерігатися. І не лише його, а й Леволапа та Падуболапки.

Одного дня ми станемо такі могутні, що будемо наказувати самому Зореклану!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.