Erin Hunter

WARRIORS

The New Prophecy

Book Six: Sunset

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Нове пророцтво»

Книга шоста: «Захід»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2020

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., дизайн, 2020

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-89-3

Аннотація

Ожинокіготь розривається між двома світами — реальним і потойбічним, де блукає його батько Тигрозір. З кожним днем йому все важче приховувати свою таємницю і притлумлювати жагу до влади, яку так вміло розпалюють в ньому батько і брат. Зрештою, йому таки випадає шанс отримати бажане. Та чи варте воно такої ціни? Чи розуміє Ожинокіготь, що від його вибору залежить доля усіх лісових котів?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраворудий кіт.

Воєвода

Сіросмуг — великий пухнастий сірий кіт.

Медикицька

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками.

Вояки
(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.
Піскошторма — блідо-руда киця.
Хмарохвіст — білий пухнастий кіт із упертою вдачею.
Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.
Золошуб — сірий плямистий кіт.
Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.
Дощовус — сірий кіт із блакитними очима.
Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.
Вивіркострибка — яскраво-руда кицька із зеленими очима.
Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.
Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Новаки
(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Білолапка — струнка зеленоока киця.
Березолап — коричневий кіт із бурштиновими очима.

Королеви
(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.

Старійшини
(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.
Золотоквітка — біло-руда кішка.
Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними як смола лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Вохрошубка — норовлива темна кицька із зеленими очима.
Кедросерд — темно-сірий кіт.
Дубошуб — невеликий коричневий кіт.
Горобинокіготь — рудий кіт.

Королеви

Маківка — довгонога світло-коричнева кішка.

Старійшини

Носошморг — невеликий сіро-білий кіт, колишній медикіт Клану.
Валун — худий сірий кіт.

Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка із сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикішка

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Шулікокриг — сильний кіт із лискучим темним хутром та блакитними очима.
Діжкохвоста — огрядна темно-коричнева кішка із зеленими очима.
Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.
Повхозуб — невеликий брунатний смугань.
Шуваровус — чорний кіт.

Королеви

Мохошубка — муруга кішка.
Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Новаки

Буколап — світло-коричневий кіт.
Брижолап — світло-сірий котик.

Старійшини

Плющохвоста — смугаста кішка з бурим хутром.
Важкоступ — опасистий смугастий кіт.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатно-смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.
Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.
Воронокрил — дрібний темно-смугастий кіт із бурштиновими очима.
Ночехмара — чорна кішка.
Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Королеви

Білохвістка — невелика біла кішка.

Старійшини

Ранньоквітка — муруга кішка.

Коти поза Кланами

Димок — мускулястий сіро-білий кіт, який мешкає на конярці.
Маргаритка — кішка з довгим кремово-коричневим хутром.
Пушинка — невеличка сіро-біла кішка, яка живе з Димком на конярці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Пролог

Ніч важко залягла над лісом. Вітру не було. Висока трава тихо шелестіла обабіч стежки, якою в тінях прокрадався масивний смугастий кіт. Він зупинився, нагостривши вуха й примруживши бурштинові очі. На небі не було видно ні місяця, ні зірок, тільки стовбури повалених дерев, оброслі грибами, осявали неземним світлом голу землю під його лапами.

Кремезний кіт розтулив щелепи й покуштував повітря, хоч і не очікував почути запах здобичі. Він знав, що посмикування папороті ні про що не свідчило, а мерехтливі тіні, які він помічав краєм ока, зникли б водномить, якби він спробував на них наскочити. Тут не було голоду, він просто страшенно скучив за відчуттям того, як випускаєш кігті у здобич і відкушуєш перший теплий шматок свіжини після вдалого полювання.

Хутро на його шиї та загривку наїжилося, коли смугань відчув новий запах: котячий, але не такий, як у тих двох, із ким він зустрічався. Це був інший кіт, якого він знав ще віддавна. Кремезний вояк подався вперед, ідучи на запах; врешті ліс порідшав, і він опинився на краю галявини, омитої блідим світлом. Інший кіт побіг йому назустріч, прищуливши вуха й поширивши очі від жаху.

— Тигрозоре! — зіпнув він, зупинившись і скулившись до землі. — Звідки ти прийшов? Я думав, що я тут сам.

— Встань, Темносмуже, — голос смуганя бринів огидою. — Припини щулитись, ніби перелякане кошеня.

Темносмуг підвівся і кілька разів швидко лизнув своє хутро. Колись воно виблискувало, наче луска вгодованої рибини, зараз же поріділо і скуйовдилося.

— Я не розумію цього місця, — нявкнув він. — Де ми? Де Зореклан?

— Зореклан сюди не заходить.

Темносмуг поширив очі.

— Чому? І чому тут весь час темно? Де місяць? — Його тілом пробіг дрож. — Я думав, що ми будемо полювати на небі разом з нашими предками-вояками і спостерігати за Кланами.

Тигрозір ледь чутно зашипів:

— Таке життя нам недоступне. Але мені не потрібно, щоб зорі осявали мій шлях. Якщо Зореклан вважає, що вони можуть про нас забути, то вони помиляються.

Він відвернувся і протиснувся крізь кущ папороті, не перевіряючи, чи пішов за ним Темносмуг.

— Чекай, — засапано мовив темний кіт, пролазячи слідом. — Що ти маєш на увазі?

Кремезний смугань озирнувся. У його очах відбилося бліде світло.

— Вогнезір вирішив, що він переміг, коли Бич забрав мої дев’ять життів. Але він дурень. Між нами ще нічого не скінчено.

— Але що ти тепер можеш зробити Вогнезорові? — запитав Темносмуг. — Ти не можеш покинути цей ліс. Я знаю — я намагався. Та як далеко б не заходив, ці дерева ніколи не закінчуються і ніде нема жодного світла.

Тигрозір не відповів одразу. Він рушив далі крізь чагарі, а за ним дріботів Темносмуг. Менший кіт здригався від кожного шелесту папороті й кожної миготливої тіні, яка пролягала на його стежці. Раптом він зупинився, витріщивши очі, й розтулив рота, аби покуштувати повітря.

— Я чую запах Зорелома! — вигукнув Темносмуг. — Він теж тут? Зореломе, де ти?

Тигрозір зупинився й озирнувся.

— Не марнуй зусиль. Зорелом тобі не відповість. Ти ще почуєш тут сліди багатьох котів, але рідко зустрінеш когось. Можливо, ми й ув’язнені всі в одному місці, але кожен окремо.

— То як ти хочеш розібратися з Вогнезором? — запитав Темносмуг. — Він навіть не заходить у цей ліс.

— Я не буду з ним розбиратися, — голос Тигрозора перетворився на стишене загрозливе гарчання. — Це зроблять мої сини. Шулікокриг та Ожинокіготь покажуть Вогнезорові, що його битва ще не виграна.

Темносмуг глянув на свого колишнього провідника і швидко відвів погляд.

— Але як ти передаси Шулікокригові та Ожинокігтю, що вони мають зробити?

Тигрозір смикнув хвостом, змусивши його замовкнути. Він то випускав, то втягував кігті, переминаючи землю під собою.

— Я навчився приходити до них уві сні, — прошипів смугань. — І в мене є час. Весь час на світі. Коли вони знищать того шолудивого кицюню, я зроблю їх провідниками Кланів і покажу, що таке справжня влада.

Темносмуг здригнувся і сховався в кущі орляка.

— Вони не могли б знайти собі кращого вчителя, — нявкнув він.

— Вони стануть найвправнішими вояками в лісі, — вів далі Тигрозір, ніби й не почув Темносмуга. — Вони навчаться не відчувати жалю до будь-кого, хто спробує стати на їхньому шляху. І врешті-решт вони розділять цілу територію навколо озера між собою.

— Але ж Кланів чотири…

— А скоро буде тільки два. Два Клани чистокровних вояків, не розбавлені ніякими слабкими кицюнями. Вогнезір уже прийняв до себе ту непутящу купу хутра з конярки разом з її жалюгідними кошенятами. Хіба так має чинити провідник Клану?

Темносмуг схилив голову і згідливо прищулив вуха.

— Шулікокриг безстрашний, — схвально прогарчав Тигрозір. — Він довів це, коли вигнав борсука з території Річкового Клану. І він проявив велику мудрість, коли допоміг своїй сестрі стати медикішкою. Її підтримка стане йому в пригоді на шляху до провідництва, і Шулікокриг це знає. Він знає, що влада приходить тільки до тих, хто хоче її понад усе.

— Так, він воістину твій син, — слова Темносмуга лилися, мов дощова вода із широкого листка, проте, якщо Тигрозір його й чув, то однаково не звертав уваги.

— Що ж до Ожинокігтя… — примружив очі Тигрозір. — Він також хоробрий, проте засліплений вірністю тому дурню Вогнезорові. Ожинокіготь повинен навчитися не дозволяти нічому й нікому — ні своєму провіднику, ні вояцькому правильнику, ані навіть Зореклану — ставати на його шляху. Він здійснив мандрівку до Сонцеспаду і привів Клани до нового дому, заручившись усекотячою повагою. Сама тільки його репутація дозволить йому легко здобути владу. — Тигрозір випростався й заграв м’язами. — Я покажу йому, як це зробити.

— Я міг би тобі допомогти, — запропонував Темносмуг.

Тигрозір обернувся до нього з холодною зневагою.

— Мені не потрібна допомога. Чи ти не почув, що усі коти в цьому лісі живуть самі по собі?

Темносмуг здригнувся.

— Але тут так порожньо і тихо… Тигрозоре, можна піти з тобою?

— Ні, — у голосі Тигрозора чувся натяк на жаль, проте він не завагався. — Не намагайся йти за мною. Тут у котів немає ні друзів, ні спільників. Вони мусять самі ходити своїми темними стежками.

Темносмуг сів і обгорнув передні лапи хвостом.

— Куди ти зараз ідеш?

— Зустрітися із синами.

Тигрозір побіг геть. Його хутро мигтіло у блідому жовтавому світлі. Темносмуг залишився там, де сидів, пригнувшись у затінку папороті.

Перш ніж зникнути в лісі, Тигрозір озирнувся і востаннє промовив:

— Вогнезір побачить, що мій час ще не минув. Я переслідуватиму його через моїх синів, доки останнє життя не буде вирване з нього. Цю битву йому не виграти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Ожинокіготь стояв посеред галявини й дивився на те, що зосталося від Громового табору. Тоненький кігтик місяця висів над деревами, що оточували кам’яну лощовину. Його бліде світло відкривало зору витоптані гнізда, потрощену тернову загорожу біля входу і поранених котів Громового Клану, які поволі виповзали з тіней. Їхнє хутро стояло дибки, а очі були широченні від шоку. Ожинокіготь досі чув тупотіння борсуків, які тікали геть. Там, де вони пробігли, тремтіли чагарі. Однозір та вояки Вітряного Клану прийшли на допомогу саме вчасно.

Проте не від картини спустошення в Ожинокігтя наїжачилося хутро, а лапи примерзли до землі. Двоє котів, яких він уже й не сподівався колись зустріти, обережно ступали поміж розкиданих тернових шипів від загорожі. Вони не були поранені, їхні шубки лощилися, а очі поблискували тривогою.

— Бурешубе! Що ви тут робите? — гукнув Ожинокіготь.

Жилавий сірий кіт підійшов і поноськався з Ожинокігтем.

— Радий знову тебе бачити, — нявкнув він. — Я… я хотів пересвідчитися, чи ви знайшли, де оселитися. Але що тут відбулося?

— Борсуки, — відповів Ожинокіготь. Він роззирнувся навколо, гадаючи, кому з поранених і наляканих котів треба допомагати.

Струнка коричнева кішка, яка стояла біля Бурешуба, торкнулася хвостом довгої подряпини на плечі Ожинокігтя.

— Тебе поранили, — нявкнула вона.

Ожинокіготь смикнув вухами.

— Не страшно. Вітаю в Громовому Клані, Студне. Вибачте, що отак зустріли вас після довгої мандрівки, — він замовк і глянув на них обох. — У Племені Стрімкої Води усе гаразд? Я не очікував, що ви так скоро прийдете нас навідати.

Бурешуб кинув на Студню погляд — такий короткий, що Ожинокіготь мало його не проморгав.

— Усе добре, — нявкнув він. — Ми лише хотіли перевірити, чи знайшли ви новий дім, як обіцяв Зореклан.

Ожинокіготь роззирнувся навколо. Побиті коти бродили спустошеним табором.

— Так, ми його знайшли, — промурмотів він.

— Ти сказав, що на вас напали борсуки? — спантеличено запитала Студня.

— Вони прийшли сюди цілеспрямовано, — пояснив Ожинокіготь. — Зореклан знає, звідки вони тут узялися. Їх було більше, ніж я бачив за все своє життя. Вони повбивали б нас усіх, якби не прийшов Вітряний Клан.

Його лапи затремтіли, і він випустив кігті у заплямовану кров’ю землю, аби втримати рівновагу.

Бурешуб кивнув.

— Не завдавай собі клопоту тим, щоб розповісти зараз усе. Ми можемо чимось допомогти?

Ожинокіготь подумки подякував Зорекланові за те, що вони обрали саме цей момент, аби прислати його старого друга. Вони з Бурешубом багато пережили разом під час їхньої мандрівки до Сонцеспаду, і було дуже мало котів, яких він більше хотів би зараз бачити біля себе.

Вояк повернув голову на звук — із куща папороті на краю лощовини долинав тоненький писк.

— Потрібно знайти усіх котів, яких важко поранено. Дехто вже міг відійти до Зореклану, — застеріг він, глянувши на Студню. — Ці борсуки прийшли нас убити, а не вигнати.

Студня гідно витримала його погляд.

— Що б вони не зробили, я хочу допомогти. Я бачила такі звірства і раніше, від Гострозуба, пам’ятаєш?

Гострозуб був гігантським гірським котом, який тероризував Плем’я Стрімкої Води багато повень, доки не прийшли коти з лісу. Бурешубова сестра Перохвоста загинула, намагаючись убити лютого звіра.

— Ми зробимо, що треба, — пообіцяв Бурешуб. — Просто скажи, що нам робити. Ти тепер воєвода Громового Клану?

Ожинокіготь втупився у клаптик моху, який застряг у його передній лапі.

— Ні, — відповів він. — Вогнезір вирішив не призначати нового воєводу. Він хоче дати Сіросмугові ще часу, аби повернутися.

— Це жорстоко.

У голосі Бурешуба почулася співчутлива нотка, від якої Ожинокіготь аж скривився. Він не потребував жалості.

Раптом Студня завмерла.

— Здається, ти казав, що всі борсуки втекли, — прошипіла вона.

Ожинокіготь рвучко розвернувся, та тоді розслабився, побачивши знайому загострену чорно-білу морду, яка просунулася крізь зарості орляка.

Бурешуб легко торкнувся хвостом плеча Студні.

— Це Північ, — нявкнув він. — Вона не завдасть нам шкоди.

Він побіг до старої борсучихи, щоби привітатися.

Північ оглянула Бурешуба своїми куцозорими очима і нарешті кивнула.

— Друг-кіт із мандрівки, — прогуркотіла борсучиха. — Добре знову бачити тебе. а ця кішка з гірського Племені, так? — додала вона, вказавши мордою на Студню.

— Так, — нявкнув Бурешуб. — Це Студня, звіроловиця із Племені Стрімкої Води.

Він підкликав Студню хвостом; вона підійшла дуже обережно, ніби не могла повірити, що борсучиха їм не ворог. Ожинокіготь розумів її почуття. Він знав Північ не гірше за інших, проте важко було дивитися на її кремезний стан і не згадувати зажерливі щелепи, люті блискучі очі та небезпечні кігті, які роздирали котяче хутро, ніби молоде листя…

Почулися важкі кроки, і він, підвівши голову, побачив Північ коло себе. У її блискотливих очах видніли жаль і гнів.

— Надто пізно для мого попередження, — крекнула вона. — Не досить змогла я зробити.

— Ти привела Вітряний Клан нам на допомогу, — зауважив Ожинокіготь. — Без тебе нас усіх повбивали б.

Північ похилила голову. Біла смуга на її морді засяяла у блідому місячному світлі.

— Сором я відчуваю за свій рід.

— Усі знають, що ти ніяк не пов’язана із цим нападом, — сказав їй Ожинокіготь. — Ти завжди будеш бажаною гостею в цьому Клані.

Північ досі здавалася занепокоєною. Позаду неї Ожинокіготь помітив свого провідника, який стояв посеред галявини з Однозором та Вітряними вояками. Він рушив до них, махнувши Бурешубові та Студні хвостом, аби йшли за ним. За лисячий хвіст звідти, під викорчуваним терновим кущем Листоплеса схилилася над нерухомим тілом Золошуба. На мить Ожинокігтеві здалося, що сірий вояк загинув, проте раптом той смикнув хвостом. «Зореклан не забере сьогодні усіх наших вояків», — рішуче подумав він.

Вогнезорові груди досі важко надималися від запалу битви. Його вогнисте хутро було подерте, а з довгої рани на боці крапала кров. Ожинокіготь стривожився. Невже його провідник утратив іще одне життя? Так чи ні, він однаково був важко поранений. «Я допомагатиму йому до останнього свого подиху, — присягнувся Ожинокіготь. — Разом ми зможемо провести наш Клан через це і тоді станемо ще сильнішими».

Незважаючи на поранення, Вогнезорові очі були ясні, і він струнко сидів перед Вітряним провідником — Однозором.

— Дякую вам від імені всього Громового Клану, — нявкнув він.

— Не думаю, що у вас іще виникнуть якісь проблеми з борсуками, — відповів Однозір. — Але я можу залишити тут кількох вояків на чатах.

— Ні, дякую. У цьому немає потреби, — тепло в очах Вогнезора свідчило про давню дружбу між цими двома котами. Ожинокіготь подумки подякував Зореклану за те, що напруга між ними, яку відчували всі, відколи Однозір став провідником Вітряного Клану, здавалося, зникла. — Твоїм воякам потрібна якась термінова допомога нашої медикішки? — додав Громовий провідник. — Якщо кого-небудь із них важко поранили, то вони можуть залишитися тут.

Ожинокіготь глянув на Листоплесу, яка досі сиділа біля Золошуба. Почувши Вогнезора, вона підвела голову і подивилася на Вітряних вояків. Ожинокіготь відчув укол співчуття: вона вишукувала лише одного кота. Два дні тому Воронокрил і Листоплеса покинули свої Клани, щоби бути разом, проте новина про напад борсуків привела їх назад додому. Ожинокіготь сподівався, що Листоплеса повернулася назавжди; тепер, коли стільки котів отримали поранення від борсуків, Громовий Клан потребував її ще більше.

Воронокрил втупився у власні лапи, ніби навмисне уникаючи погляду Листоплесої. У нього на боці видніла широка подряпина і бракувало хутра, проте кров уже не текла; він стояв на всіх чотирьох лапах. У Павотенога було роздерте вухо, а в Золоніжки, Вітряної воєводи, з плеча текла кров, проте жодна із цих ран не здавалася такою серйозною, аби завадити воякам повернутися до Вітряного табору.

— Я думаю, що ми всі достатньо здорові, аби вже повертатися, слава Зореклану, — відповів Однозір Громовому провіднику. — Якщо ти певен, що вам більше не потрібна наша допомога, то ми вже вирушимо.

Воронокрил кинув розпачливий погляд на Листоплесу. Вона підвелася і, залишивши Золошуба, подалася до Вітряного вояка. Вони стали трохи віддалік від інших котів, прихиливши голови одне до одного. Ожинокіготь мимохіть чув їхню розмову, проте не рухався, щоб не збентежити їх.

— Бувай, Воронокриле, — промурмотіла Листоплеса, задихаючись від болю. — Нам… нам краще не бачитись більше.

Очі Воронокрила зблиснули, і на мить Ожинокігтеві здалося, що він почне заперечувати. Та вояк похитав головою.

— Твоя правда, — нявкнув він. — Ми б ніколи не змогли бути разом. Я ніколи не значитиму для тебе достатньо.

Листоплеса вчепилася кігтями в ґрунт.

— Ти значиш для мене більше, ніж можеш собі уявити.

Кінчик чорного Воронокрилового хвоста смикнувся.

— Ти медикішка. Тепер я розумію, що це означає. Нехай буде з тобою Зореклан, Листоплесо. Я ніколи тебе не забуду.

Вони поноськалися, проте цей ніжний дотик тривав усього мить. Тоді Воронокрил повернувся до своїх побратимів. Листоплеса провела його поглядом, затуманеним від болю втрати.

Золоніжка похмуро глянула на Воронокрила, а Ласкошуб демонстративно від нього відвернувся, проте Однозір нічого не сказав, лише зібрав усіх своїх вояків помахом хвоста і повів із табору.

— Ще раз дякуємо! — гукнув їм услід Вогнезір. — Нехай Зореклан освітлює вашу стежку.

Листоплеса стояла нерухомо, доки сіро-чорна постать Воронокрила не зникла в тіні дерев, а тоді перейшла через галявину до кубла Попелюшки. Дорогою вона підкликала хвостом Ясносерду, яка раніше допомагала медикішці з її обов’язками.

— Ти впевнена? — вагаючись, запитала Ясносерда.

— Звісно, — голос Листоплесої звучав надламно від виснаження і горя. — Кожен кіт у Клані поранений. Нам потрібні твої вміння.

Очі Ясносердої засяяли, і вона наче трохи забула про власну втому, подавшись слідом за Листоплесою до кубла.

— Це Бурешуб зі Студнею?

Ожинокіготь аж підстрибнув, коли почув охриплий голос. Біля нього з’явилася Вивіркострибка. Її темно-руде хутро було поплямоване кров’ю, а кінчик вуха роздертий.

— А ти сама не бачиш? — відповів Ожинокіготь і вже запізно зрозумів, наскільки грубо це прозвучало. — Вибач…

Вивіркострибка підійшла до нього впритул. Вона торкнулася кінчиком хвоста до його рота, аби він замовк, і прошепотіла:

— Дурний клубок хутра.

Ожинокіготь напружився, гадаючи, чи не приверзлася йому любов у зеленому погляді воячки. Позаду неї кіт побачив Золошуба, який пропалював його примруженими очима.

Вивіркострибка не помітила сірого вояка. Вона прошкутильгала повз Ожинокігтя до гостей, аби привітатися з ними.

— Дяка Зореклану, що ви прийшли, — нявкнула руда воячка, озвучивши Ожинокігтеві думки. — Зараз нам стануть у пригоді всі наші друзі.

В Ожинокігтя аж плечі опустилися від виснаження, коли він подумав, скільки всього належить зробити: полікувати рани, повідбудовувати гнізда, поповнити запаси свіжини…

— Ми поговоримо з Вогнезором, а тоді візьмемося до роботи.

Коли вони рушили до провідника, до них пришкандибав Шипокіготь. Із глибокої рани над його оком цебеніла кров.

— Бурешубе? — пробурмотів він і спантеличено похитав головою. — Ні, не може бути.

Брунатний вояк упав на землю, важко дихаючи. Вивіркострибка поклала хвіст йому на плече і сказала лежати спокійно, доки медикішка не огляне його рани. Ожинокіготь повів Бурешуба та Студню далі до Вогнезора.

Очі провідника поширилися від подиву.

— Бурешубе… І Студне! Що ви тут робите?

— Пізніше розповім, коли буде час, — нявкнув Бурешуб. — А поки що, Вогнезоре, скажи нам, що треба робити.

Вогнезір роззирнувся галявиною, ніби не був певен, із чого починати.

— Треба дати раду з вояцькими кублами, щоб ті, кого поранено найбільше, могли поспати… але треба також поставити на місце загорожу навколо входу.

Табір було зруйновано вщент, і мало хто з котів Громового Клану мав достатньо сил, аби починати його відбудовувати. Золошуб розпластався на землі, у нього текла кров з боку та передньої лапи, а Листоплеса прикладала йому до ран павутиння. Хмарохвіст пришкутильгав до неї, не торкаючись до землі передньою лапою; у нього бракувало кігтя, а з рани чвиркала кров.

— Привіт, Бурешубе, — нявкнув він, проходячи повз, ніби ця ніч і так уже його достатньо ошелешила, аби він ще дивувався зустрічі зі старим другом. — Листоплесо, можна мені шматок цієї павутини?

Позаду нього проходила Піскошторма, похиливши голову від утоми й волочучи хвіст по землі. Вона завмерла, помітивши Листоплесу, а тоді обернулася до Вогнезора із запитальним поглядом.

— Листоплеса тут? — нявкнула вона. — Що сталося?

Вогнезір похитав головою, аби вона заспокоїлася.

— Ми поговоримо з нею пізніше, — пообіцяв він. — Вона вдома, і це все, що зараз важливо.

— Вогнезоре! — долинув крик із протилежного краю галявини. — Вогнезоре, ці стервоїди вже пішли?

Ожинокіготь обернувся й побачив трьох старійшин — Мишошубку, Злотоквітку і Довгохвоста. Вони обережно ступали в темряві, спускаючись кам’яним насипом, який вів до виступу біля кубла провідника. Старійшини ховалися там, доки внизу палала битва. Голос належав Мишошубці. У неї на плечі бракувало клаптика хутра, у Довгохвоста із хвоста текла кров, а Злотоквітка була подерта з одного боку. Вона вела Довгохвоста за собою, обгорнувши його плечі своїм хвостом.

— Із вами все гаразд? — запитав Ожинокіготь, підійшовши їм назустріч.

— Усе добре, — прогарчала Мишошубка. — Якийсь борсук намагався видертися до Високого Виступу, але ми послали його вниз по камінню трохи швидше, ніж йому хотілося.

— Що, як вони повернуться? — стривожено спитала Злотоквітка.

— Хай подумають двічі, — Довгохвіст випустив кігті, й Ожинокіготь побачив, що в них позастрягали темні жмутки борсучого хутра. — Мені не потрібен зір, щоби битися з борсуками. Я можу їх знайти за їхнім огидним смородом.

— Треба, щоб Листоплеса оглянула ваші подряпини, — нявкнув Вогнезір.

— Листоплеса? — уїдливо перепитала Мишошубка і витріщилася на медикішку. — Вона вже повернулася? Назовсім, чи поки той Вітряний вояк знову не почне коло неї ошиватися?

Ожинокіготь ледве стримався, аби не сказати щось грубе у відповідь. Він знав, що Мишошубка поводилася так суворо лише через те, що була налякана і поранена.

— А це хто? — Мишошубка підійшла до Бурешуба й оглянула його примруженими очима. — Бурешуб? Що він тут робить?

— Просто прийшов у гості.

Бурешубові зробилося мулько від підозріливого тону старійшини.

Мишошубка закректала, ніби не до кінця вірила у дружні наміри Бурешуба.

— Ти належав до Річкового Клану, перш ніж нас покинути. Чому ти зараз тут, а не там?

— Мишошубко, не будь такою невдячною! — обурено нявкнула Вивіркострибка. — Ми повинні радіти кожному коту, який готовий допомогти. До того ж Бурешуб наполовину з Громового Клану, пам’ятаєш?

Бурешубовим батьком був Сіросмуг — Громовий воєвода, якого спіймали Двоноги перед тим, як коти покинули ліс.

Мишошубка наїжачилась на Вивіркострибку, та не встигла нічого відповісти, бо її перебив крик Папоротехмарки, яка бігла через потрощені тернові гілки, розсипані біля входу до лощовини.

— Порохошубе, де ти?

Ожинокіготь підбіг до кішки, коли та зупинилася біля входу, роздивляючись темний табір і гукаючи свого партнера.

— Ожинокігтю, ти не бачив Порохошуба? — запитала вона.

— Ще ні. Ходімо, я допоможу тобі його шукати.

— Навіщо я його покинула?! — заскімлила Папоротехмарка. — Не варто було залишати табір!

— Але ти була потрібна Маргаритці, — нагадав їй Ожинокіготь. — Вона не впоралася б сама, і тобі теж було значно безпечніше залишатися за межами табору. Не забувай, що Маргаритка не так довго прожила у Клані й ще не може битися настільки добре, щоб захистити і себе, і кошенят.

Папоротехмарка похитала головою, ніби й не слухаючи його.

— Порохошуб не міг померти, — нявкнула вона.

— Ми його знайдемо, — пообіцяв Ожинокіготь, а подумки помолився, аби Зореклан не покликав цього вояка до своїх лав сьогодні. Він почав шукати, крокуючи галявиною поміж розкиданими рештками загорожі, поступово віддаляючись до середини. У нього перехопило подих, коли він вловив запах Порохошуба і мало не перечепився через купу смугастого хутра, яка лежала в тіні кам’яної стіни. Очі в Порохошуба були заплющені, та, доки Ожинокіготь на нього дивився, він кілька разів смикнув вухами і пчихнув.

— Папоротехмарко, сюди! — гукнув Ожинокіготь.

— Порохошубе! Порохошубе!

Почувши голос своєї партнерки, Порохошуб розплющив очі й спробував підвестися. Папоротехмарка підбігла й одразу почала тертися і облизувати його з голови до лап. Порохошуб кволо замуркотів.

Ожинокіготь вирішив, що Порохошубові не настільки терміново потрібен огляд Попелюшки чи Листоплесої, якщо той може самостійно стояти. Тож він рушив назад на галявину, наміряючись почати відбудовувати потрощений табір, коли це побачив, що Березолап зайшов у лощовину слідом за Папоротехмаркою. У новака були обідрані задні лапи, а одне око не розплющувалося. Здоровим оком він гарячково роззирався з боку в бік, ніби досі очікував побачити в таборі ворожих борсуків.

Позаду нього разом зі своїми трьома кошенятами обережно йшла Маргаритка — кішка з конярки. Кошенята величезними очима дивилися на спустошені кубла та виснажених поранених котів. Помітивши Північ, яка стояла в тіні, Бубко вищирив зубки і загарчав. Він підступив на крок уперед, напруживши ноги і наїживши хутро.

Перелякано зойкнувши, Маргаритка кинулася до нього.

— Бубку! Що ти робиш? Тікай геть, доки та борсучиха тебе не вдарила.

— Боятися не треба, малий, — лагідно прокректала Північ.

Маргаритка спопеляла її поглядом, обгорнувши Бубка хвостом і відтягуючи його до інших котів. Ожинокіготь раптом зрозумів, що вона уявлення не має, хто така Північ.

— Усе гаразд! — гукнув він.

Листоплеса підійшла до кішки ще раніше за нього.

— Маргаритко, не хвилюйся, — нявкнула вона. — Північ — наша подруга. Ми з Воронокрилом зустріли її, коли були на пагорбах. Вона попередила нас про те, що її рід має напасти, і привела Вітряний Клан на допомогу.

— Але вона борсучиха! — крикнула Маргаритка.

Ожинокіготь підійшов, аби допомогти Листоплесій з поясненнями.

— Ми зустрічалися з Північчю під час нашої мандрівки до Сонцеспаду. Вона не завдасть нам шкоди.

— Нема чого боятися, — заспокоїв маму Бубко. — Я тебе захищу.

— Я впевнений у цьому, — Хмарохвіст підшкутильгав ближче і лагідно шпонькнув вухо кошеняти кінчиком хвоста. — Навіть дорослим котам іноді не вистачає хоробрості протистояти борсуку. Одного дня ти станеш великим вояком.

Бубко гордо виструнчив хвоста.

— Хто останній до ясел, той пацюк! — гукнув він до інших кошенят.

— Ні, стривайте! — крикнув Хмарохвіст їм услід. — Вам ще не можна туди.

— Чому ні? — спантеличено запитала Маргаритка. — Моїм кошенятам треба відпочити.

— Там тіло Попелюшки, — тихо нявкнула Листоплеса. — До ясел увірвався борсук, доки вона допомагала Карохвістці при пологах. — Її голос здригнувся, і медикішка важко глитнула. — Я намагалася її врятувати, але вона вже була на стежці до Зореклану.

Ожинокіготь витріщився на неї, не в змозі повірити власним вухам.

Попелюшка померла?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Ожинокіготь почувався так, неначе уся його кров перетворилася на кригу. Ніби було недостатньо, що хтось із їхніх вояків мав приєднатися сьогодні до Зореклану — вони ще й утратили медикішку. Він раптом усвідомив, чому Листоплеса попросила Ясносерду допомогти їй оглядати поранених вояків.

Мишошубка шоковано викрикнула:

— Але вона була така молода! У неї ще все життя було попереду.

Вивіркострибка підійшла і потерлася мордою об плече Листоплесої.

— Ми її не забудемо, — промурмотіла вона.

Ожинокіготь лише кивнув, не в змозі говорити. Листоплеса трохи постояла з опущеною головою, а тоді допомогла підвестися Шипокігтеві.

— Ходімо до мого кубла, — її голос звучав надламно, ніби вона ледве могла опанувати себе. — У мене там є більше павутини.

Медикішка пішла геть, лише раз озирнувшись подивитися, чи йде за нею вояк.

Раптом Ожинокіготь краєм ока помітив якийсь рух у темряві. Повернувшись, він побачив Косариконога і Білолапку, які повільно прямували до них. Косариконіг підкликав його хвостом; Ожинокігтеві довелося докласти зусиль, аби поворушити занімілими лапами.

— Що сталося? — запитав він.

— Ходи подивишся.

Косариконіг повів його до стіни, до місця неподалік від чорного ходу, яким вилізли Маргаритка та її кошенята. У тінях лежала непорушна купа сіро-чорного хутра.

— Це Сажошуб, — прошепотіла Білолапка. — я думаю, що він помер.

В Ожинокігтя всередині все скрутилося. Хоч він і боявся, що Білолапка має рацію, та все ж торкнувся носом тіла юного вояка, сподіваючись його розбудити. Сажошуб не рухався. Його застиглі очі дивилися в нікуди.

— Нехай Зореклан освітить йому шлях, — промурмотів Ожинокіготь. Сажошубова сестра Карохвістка тільки-но народила кошенят. Як вона має пережити втрату брата?

Обоє молодших котів дивилися на Ожинокігтя так, ніби чекали від нього якогось наказу. Він величезним зусиллям змусив себе думати.

— Віднесіть його на середину галявини для чування, — нявкнув він. — Я піду пошукаю Дощовуса.

Потрібно було розповісти про це Сажошубовому братові. Можливо, він зможе допомогти їхній сестрі Карохвістці.

Ожинокіготь зачекав, доки Косариконіг і Білолапка піднімуть тіло Сажошуба, а тоді пішов на пошуки. Він ще не бачив Дощовуса після битви. Хвилювання пронизало його гострими кігтями: невже Дощовус теж загинув?

Та тоді він помітив сірого вояка під завалом тернових гілок, які колись захищали вояцьке кубло. Дощошуб лежав нерухомо, але, коли Ожинокіготь відтягнув з нього гілку, спромігся підвести голову.

— Борсуки… Вони пішли? — охрипло спитав вояк.

— Так, уже все минуло, — відповів Ожинокіготь. — Але, боюся, є погані новини. Ти можеш підвестися?

Дощовус застогнав, підібгав під себе лапи і зіп’явся на рівні поміж колючих гілочок. Він обережно балансував на трьох ногах, четверта висіла, зігнута під неприродним кутом, і Ожинокіготь вирішив, що вона зламана. Він підставив Дощовусові плече і повів його на середину табору, де вже лежав Сажошуб. Вогнезір, Вивіркострибка та кілька інших котів стояли навколо нього, похиливши голови.

Дощовус збентежено скрикнув, побачивши братове тіло. Підшкутильгавши до нього, він схилився й занурився носом у сіро-чорне хутро. Так він простояв кілька митей, а тоді підвів згорьований погляд.

— Я маю розповісти Карохвістці, — нявкнув вояк.

Вогнезір смикнув хвостом, аби його зупинити.

— Спершу треба, щоб тобі оглянули ногу. Хтось інший…

— Ні, — вперто перебив Дощовус. — Це маю зробити я. Сажошуб — наш брат. Їй треба почути це від мене.

Провідник завагався, та тоді кивнув.

— Гаразд, але після того відразу йди до Попелюшки.

— Вогнезоре, ти хотів сказати Листоплесої, — лагідно виправила його Піскошторма.

Вогнезір закліпав. Він був спантеличений від шоку й виснаження.

— Вибач, — промурмотів провідник. — Я досі не можу повірити, що Попелюшка померла.

Ожинокіготь співчутливо поглянув на нього. Громовий провідник мав дуже близькі стосунки з Попелюшкою. Її смерть мала завдати Вогнезору невимовного горя.

«Йому буде потрібна моя допомога», — подумав Ожинокіготь. Він узяв себе в лапи і, торкнувшись хвостом Вивіркострибки, промурмотів:

— Ходімо й принесімо тіло Попелюшки на галявину.

— Так, — нявкнула Вивіркострибка. — Дощовусе, якщо хочеш поговорити з Карохвісткою, ходімо з нами.

Вони втрьох рушили до ясел. Густий ожинник, що ріс біля стіни, був пошкоджений найменше. Вивіркострибка, Золошуб та Орлякошуб залишалися там упродовж усієї битви, захищаючи вхід, доки Карохвістка народжувала кошенят. Проламано було тільки один отвір — там, де вдерся борсук, який відкинув Орлякошуба й убив Попелюшку.

Маргаритка з кошенятами стояла біля входу. Хмарохвіст і Папоротехмарка були з ними, а Березолап лежав біля своєї мами, розпластавшись на землі. На якусь жахну мить Ожинокігтеві здалося, що новак помер від ран, та тоді він побачив, як швидко піднімаються й опускаються його груди. Папоротехмарка схилилася над сином і лагідно вилизувала йому плече.

Листоплеса і Ясносерда надійшли одночасно з ними. Листоплеса несла в зубах згорток трав, але поклала його, коли підійшов Ожинокіготь.

— Дяка Зореклану, що кубло Попелюшки було надто мале для борсуків, — нявкнула вона. — Усі трави і ягоди залишилися неторкнутими. — Її голос здригнувся, коли вона додала: — Ми можемо, будь ласка, перенести її тіло, щоби Клан почав чування над нею?

— Ми для цього й прийшли, — відповів їй Ожинокіготь.

Листоплеса вдячно кліпнула.

— Дякую, Ясносердо, — мовила вона далі. — Будь ласка, принеси для Березолапа трохи нагідок. а тоді скажи усім котам, які можуть ходити, щоби прийшли до мого кубла. Там буде легше їх лікувати. І дай мені знати, якщо хтось не зможе прийти сам — їх треба буде оглянути першими.

Ясносерда кивнула і пішла геть.

Листоплеса зайшла до ясел, а за нею одразу рушили Ожинокіготь, Вивіркострибка і Дощовус. Крізь ожину майже не пробивалося місячне світло, так що всередині було темно, мов у печері; Ожинокіготь скривився, наступивши на колючий пагін. Він ледве бачив Попелюшку, яка лежала на підстилці з м’якого моху. Її хвіст закрутився і прикривав ніс — здавалося, ніби вона просто спить.

Ожинокіготь підійшов ближче.

— Попелюшко?

На мить він подумав, що медикішка зараз підведе голову й відповість йому, проте, коли він торкнувся носом її хутра, воно було холодне.

Карохвістка лежала в найдальшому кутку ясел. Вона скрутилася, повернувшись до Попелющиного тіла спиною й затуляючи своїх кошенят. Її партнер Орлякошуб сидів біля неї, наїжачивши хутро. Почувши котів, він вищирив зуби й загарчав.

— Орлякошубе, все гаразд, — нявкнув Ожинокіготь. — Це лише ми. Нема чого боятися.

Орлякошуб розслабився, хоч і досі здавався занепокоєним, і присунувся ще ближче до Карохвістки. Листоплеса протиснулася повз Ожинокігтя і почала обережно тицяти носом молоду королеву. Ожинокіготь закліпав, чекаючи, доки його очі призвичаються до темряви, і нарешті побачив чотирьох кошенят Карохвістки, які сліпо ввіткнулися в її хутро. Карохвістка дивилася на Листоплесу порожніми від шоку очима.

Дощовус повернувся до Ожинокігтя.

— Що я можу їй сказати? — прошепотів він. — Вона вже й так настраждалася. Новина про Сажошуба її доб’є.

— Але в неї є Орлякошуб і Листоплеса, вони про неї подбають, — запевнив його Ожинокіготь. — Ну ж бо, краще, щоб вона почула це від тебе, ніж від когось іншого.

Дощовус кивнув, хоч і досі здавався невпевненим.

— Карохвістко… — почав він, лагідно торкнувшись сестриного плеча.

— Дощовусе, це ти? — нявкнула Карохвістка, повернувши голову і глянувши на нього. — Тебе поранили?

— Зі мною все буде гаразд, — відповів Дощовус. — Але в мене погані новини. Сажошуб… Він загинув.

Карохвістка втупилася в нього, ніби не могла зрозуміти, що він сказав. Тоді відхилила голову і пронизливо заволала:

— Ні! О ні!

Її тіло скорчилося в болісному спазмі. Ожинокіготь почув тихенький нявкіт кошенят, які були відірвані від її живота.

— Карохвістко, заспокойся! — нявкнув Орлякошуб. Він притулився до неї й почав облизувати її обличчя і вуха, аж доки Карохвістка не схилила голову на його плече. — Карохвістко, я тут, — мовив він. — Подумай про кошенят. Ти мусиш про них подбати.

— Як він загинув?

Голос королеви тремтів, проте вона підсунулася ближче до кошенят, щоб вони знову знайшли її тіло. Малюки підповзли і продовжили смоктати молоко, впираючись у материн животик своїми крихітними м’якенькими лапками.

— Його убив борсук, — відповів їй Дощовус.

— Сажошуб був хоробрим вояком, — нявкнув Ожинокіготь. — Тепер він уже в безпеці із Зорекланом.

Карохвістка кивнула і витягнулася, щоб лизнути Дощовуса.

— Дякую, що сказав мені.

Листоплеса підсунула свій листяний згорток ближче до юної королеви.

— Це огірочник, — нявкнула вона. — Він прибавляє молоко. — Медикішка завагалась, а тоді додала: — Якщо ти не зможеш заснути, я принесу тобі трохи макових зернят, але для кошенят буде краще, якщо ти впораєшся сама.

— Усе гаразд, не треба.

Карохвістка нахилилася і розжувала огірочник, кривлячись від смаку, проте проковтнула все.

— Орлякошубе, ти можеш знайти для неї трохи свіжини? — запитала Листоплеса. — Що ж до тебе, Дощовусе, то краще залишайся тут, а я огляну твою лапу.

Орлякошуб торкнувся носом до вуха Карохвістки, пообіцяв, що зараз повернеться, і вийшов із ясел повз тіло Попелюшки.

Карохвістка провела його поглядом.

— Це я винна, що Попелюшка померла, — її голос тремтів від горя. — Вона могла втекти від борсука, але залишилася допомогти мені.

— Ти не винна, — голос Листоплесої звучав незвично люто, й Ожинокіготь здивовано підвів на неї погляд. — Попелюшка виконувала свій обов’язок медикішки. Це був її вибір.

— Це правда, — нявкнула Вивіркострибка. — Карохвістко, подумай: якби Попелюшка тебе залишила, то борсук убив би і тебе, і твоїх кошенят. Ти б цього не хотіла, як і вона.

Карохвістка здригнулась і похитала головою.

— У тебе прегарні кошенята, — сказав Ожинокіготь, щоб її відволікти. Він оце вперше уважно оглянув наймолодших членів Громового Клану. — Ти вже їх поназивала?

Карохвістка кивнула.

— Оце Кротик, — вона кінчиком хвоста торкнулася голови найбільшого кошеняти. — Він єдиний із них хлопчик. Оце Медя і Мачинка. — Королева по черзі торкнулася блідо-коричневої смуганьки та плямистої кішечки, яка здавалася зменшеною копією самої Карохвістки. — А це Попелюшечка.

Ожинокіготь почув, як гучно вдихнула Вивіркострибка. Пухнаста сіра кішечка здавалася неймовірно знайомою, і він мимохіть кинув погляд на тіло Попелюшки позаду них. Листоплеса, яка стояла, схилившись над пошкодженою ногою Дощовуса, на мить застигла.

— Думаю, Попелюшці це б сподобалося, — тихо нявкнула вона, а тоді знову повернулася до своєї роботи.

— Вони всі здаються сильними і здоровими, — нявкнув Ожинокіготь. — Ходімо, Вивіркострибко, треба вшанувати Попелюшку.

Вивіркострибка затрималася на мить і кінчиком хвоста злегка торкнулася плеча Листоплесої.

— Тобі треба буде трохи відпочити, — нявкнула воячка. — Вигляд у тебе жахливий.

— У мене немає часу на відпочинок, — відповіла Листоплеса, не підводячи погляд. — Що мають робити поранені коти, коли я піду подрімати?

Вивіркострибка стурбовано на неї глянула.

— Але я за тебе переживаю. Я відчуваю, як тобі зараз важко.

Цього разу медикішка не відповіла. Ожинокіготь бачив, що Листоплеса просто хотіла, аби її залишили в спокої й вона могла далі лікувати Дощовуса. Він підштовхнув Вивіркострибку.

— Ходімо, — повторив вояк, а тоді, притишивши голос, додав: — Дай сестрі трохи спокою. Вона впорається, їй просто потрібен час.

Вивіркострибка досі здавалася схвильованою, проте обернулася у вузькому проході й взялася допомагати Ожинокігтеві виносити з ясел обм’якле тіло Попелюшки. Маргаритка з кошенятами досі тулилася біля входу поруч із Хмарохвостом і Папоротехмаркою. Ясносерда принесла нагідок і зараз займалася ранами Березолапа.

— Ти не можеш піти, — протестував Хмарохвіст. — Ваше з кошенятами місце тут.

Маргаритка похитала головою, спрямувавши погляд на загиблу медикішку.

— Моїх кошенят могли повбивати, — нявкнула вона. — Або я могла загинути, і що б тоді було з ними? Їм буде безпечніше в конярці.

Усі троє її кошенят обурено занявчали.

— А як же Двоноги? — не вгавав Хмарохвіст. — Ти прийшла сюди, бо боялася, що вони заберуть у тебе кошенят.

Маргаритка випустила кігті; у її очах читалося вагання. Та вона не встигла нічого сказати, бо в розмову встряла Ясносерда.

— Може, кошенятам уже не загрожують Двоноги? Зрештою, вони достатньо дорослі, аби якось стати в пригоді, наприклад, ловити щурів і мишей у повітці.

— Але ми не хочемо туди вертатися, — заскиглив Бубко. — Ми хочемо лишитись тут.

Маргаритка плеснула його хвостом.

— Ти не знаєш, про що говориш. Ти хочеш, щоб прийшов борсук і вбив тебе?

— Але ніхто з вас не постраждав, — зауважила Вивіркострибка. — Клан подбав, аби ви були в безпеці.

— Будь ласка, залиштеся, — попросила Папоротехмарка. — Тепер, коли настане новолист, життя буде значно простішим.

Маргаритка непевно на неї глянула.

— Ти можеш пообіцяти, що борсуки більше не вернуться?

— Цього ніхто не може пообіцяти, — відповів Хмарохвіст, — проте я впевнений, що ми нікого з них ще довго тут не побачимо.

Маргаритка похитала головою і почала підштовхувати кошенят поперед себе до ясел.

— Ходіть. Вам треба відпочити після такої жахливої ночі.

— Але ми не втомилися, — нявкнув Мишко.

Маргаритка не відповіла. Вона ще раз глянула на Хмарохвоста — її погляд був сповнений страху й невизначеності — і зникла в кущах.

За нею подалася Папоротехмарка.

— Я подбаю, щоб вона нормально розмістилася.

— Може, Маргаритка й має рацію, — нявкнула Ясносерда, не дивлячись на Хмарохвоста. — Вона знає, що краще для її кошенят, і, може, їм дійсно буде безпечніше в конярці.

Хмарохвіст уже розтулив рота, щоб заперечити, та знову затулив.

— Тобі не завадило б піти до кубла Листоплесої, — сказала йому Ясносерда, ніби більше не хотіла говорити про кішку з конярки. — Із того вирваного кігтя знову пішла кров. Тобі потрібно більше павутини.

Хмарохвіст глянув на вхід до ясел і пробурмотів:

— Гаразд, тоді я пішов.

Ожинокіготь повернувся до Попелюшки. Йому серце стисло від жалю, коли він поглянув на її лискуче сіре тіло, на блакитні очі, скляні й порожні. Вивіркострибка стояла біля нього з похиленою головою. Ожинокіготь побачив, як тілом воячки пробіг дрож, і притулився ближче, сподіваючись, що вона не відсахнеться. Вивіркострибка не поворухнулася, і якусь мить вони так і стояли. Він заплющив очі й вдихнув її солодкий знайомий запах.

— Ходімо, — тихо нявкнув Ожинокіготь. — Ніч скоро закінчиться. Пора для чування.

Вони з Вивіркострибкою знову підняли тіло Попелюшки, аби віднести його через галявину й покласти біля Сажошуба. Косариконіг і Білолапка сиділи, зарившись носами у сіро-чорне хутро вояка.

— Прощавай, — нявкнув Ожинокіготь, торкнувшись носом Попелющиної шубки. — Зореклан вшанує тебе.

— Ми будемо сумувати, — додала Вивіркострибка. — І ніколи тебе не забудемо.

Ожинокіготь хотів би присісти біля загиблої медикішки і відбути чування за нею, однак на нього чекало надто багато роботи. Він підійшов до Вогнезора, котрий досі стояв посередині табору з Бурешубом, Студнею та Північчю.

— Гадаю, треба почати з вояцького кубла, — нявкнув Ожинокіготь.

Північ кивнула Вогнезорові.

— Я йду вже, — мовила вона. — Уночі подорож хороша.

— Але ти, мабуть, втомилася не менше за нас, — відповів Вогнезір. — Залишся на трохи, щоб виспатись як слід.

Північ похитала своєю чорно-білою головою, роздивляючись потрощений табір.

— Більше робити тут нічого мені. Я повертаюся до морської печери, слухати удари хвиль на березі, шурхотіння вітру в травах.

— Громовий Клан знищили б, якби ти не привела нам на допомогу Вітряний Клан. Ми ніколи не зможемо віддячити тобі за це сповна.

— Не потрібно віддяки. Надто пізно попередження прийти. Мій рід не чує розмови про мир.

— Але чому? — запитала Студня, стурбовано поширивши очі. — Ми в горах ніколи не мали проблем із борсуками. Чи вони такі, як Гострозуб, — убивають котів як свою здобич?

Північ похитала головою.

— Мій рід не їсти котів. Але коти вигнали їх із територія, спочатку з Річкового Клану на другому боці озера, по тому звідси. Помсти хочуть вони і забрати свою територія.

— Я пам’ятаю, як Шулікокриг доповідав про це на Зборищі, — нявкнув Вогнезір. — Він був тим Річковим котом, який вигнав борсука.

Ожинокіготь різко вдихнув, уже готуючись захищати свого зведеного брата. Невже його Клан збирається звинувачувати Шулікокрига в нападі борсуків?

— Ми також вигнали борсучиху зі своєї території, — зауважила Вивіркострибка. — Разом із борсучатами. Подумати тільки, що я їй співчувала!

— Цікаво, чи означає це, що вони повернуться, — замислено промурмотів Вогнезір. — Патрулям доведеться дуже пильнувати.

— Мені також, — додала Північ. — Коли щось знаю, я прийти чи прислати звістку. Але зараз я вже йти, попрощатися з котами-друзями.

— Бувай, Півноче, — нявкнув Бурешуб. — Радий був знову тебе бачити.

Північ на мить зупинила на ньому свій погляд.

— Духи за тобою стежити, — сказала вона Бурешубові. — Зореклан і Плем’я Вічного Полювання. Важкою стезею ти йдеш, але вона ще не закінчена.

Сірий вояк схилив голову.

— Дякую, Півноче.

— Шкода, що ти мусиш іти, — нявкнув Ожинокіготь до борсучихи. Глянувши на свого провідника, він додав: — А ти не можеш облаштувати собі нору в лісі й залишитися з нами?

— Будь ласка! — підтримала його Вивіркострибка.

Стара борсучиха похитала головою. Її очі були повні мудрості.

— Це не моє місце, — сказала вона. — Проте Зореклан може привести нас знову на зустріч.

— Сподіваюся, — нявкнув Ожинокіготь.

— Тоді до побачення, — Вогнезір поважно схилив голову перед Північчю. — Громовий Клан завжди шануватиме тебе.

Провідник провів її до виходу, ніби також не хотів, аби вона вже йшла. Порохошуб та Піскошторма, які збирали колючки навколо розтрощеної загорожі, зупинилися, аби попрощатися.

Стоячи поруч із Вивіркострибкою та Бурешубом, Ожинокіготь проводжав поглядом Північ, яка покидала лощовину, плутаючись своїми широкими пласкими лапами в рештках тернової загорожі. Ось уже вдруге Громовому Клану, аби вижити, була потрібна допомога Півночі. Як вони могли залишатися в безпеці, коли борсучиха йшла так далеко, аж до Сонцеспаду? Ожинокіготь не був навіть певен, що він знову знайшов би її піщанисту скелю.

«Я не можу зупинятися, — сказав він собі. — Громовий Клан потребує мене зараз більше, ніж будь-коли. І я готовий віддати за нього свій останній подих».

Бурешуб відвернувся від темного лісу, в якому вже зникла борсучиха.

— Так, — нявкнув він, — що треба робити далі?

— Я думаю, що вже познаходили всіх котів, і Листоплеса з Ясносердою займаються пораненими. Але нам потрібно відпочити і набратися сил, — нявкнув Ожинокіготь. — Отже, треба розібратися зі спальними місцями та поповнити запаси свіжини.

— Ми зі Студнею підемо на полювання для Клану вранці, — пообіцяв Бурешуб. — Поки що я поремонтував би вояцьке кубло. Де воно?

«Гарне питання», — подумав Ожинокіготь. Він вказав хвостом на потрощене тернове деревце під дальньою стіною.

— Он там, — нявкнув вояк.

Гілки росли густо й низько, добре захищаючи від холодних вітрів та гололистових дощів. Проте борсуки проломилися через зарості, аби дістатися до котів, які намагалися заховатися всередині, тож це вже було не зовсім схоже на кубло.

Бурешуб кліпнув.

— Гаразд. То я пішов.

І він побіг у тому напрямку, який вказав Ожинокіготь.

— Студне, ти можеш піти глянути до старійшин, — запропонувала Вивіркострибка. — Їхнє кубло он під тою покрученою ліщиною. Якщо буде потрібна якась допомога, поклич мене.

Студня кивнула й побігла у тіні.

Ожинокіготь уже намірився йти допомагати Бурешубові, коли це підійшов Золошуб.

— Ти збираєшся на чування біля Сажошуба і Попелюшки? — спитав він Вивіркострибку.

— Ти йди, — нявкнула воячка. — Я хочу спершу допомогти з відбудовою кубла, але пізніше підійду з ними посидіти. Попелюшка і Сажошуб зрозуміли б мене.

Золошуб глянув на неї з болем в очах, ніби сприйняв її відмову на свій рахунок.

— Добре, тоді побачимось пізніше.

Він відійшов і сів біля інших котів, які зібралися навколо двох непорушних тіл.

Вивіркострибка легко провела хвостом по вухах Ожинокігтя.

— Ти не думаєш, що тобі варто піти до Листоплесої, аби вона оглянула ці порізи?

Незважаючи на все, що трапилося, вираз очей Вивіркострибки змушував Ожинокігтеве серце муркотіти, мов кошеня.

— Поки що ні, — сказав він їй. — У Листоплесої вдосталь роботи і дуже багато котів, які поранені значно сильніше за мене. Я допоможу Бурешубові з вояцьким кублом. Усі коти виснажилися, а скоро вже світанок.

— Тоді я подбаю про свіжину. Кагат, напевно, розтягнули, але в борсуків точно не було часу з’їсти нашу здобич. Може, мені вдасться зібрати достатньо, аби ми протрималися, доки патрулі не вийдуть на полювання. Якщо знайду щось їстівне, то принесу тобі трохи.

— Дякую.

Ожинокіготь провів поглядом руду воячку, яка подалася на інший бік галявини, а тоді рушив до решток вояцького кубла. Кожен м’яз у його тілі нив від болю, поріз на плечі пульсував, і взагалі він був настільки виснажений, що ледве переставляв лапи. Проте побратими і посестри його потребували. Він мусив знайти в собі сили їм допомогти.

Терен, під яким вояки облаштували своє кубло, ріс біля найвищої частини скелі, неподалік від розсипу каміння, що вів до Високого Виступу. Підійшовши ближче, Ожинокіготь побачив, що, хоча зовнішні гілки були потрощені й розкидані, внутрішні залишилися неторкнутими. Утім, воякам доведеться трохи потіснитися, доки на дереві не з’явиться новий поріст.

Підійшовши ближче, Ожинокіготь обережно обнюхав обламані зовнішні гілки. Тим часом з’явився Бурешуб, тягнучи за собою сплутане колюче гілля.

— Привіт, — засапано сказав він, поклавши колючки на землю, аби передихнути. Примруживши очі, кіт додав: — Ти не мав би зараз відпочивати? Вигляд у тебе побитий.

— Ми всі побиті, — зауважив Ожинокіготь. — Мені не можна зараз відпочивати. Надто багато треба зробити.

Бурешуб окинув поглядом галявину.

— Це точно.

Ожинокіготь торкнувся хвостом сірого Бурешубового хутра.

— Я радий знову тебе бачити, — нявкнув він. — Зореклан не міг би обрати кращого часу, аби тебе сюди прислати.

— Ну… тепер за мене заступається Плем’я Вічного Полювання.

— Чиїсь предки прислали тебе до нас. Мені неважливо чиї. Я просто вдячний.

До них саме надійшла Вивіркострибка, несучи пару мишей за хвости. Вона поклала свіжину їм до лап.

— Ось, — нявкнула вона Ожинокігтеві. — Поїж. Тобі потрібна сила. — Воячка підштовхнула другу мишу до Бурешуба. — Тобі теж, Бурешубе.

— Ні, дякую, — нявкнув сірий вояк. — Ми зі Студнею поїли дорогою сюди. Я зараз не голодний.

— Гаразд, якщо не хочеш, я віднесу її старійшинам. Я знайшла досить багато свіжини, — додала вона Ожинокігтеві. — Трохи потовчена, але до завтра згодиться.

Махнувши хвостом, Вивіркострибка підняла зайву мишу й подалася до старійшин.

Бурешуб пішов назад у кубло, а Ожинокіготь тим часом присів поїсти. Миша була сплюснута і замащена землею, ніби на неї наступила велетенська борсуча лапа, проте він був надто голодний, аби на це зважати. Вояк поглинув її за кілька швидких укусів, а тоді пішов допомагати Бурешубові розбиратися з терновими завалами. Із рани на його плечі знову пішла кров, коли він спробував відтягнути вбік поламані гілки. Шипи кололи лапи, дряпали боки, додаючи нові порізи.

Уже задкуючи з кубла й тягнучи за собою особливо вперту гілляку, Ожинокіготь відчув запах Вивіркострибки. Він впустив край гілки й обернувся. Воячка стояла позаду нього, тримаючи просочений клаптик моху.

— Я подумала, що тобі захочеться попити, — нявкнула вона й поклала мох перед ним.

— Дякую.

Він злизав воду, думаючи про те, що в житті ще не куштував такої смачної води. Вона просочувалася в кожну його клітину, наповнюючи енергією.

Коли вояк напився досхочу, Вивіркострибка підняла мох і лагідно притисла його до Ожинокігтевої рани на плечі. Їхні очі зустрілися. Він здригнувся від того, наскільки близько вона була.

— Вивіркострибко, вибач за все… — почав Ожинокіготь.

Вона провела кінчиком хвоста по його губах і промурмотіла:

— Усе добре.

Ожинокігтю здавалося, що він міг би стояти так вічно, тонучи в глибинах її зелених очей. Проте якийсь рух позаду неї відволік його увагу, і він побачив Золошуба, який витріщався на нього.

Сірий вояк облишив чування за загиблими друзями і зараз переходив галявину. За кілька митей він обернувся й зник за ожиною, що затуляла кубло медикішки.

Ожинокіготь відсторонився і глянув на Вивіркострибку.

— А як же Золошуб?

Йому не потрібно було казати більше: Вивіркострибка із Золошубом дуже зблизилися за останні повні, і сірий вояк мав усі підстави відчувати, що Ожинокіготь наступає йому на п’яти.

Вивіркострибка поклала мох.

— Не хвилюйся через Золошуба, я з ним поговорю, — у її очах був вираз жалю, проте не було жодної непевності. Вона торкнулася носом до Ожинокігтя. — Мушу принести води старійшинам. Побачимось пізніше.

Ожинокіготь провів її замріяним поглядом, а тоді знову взявся до роботи. Він не міг повірити, наскільки швидко все змінилося і наскільки мало вони з Вивіркострибкою мусили сказати одне одному. Усі їхні сварки, навмисні намагання образити одне одного — усе це зникло під час нападу борсуків, коли вони усвідомили, як турбувалися одне про одного. Їм навіть не потрібно було просити вибачення. Вони могли просто дивитися у спільне майбутнє.

Коли Ожинокіготь нарешті витягнув свою гілляку, із кубла з’явився Бурешуб. Він штовхав клубок із моху та колючок поперед себе.

— Радий бачити, що ви з Вивіркострибкою досі так добре ладнаєте, — нявкнув сірий вояк.

— Так, вона чудова кішка, — промурмотів Ожинокіготь. Він не хотів розповідати Бурешубові, що та близькість, яка була між ним і Вивіркострибкою, на деякий час згасла. — Може, віднесемо ці гілки Піскоштормі для вхідної загорожі?

— Гаразд, — Бурешуб усміхнувся, ніби зрозумів, що Ожинокіготь навмисне перевів тему розмови з Вивіркострибки. — Знаєш, — додав він, — я відчуваю те саме до Студні.

Він підняв за один кінець довгу гілку, проте вони не встигли пройти й кількох кроків, як Ожинокіготь помітив юну кішку Племені, яка прямувала до них із величезним згортком моху в зубах.

— Старійшини живі та здорові, — доповіла вона, поклавши свою ношу біля Ожинокігтя. — Листоплеса приклала павутиння до подряпин Мишошубки і дала їм усім по кілька макових зернят, щоб вони поспали. Вивіркострибка пішла набрати їм води.

— Дякую за допомогу, Студне, — нявкнув Ожинокіготь, кивнувши на клубок моху.

— Я витягнула це з кубла старійшин, бо там було повно колючок. Ніхто б уже на цьому не спав. Ти міг би підказати мені якесь хороше місце, де можна назбирати моху?

— Ти ще не надто стомилася? — запитав Ожинокіготь. — У тебе була довга мандрівка.

Студня смикнула вухами.

— Гадаю, що я почуваюся краще, ніж ти. До того ж ми не сильно гнали в дорозі. Уже минуло більше повні, відколи ми залишили Плем’я.

— Ми думали, що ніколи вас не знайдемо, — нявкнув Бурешуб.

— То як же ви знайшли? — спитав Ожинокіготь. Раптом він підскочив від несподіваного руху позаду нього, проте це був Орлякошуб. Вояк прямував до ясел, несучи в зубах здобич. — Плем’я Вічного Полювання вказало вам шлях?

Бурешуб і Студня перезирнулися.

— Якби ж то, — відповів Бурешуб. — Тоді ми прийшли б сюди значно раніше. Ми трохи поблукали горбами, а тоді натрапили на волоцюгу, знайомого з якимись котами, які живуть із кіньми. Ви їх знаєте?

— А, так, коти з конярки, — нявкнув Ожинокіготь. — Ми їх бачили. Одна з них навіть живе зараз тут зі своїми кошенятами.

Бурешуб здивувався.

— Ну, той волоцюга сказав, що вони йому розповіли про величезний натовп котів, який заселився на цій території. Ми зрозуміли, що то ви, і волоцюга показав нам, куди йти.

— То ви ще не були в Річкового Клану?

Бурешуб похитав головою, проте не встиг нічого сказати, бо Студня поторсала Ожинокігтя за плече.

— Пам’ятаєш про мох? Ваші старійшини чекають.

— Ой, звісно. Віднесемо це терня до виходу, і я тобі покажу.

Ожинокіготь і Бурешуб потягнули гілки до того місця, де Піскошторма, Порохошуб та Вогнезір лагодили загорожу. Студня йшла за ними зі своїм згортком моху.

— Он там, — вказав Ожинокіготь хвостом. У нього шкірою пробіг дрож, коли він згадав, як із лісових тіней надійшли борсуки, несучи за собою смерть. — Іди прямо, і між корінням побачиш багато моху.

— Я піду з тобою, Студне, — нявкнув Бурешуб. — Ми не знаємо, чи всі борсуки пішли звідси геть.

— Я поставив чати, — гукнув йому Вогнезір. — Має бути безпечно.

Провідник смикнув вухами на верхівку лощовини, де Ожинокіготь побачив темні постаті Хмарохвоста і Шипокігтя.

Бурешуб простежив за його поглядом, а тоді повернувся до Студні.

— Усе одно піду з тобою. Нам потрібно багато моху для кубла старійшин.

Вони зі Студнею рушили до лісу. Коли Ожинокіготь повернувся назад до табору, то помітив Листоплесу, яка виходила зі свого кубла. Дійшовши до Попелющиного тіла, вона зупинилася, схилила голову й зарилася носом у м’яке хутро своєї виховниці.

Ожинокіготь стояв достатньо близько, аби почути її слова.

— Пробач мені, Попелюшко. Я хочу посидіти біля тебе, але в мене стільки роботи. Я знаю, що ти б хотіла, аби я подбала про твій Клан.

Листоплеса підвела голову, зібралася із силами і підійшла до Ожинокігтя.

— Зайди до мене в кубло. Зараз, — нявкнула вона. — Твої рани потрібно полікувати.

— Але…

— Не сперечайся, Ожинокігтю. Роби, як я кажу, — на мить Листоплеса звучала так само вперто, як її сестра Вивіркострибка. — Подумай, скільки від тебе буде користі, якщо в тебе почнеться запалення?

Ожинокіготь зітхнув.

— Гаразд. Уже йду. — Коли юна медикішка проходила повз нього, він торкнувся її плечей кінчиком хвоста. — Дякую, Листоплесо. Тобто дякую, що повернулася. Ти потрібна Громовому Клану.

Листоплеса глянула на нього очима, повними жалю, а тоді подалася до своїх батьків, які стояли біля входу.

— Вогнезоре! — гукнула вона. — Я ще не оглянула твої рани.

Підходячи до кубла Листоплесої, Ожинокіготь помітив Золошуба, який саме виходив із-за ожинової завіси. Його пошкоджене вухо було обмотаним павутиною, і ще кілька шматочків були приклеєні до його боку та передньої лапи.

— Ти як? — запитав Ожинокіготь, коли вояк проходив повз нього.

Золошуб навіть не підвів очей.

— Нормально, дякую, — скупо нявкнув він.

Ожинокіготь дивився, як він переходив галявину до ясел, де із потрощеною ожиною поралися Орлякошуб та Косариконіг. Золошуб став до роботи біля них.

Біля розколини у скелі, де було кубло Листоплесої, у гніздечку з орляка спав Березолап, прикривши лапою ніс. Хоч він був іще новаком, та хоробро взяв участь у битві й допомагав захищати Маргаритку та її кошенят, коли вони тікали з лощовини. Облисілі рани на його задніх лапах були замазані товченими нагідками; ніздрі Ожинокігтя смикнулися, коли у них вдарив різкий запах пережованих трав.

З іншого боку розколини в папороті лежав Дощовус. Коли Ожинокіготь зайшов за ожинову завісу, вояк підвів голову і сонно моргнув.

— Привіт, Ожинокігтю, — його слова звучали ніби крізь сон. — Усе гаразд?

— Мусить бути. Як твоя нога?

— Не поламав, дяка Зореклану. Тільки вивихнув, — Дощовус сонно замуркотів. — Листоплеса її направила.

Його очі знову заплющилися, і він вмостив носа на передніх лапах.

Із розколини вийшла Ясносерда, тримаючи в роті жмуток трав. Вона кивнула Ожинокігтеві, а тоді нахилилася й обнюхала Дощовуса та Березолапа.

— Їм уже ліпше, — нявкнула вона. — Ожинокігтю, коли Листоплеса повернеться, передай їй, що я взяла трохи нагідок для Орлякошуба. Він працює у яслах, щоб не залишати Карохвістку саму.

— Гаразд, — відповів Ожинокіготь.

Він сів біля двох сплячих котів. Листоплеса повернулася за кілька митей, ведучи за собою Вогнезора. Вона обережно оглянула Ожинокігтя, а тоді лизнула глибокий поріз на його плечі.

— Це єдина серйозна рана, — нявкнула вона. — Приходь щодня її мені показати, добре? Почекай хвильку, зараз дам тобі трохи нагідок.

Вона спинилася, кілька митей просто дивилася в далечінь, а тоді глибоко вдихнула і зникла в розколині.

— Із нею все буде гаразд? — промурмотів Ожинокіготь до Вогнезора. — У нас нема ще однієї медикішки, яка подбала би про неї.

— Я скажу Вивіркострибці, аби приглянула за сестрою.

Листоплеса повернулася з листям нагідок і почала пережовувати його на кашку.

— Ми вже виходимо із запасів, — нявкнула вона, підвівши погляд. Із її рота стирчав кінчик листочка. — Хтось мусить піти зранку назбирати ще.

— Я про це подбаю, — пообіцяв Вогнезір. — Або… Ожинокігтю, може, ти міг би це зорганізувати? Знайди когось, хто не сильно поранений.

Ожинокіготь кивнув.

— Гаразд, Вогнезоре.

Вийшовши від Листоплесої, він помітив біля вояцького кубла Бурешуба; той підкликав його хвостом.

— Гадаю, на сьогодні ми все, — нявкнув сірий вояк. — Ми позабирали найбільші гілки, і я постелив свіжий мох. Трохи тісно, але ви всі тепер можете відпочити.

— А ви? — запитав Ожинокіготь.

— Ми зі Студнею ще не втомилися. Можемо постояти на чатах до ранку.

— Дякую.

Раптом Ожинокіготь відчув, як земля вислизає з-під його лап. Можливість лягти поспати змусила його нарешті усвідомити, наскільки він виснажився. Вояк торкнувся кінчиком хвоста до Бурешубового плеча, а тоді прослизнув повз нього до вояцького кубла.

Біля стовбура вистачало місця для котів, які були надто втомлені, аби сваритися за те, хто де спить. Косариконіг і Золошуб уже позасинали. Біля них Порохошуб і Папоротехмарка дрімотно ділилися язиками. Ожинокіготь стиха з ними привітався і пірнув у гніздечко з моху й орляка. За мить його вже чорною хвилею накрив сон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Листоплеса розплющила очі, які досі злипалися зі сну, і закліпала. Вона лежала посеред кам’яної лощовини біля Попелющиного тіла. Біля неї, зарившись носом у сіре хутро подруги, лежав Вогнезір. Він примружив очі й ніби поринув з головою у спогади про кішку, яка колись була його новачкою. Небо над лощовиною вже бралося блідо-молочними барвами світанку.

Розтуливши рота, Листоплеса спробувала востаннє вдихнути запах своєї коханої виховниці, проте відчула тільки смерть. Вона прийшла, щоби провести Попелюшку в останню путь тільки після того, як оглянула й полікувала всіх поранених котів. Проте втома її пересилила, і медикішка заснула. «Попелюшко, я навіть не змогла побути біля тебе нормально», — у відчаї подумала вона.

Листоплеса ніколи не зможе забути той сон, який побачила, коли втікла з Воронокрилом. Вона почула жахливий болісний крик Попелюшки, коли борсук наніс свій смертоносний удар. «Мені треба було залишитися тут», — карталася Листоплеса. Почуття провини розривало її борсучими пазурами.

Та хоч вона й повернулася до свого Клану, її думки все ще снували навколо Воронокрила. Листоплеса згадувала, як сяяли його блакитні очі, коли він зізнався їй у коханні. Згадувала біль у його голосі, коли Воронокрил зрозумів, що її місце — тут, а не з ним; її доля — бути медикішкою Громового Клану. Листоплеса постала перед жахливим вибором, та врешті-решт зрозуміла, що їй належить бути тут, у кам’яній лощовині. Вона покинула Воронокрила і водночас втратила Попелюшку. Все, що в неї залишилося, — це обов’язок перед Кланом.

Вона сіла, обережно, щоб не потурбувати батька, потягнула затерплі кінцівки й побачила Бурешуба, який стояв на чатах біля вояцького кубла. Студня стерегла табір разом із ним, але ближче до виходу. Інші коти вже почали прокидатися. Орлякошуб висунув голову з ясел та знову зник. За мить із вояцького кубла вийшли Ожинокіготь та Порохошуб і покуштували повітря.

Невдовзі старійшинам настане час віднести тіла Попелюшки та Сажошуба на поховання. Листоплеса схилила голову до Попелюшки, торкнулася мордочкою плеча виховниці й потерлася об її м’яке сіре хутро. Вона заплющила очі й спробувала відчути біля себе дух Попелюшки, та вояки Зореклану вже почали згасати у ранковому небі.

Попелюшко? Скажи, що ти все ще зі мною!

Листоплеса намагалася уявити, як її виховниця крокує між зорями, а об неї труться сріблясті шубки предків-вояків, проте запаху Попелюшки ніде не було. Невже Попелюшка покинула її через те, що вона залишила Громовий Клан заради Воронокрила? Невже вона більше ніколи не почує голос своєї виховниці, навіть уві сні?

«Попелюшко, вибач мені, вибач! — гукала вона. — Не покидай мене».

— Я впораюся. Мені не потрібен зір, аби нести моїх друзів.

Голос Довгохвоста перебив тривожну молитву Листоплесої. Вона розплющила очі й побачила, як до них наближаються троє старійшин. Мишошубка йшла попереду, а Злотоквітка вела Довгохвоста.

— Звісно, не потрібен, — погодилася Мишошубка. — Ми понесемо їх разом, не хвилюйся.

Вогнезір підвівся. Він рухався трохи незграбно через рани і втому. Із руїн новацького кубла вилізла Білолапка і тривожно роззирнулася, ніби хотіла пересвідчитися, що борсуків більше не було. Шипокіготь, який був виховником Сажошуба, підійшов до нього і востаннє торкнувся носом холодного сіро-чорного хутра.

— Ти був йому хорошим виховником, — тихо нявкнула Листоплеса, поділяючи його жаль за полеглим юнаком. — Він помер хороброю смертю, захищаючи свій Клан.

Поміж котами, які зібралися навколо померлих, прослизнув Дощовус. Листоплеса побачила, що він уже міг наступати на поранену лапу, хоча доведеться ще довго чекати, перш ніж розірвані м’язи повністю загояться.

— Не перевантажуйся, — застерегла його медикішка. — Ти так і будеш вічно кульгати, якщо не даси лапі загоїтися.

Дощовус кивнув і звернувся до Мишошубки.

— Я хочу допомогти. Будь ласка. Сажошуб був моїм братом.

Мишошубка схилила голову.

— Гаразд.

Вони з Дощовусом підняли тіло Сажошуба, а Злотоквітка і Довгохвіст понесли Попелюшку. Листоплеса мусила відступити назад і дати їм винести свою виховницю. Раптом до неї долинув запах Вивіркострибки, і вона відчула поруч тепло її хутра. Листоплеса прихилилася до сестриного плеча, вдячна за те полегшення, яке приносила її присутність.

Решта котів Клану стояла з похиленими головами, доки старійшини проходили повз розтрощену тернову загорожу до лісу.

Щойно вони зникли, Вогнезір почав організовувати патрулі. Вивіркострибка повернулася до Ожинокігтя, і вони удвох пліч-о-пліч подалися до вояцького кубла.

Листоплеса нагострила вуха. Вона думала, що Ожинокіготь та її сестра більше не були близькі. Медикішка озирнулася на Золошуба й побачила, що він також на них дивиться. Його розлючений погляд шокував її.

Раптовий напад страху за сестру накотив на Листоплесу крижаною хвилею. Вона пригадала той сон, в якому опинилася в темному незнайомому лісі, де не було жодних ознак присутності Зореклану. Там вона сховалася на краю галявини, спостерігаючи, як Тигрозір тренував своїх синів — Ожинокігтя та Шулікокрига — і вчив їх прагнути влади над своїми Кланами. За Ожинокігтем тягнулася жахлива спадщина, і Листоплеса не була певна, що він мав достатньо сили, аби опиратися зрадницьким настановам свого батька.

Чи слід їй було розповісти Вивіркострибці про цей сон? Вона зробила крок у бік сестри, та тоді відступила. У неї й так було вдосталь роботи з усіма пораненими вояками, а в обов’язки медикішки не входило втручання у стосунки інших котів. До того ж це не був сон від Зореклану, тож Листоплеса не могла знати напевне, що він означав і чи взагалі був застереженням про майбутнє.

Вона підійшла до Золошуба.

— Мені треба оглянути твої рани. Особливо розідране вухо.

Очі Золошуба блискали злістю; він так і не відводив їх від Вивіркострибки.

— Гаразд.

Вояк стояв нерухомо, доки Листоплеса обнюхувала рани на його боці й передній лапі та пильно оглядала вухо.

— Уже загоюються, — сказала вона. — Я дам тобі трохи макових зернят для кращого сну, якщо хочеш.

Золошуб похитав головою.

— Ні, дякую. Я впораюся.

Востаннє глянувши на інший бік галявини, він подався до Порохошуба та Косариконога, які відбудовували тернову загорожу.

Коли Листоплеса вже обернулася до свого кубла, то помітила Ясносерду, яка швидко крокувала кам’яною лощовиною, а за нею дріботіла її донька Білолапка.

— Листоплесо, мені піти назбирати трав? — запропонувала вона. — Ожинокіготь сказав, що я можу взяти на підмогу Білолапку.

— Це було б чудово, — відповіла Листоплеса.

Вона привітно кивнула Білолапці, яка здавалася схвильованою. «Мабуть, вона думає, що ліс кишить борсуками, — припустила Листоплеса. — І я її не звинувачую».

— Нам зараз понад усе потрібні нагідки, — мовила медикішка до Ясносердої. — Біля струмка їх росте багато.

Ясносерда кивнула.

— Я знаю хороше місце. Дяка Зореклану, що вже новолист.

Листоплеса відчула раптовий приплив вдячності до посестри. Її кольнуло почуття провини від спогаду про те, як вона вважала, що Ясносерда намагається зайняти її місце біля Попелюшки.

— Добре, що Попелюшка навчила тебе стільком речам, — нявкнула медикішка. — Мені зараз дуже потрібна твоя допомога.

Здорове око Ясносердої засяяло.

— Тоді ми пішли. Ходімо, Білолапко.

Махнувши хвостом, вона побігла до виходу з табору, а новачка поспішила за нею.

Листоплеса повернулася до свого кубла. Березолап, який прокинувся від шурхоту гілок, спробував підвестися, та тоді впав назад на своє гніздо з орляка.

— Не намагайся підвестися, — застерегла Листоплеса. — Мені треба оглянути твоє око.

Вона переймалася за Березолапа більше, ніж за будь-кого іншого. Він був занадто юний для такої лютої битви і ще не мав сили дорослого кота, яка б допомогла йому оговтатися після серйозних поранень.

Шрам навколо Березолапового ока почервонів і напух, крізь запалений м’яз виднілася лише цятка світла. «Йому дуже пощастило, що він не втратив око», — подумала Листоплеса й здригнулася, уявивши, як борсучі пазурі роздирають обличчя новака.

Прослизнувши до свого кубла, в якому зберігалися запаси, Листоплеса знайшла останні два листочки нагідок. Слава Зореклану, що Ясносерда пішла назбирати ще. Листоплеса винесла листочки надвір і розжувала їх, та коли спробувала прикласти кашку до Березолапового ока, він відсахнувся.

— Пече, — поскаржився новак.

— Я знаю, вибач. Але болітиме більше, якщо поріз запалиться. Ну ж бо, — спробувала підбадьорити його Листоплеса, — ти ж уже не кошеня.

Березолап кивнув. Усе його тіло напружилося, коли він налаштувався до процедури. Листоплеса приклала до рани нагідкову мазь і цього разу полегшено зітхнула, побачивши, як лікувальні соки затікають йому в око.

— Спробуй ще поспати, — мовила вона, коли оглянула рани на його задніх лапах. — Тобі потрібні макові зернята?

— Ні, я можу сам, — нявкнув Березолап, знову вмощуючись. — Ти передаси Золошубові, що я сьогодні не зможу піти на впоряд?

— Звісно, — відповіла Листоплеса.

Вона зачекала, доки Березолап знову засне, а тоді подалася до ясел, прихопивши огірочник для Карохвістки. Дорогою медикішка помітила Бурешуба та Студню, які саме повернулися до табору зі здобиччю, і зрозуміла, наскільки ж вона зголодніла. Листоплеса вже й не пам’ятала, коли їла востаннє. Мабуть, іще перед тим, як відчайдушно кинулася бігти до свого Клану разом із Воронокрилом.

Листоплеса підійшла до Бурешуба та Студні. Там уже був невеликий кагат свіжини, який свідчив про те, наскільки старанно попрацювали зранку їхні гості.

— Привіт, — нявкнула Студня. — Я саме збиралася принести тобі щось поїсти.

— Не треба, дякую. Я поїм тут, — відповіла Листоплеса, поклавши на землю огірочник. — Якщо тут є достатньо. Карохвістка і старійшини вже поїли?

— Я саме цим займаюся, — нявкнув Бурешуб. — Листоплесо, бери, що хочеш. Тут багато здобичі, а Піскошторма з Хмарохвостом також пішли на лови.

Він підхопив пару мишей і рушив до ясел.

Студня взяла ще трохи свіжини для старійшин, а Листоплеса обрала собі водяну мишу. Вона саме присіла, щоб її з’їсти, як підійшли Косариконіг та Золошуб.

Косариконіг кинув швидкий погляд на Листоплесу і ніяково кивнув.

— Радий, що ти повернулась, — пробурмотів він.

Листоплеса під його поглядом відчувала сором. Вона не хотіла ні з ким говорити про те, чому залишила Клан.

— Я теж рада, — сказала медикішка. а тоді, полегшено повернувшись до Золошуба, передала йому повідомлення від Березолапа. — Треба почекати ще кілька днів, перш ніж він знову зможе займатися.

Золошуб кивнув.

— Я піду його провідаю трохи пізніше, — пообіцяв він.

Листоплеса швидко доїла мишу і подалася до ясел. Сонце освітлювало дерева на верхівці лощовини; небом пропливали кілька білих легеньких хмаринок. Листоплеса була вдячна за тепло, яке проникало крізь її хутро. Поранені коти могли вже ніжитися на сонечку, доки їхні кубла чистили й ремонтували.

Поламані ожинові гілки повитягували з ясел минулої ночі, залишивши кілька прогалин, крізь які просвічувало сонце. Троє кошенят Маргаритки гралися навколо неї, ганяючись за сонячними зайчиками.

— Ось тобі, жахливий борсуче! — писнув Бубко.

— Забирайся з нашого табору! — гарчала Ліщинка, а Мишко плювався та показував зубки.

— Досить уже, — Маргаритка згорнула їх своїм хвостом і присунула ближче. — Якщо хочете так гратися, то треба вийти надвір. Ви заважаєте Карохвістці. Не забувайте, що в неї ще дуже малесенькі кошенята.

— Так, ми більше не наймолодші, — похвалився Бубко. — Ми скоро станемо новаками.

Маргаритка не відповіла, проте Листоплеса помітила непевний вираз в очах кішки.

Голова Бубка визирнула з-поза хвоста Маргаритки.

— Привіт, Листоплесо! — нявкнув він. — Де ти була? Ми за тобою скучили. Твій друг з Вітряного Клану лишиться з нами?

— Тссс, — цитьнула Маргаритка і поплескала Бубка по вухові кінчиком хвоста. — Не займай Листоплесу. Бачиш, яка вона зайнята?

Листоплеса вдячно кивнула Маргаритці; повен рот огірочника був хорошою підставою не відповідати. Вона прослизнула далі в ясла, шукаючи Карохвістку.

Юна плямиста кішка лежала калачиком у глибокому гнізді з моху й орляка, а четверо кошенят попритулялися до її животика. Орлякошуб сидів біля неї. Вони обоє закінчували снідати свіжиною, яку їм приніс Бурешуб.

— Привіт, Листоплесо, — сонно кліпнула Карохвістка. — Це огірочник?

— Так, — Листоплеса поклала листя біля подруги. — Тобі потрібно мати достатньо молока, бо чотирьох кошенят не так легко нагодувати.

— Вони ще гірші за голодних лисиць, — муркнув Орлякошуб, гордо дивлячись на своє потомство. Листоплеса тішилася, що він почав відходити від нападу і міг подбати про партнерку та кошенят.

— Вони гарні й здорові кошенята, — нявкнула Листоплеса. — Саме те, що потрібно Кланові.

Дивлячись на те, як Карохвістка пережовує огірочник, вона згадувала їхні спільні пригоди у старому лісі, коли вона ще була новачкою, а Карохвістка — безтурботною юною воячкою. Вони більше ніколи не зможуть бути настільки близькими, як тоді. Тепер Карохвістка стала матір’ю, а Листоплеса — медикішкою Громового Клану. Коли вона втекла з Воронокрилом, то на якийсь час збагнула, як воно — відмовитися від своїх обов’язків, проте серце привело її назад до рідного Клану.

Листоплеса відчувала, що між нею та Воронокрилом пролягла нездоланна відстань. У неї всередині все скручувалося від болю, та вона намагалася його заглушити. Листоплеса сама обрала життя медикішки — дороги назад уже не було.

— Спробуй зараз трохи поспати, — нявкнула вона до Карохвістки. — Орлякошубе, простеж, щоб вона відпочила.

Орлякошуб з любов’ю лизнув вушка Карохвістки.

— Обов’язково.

Листоплеса відвернулася й подалась на яскраве світло, а тоді зупинилася. Вона відкинула Воронокрила, її виховниця померла, а в її найкращої подруги тепер був партнер та власні кошенята. Навіть її сестра Вивіркострибка, яка колись ділилася з Листоплесою всім, знову повернулась до Ожинокігтя. Листоплеса бажала своїй сестрі щастя, проте водночас сумувала за тими часами, коли вона була для неї найближчою.

— О Зореклане! — промурмотіла вона. — Я віддала все заради вас. Сподіваюся, це те, чого ви хотіли.

* * *

Решту дня Листоплеса присвятила своїм обов’язкам. Ясносерда і Білолапка невтомно поповнювали запаси і до сутінків уже назбирали багато трав і ягід, а Листоплеса лікувала рани всіх котів у Клані. Коли її підопічні повернулися до своїх кубел, щоб відпочити, вона роззирнулася галявиною й побачила, що жахливі наслідки нападу почали зникати. Порохошуб зі своїми помічниками наносили тернових гілок на нову загорожу і вже наполовину її зробили, а Піскошторма та інші мисливці принесли вдосталь здобичі, аби наповнити кагат.

Листоплеса була виснажена, проте знала, що не зможе заснути. Замість того, аби повертатися до свого кубла, вона перейшла галявину і пройшла повз тернову загорожу. Лапи мимохіть повели її до озера, і нарешті медикішка вийшла на узлісся й поглянула на воду, що мерехтіла зорями.

На неї нахлинули спогади про ті ночі, коли вона втікала з табору на зустрічі з Воронокрилом. Тоді її лапи були легші за повітря; вона бігла крізь орляк до їхнього місця зустрічі.

Тепер усе було інакше. Горе і втрата обтяжували її, мов каміння. Вона сіла на купку сухого листя, а її погляд спочив на зоряній поверхні озера.

Минуло всього кілька митей, перш ніж Листоплеса побачила, що зорі на воді почали рухатися. Спершу медикішці здалося, що то просто вітер брижить поверхню, проте навколо було спокійно. Її тілом пробіг дрож. Угорі зорі Срібносмуги сяяли все так само — холодні, білі й нерухомі; проте на озері деякі клаптики води залишалися темні й порожні, а відображені зорі почали підпливати одна до одної, врешті сформувавши дві тонкі стежинки.

Листоплеса затамувала подих. Зорі перетворилися на дві смуги слідів від лап, збиваючись докупи на темно-синій воді.

Чи було це повідомленням від Зореклану? Вона спала? Раптом її погляд привернув якийсь рух на дальньому кінці зоряної стежки, і вона глянула понад озеро. Там з’явилися двоє котів. Вони віддалялися від неї, а за ними у сліди збиралися зорі. Спершу вони були просто незнайомими тінистими постатями. Листоплеса напружила зір, щоб їх розпізнати, очікуючи, що то будуть вояки Зореклану. Та коли постаті виясніли, вона побачила, що одною з них був темний широкоплечий смугань, а іншою — менша й стрункіша кішка з темно-рудим хутром.

Серце Листоплесої загупало. Це були Ожинокіготь та Вивіркострибка. Вони йшли геть пліч-о-пліч, настільки близько, що їхні шубки терлися одна об одну, а їхні сліди зливалися в одну мерехтливу стежину. Вони йшли все далі, а відбитки сяяли на темній воді. Тоді коти зникли в тінях, а відображені зорі порснули поверхнею озера, аж доки не зайняли свої колишні місця.

Листоплеса здригнулася. Зореклан знав, що вона хвилювалася через Ожинокігтя, що її довіру до нього похитнув той зловісний сон про Тигрозора. Мабуть, вони послали їй цей знак, аби показати: його доля була настільки тісно переплетена з Вивіркострибчиною, що ніхто не міг розділити їхні шляхи.

Отже, це означало, що Зореклан схвалює вибір Вивіркострибки? Якщо це дійсно так, то Листоплесій не було більше причин турбуватися через своє темне видіння з Тигрозором, який тренував своїх синів. Вона не мусила застерігати Вивіркострибку щодо її стосунків з Ожинокігтем. Їхнє майбутнє в лапах Зореклану.

Полегшення налетіло на неї теплим вітерцем, вона вмостилася поміж шурхотливого листя й одразу заснула.

І начебто вже за мить розплющила очі. Листоплеса досі лежала в лощовині, тіні листя танцювали навколо, букове гілля легенько хиталося на вітрі. До неї прилинув солодкий запах, і, підвівши голову, вона побачила Плямолистку. Кішка сиділа на корінні за хвіст від неї.

— Плямолистко! — вигукнула вона, вже знаючи, що спить. Раптом Листоплеса згадала той останній раз, коли говорила з плямистою кішкою, і скочила на лапи, аж трусячись від злості. — Ти мені збрехала! Ти сказала мені покинути Громовий Клан і піти з Воронокрилом. Попелюшка померла через те, що я залишила свій Клан!

— Спокійно, люба, — Плямолистка легко зіскочила з кореня і, підійшовши, потерлася мордочкою об плече Листоплесої. — Я сказала тобі слухати своє серце — а твоє серце належить твоєму Кланові. Тож ти врешті-решт таки послухала його.

Листоплеса спантеличено підвела на неї погляд. Воронокрил сказав те саме, перш ніж залишити її й повернутись до Вітряного Клану.

— Тоді чому ти не сказала мені, що мала на увазі саме це? — обурено запитала вона.

— А ти б послухала? — погляд Плямолистки був сповнений зболеної любові. — Ти мала обрати піти з Воронокрилом. То була для тебе єдина можливість зрозуміти, що це не твоя доля.

Листоплеса знала, що зоряна кішка мала рацію. Вона не розуміла, наскільки віддана своєму Клану, аж доки не спробувала його покинути.

— Але Попелюшка померла! — згорьовано повторила вона.

— Попелюшка знала, що це станеться, — нявкнула Плямолистка. — Вона знала, що цього не уникнути. Навіть Зореклан не може відвернути лапи долі. Тому вона не намагалася тебе зупинити. Чи ти думаєш, що все було б інакше, якби ти залишилася?

— Я знаю, що було б, — не вгавала Листоплеса. — Я ніколи б не покинула її, якби знала!

— Це тягар, який тобі доведеться довго носити, але я присягаюся, що ти не могла ніяк змінити те, що сталося з Попелюшкою.

Плямолистка притулилася ближче до Листоплесої. Та лагідного тепла кішки не вистачало, аби вгамувати її біль.

— Відколи вона померла, я не бачила її у своїх снах, — прошепотіла Листоплеса. — Я не відчувала її присутності, не чула її запаху та голосу. Мабуть, вона лиха на мене, інакше прийшла б.

— Ні, Листоплесо. Попелюшка любила тебе. Невже ти думаєш, що вона покинула б тебе, навіть після смерті? Зараз вона йде іншою стежкою.

Листоплесу заполонила нова тривога. Вона думала, що розуміє зв’язки між медикішкою та духами предків-вояків. Що це ще за «інша стежка»? Невже Плямолистка хоче сказати, що Попелюшка бродила тим темним лісом, в якому Листоплеса побачила Тигрозора?

— Що ти маєш на увазі? — запитала вона, наїживши хутро на загривку. — Де вона?

— Цього я тобі не можу сказати. Проте з нею все гаразд, обіцяю, і ти побачиш її знову — швидше, ніж тобі здається.

Голос Плямолистки затих. Її тепло розвіяв вітерець, а плямисте хутро зникло у згустках світла й тіней. Листоплеса більше її не бачила. Тільки запах залишився ще на мить.

Листоплеса розплющила очі й побачила, що поверхня озера досі мерехтіла нескінченними відображеннями зір. На неї накотила нова хвиля жалю за Попелюшкою. Чому вона мала померти? Чому вона не приходила до Листоплесої уві сні, як Плямолистка? Листоплесій хотілося рюмсати, мов покинуте кошеня.

Та замість цього вона підвелася й потягнулася.

— Де б ти не була, Попелюшко, — нявкнула вона вголос, — якщо ти мене чуєш, я обіцяю, що ніколи не покину наш Клан знову. Я тепер їхня медикішка, і я йтиму за твоїми слідами, аж доки і мені не прийде час приєднатися до Зореклану. — Повагавшись, Листоплеса додала: — Але, будь ласка, якщо я що-небудь для тебе важу, прийди до мене, коли зможеш, і скажи, що пробачаєш мені.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Холодний вітер пробудив Ожинокігтя, скуйовдивши йому хутро. Кіт широко й смачно позіхнув і підвів погляд. Крізь діру в терновій заслоні, яка колись захищала вояцьке кубло, проглядав клаптик блідого неба. Уже зароджувався світанок; час було ставати до роботи. Після хорошого сну без видінь Ожинокіготь почувався вже більш оптимістично.

Інші коти навколо нього теж почали прокидатися. Хмарохвіст підвівся і раптом скривився, необачно ступивши на лапу, якій бракувало кігтя.

— Борсуки! — форкнув він. — Очі мої не бачили б це поріддя!

Білий вояк прослизнув між двома гілками на галявину.

Ожинокіготь засинав поруч із Вивіркострибкою, вдихаючи її солодкий запах. Проте зараз воячки не було, залишився лише залежаний клаптик моху. Його шкірою пробіг дрож, коли він побачив, що Золошуба теж не було. Вояк підскочив — його поранене плече відізвалося пронизливим болем, — та не встиг вийти на галявину, як почув голоси Вивіркострибки і Золошуба. Він завмер за гілкою, щоб послухати.

— Золошубе, слухай, — голос Вивіркострибки звучав так, ніби вона намагалася стримуватися. — Ти мені дуже дорогий як друг, але нічого більшого я не хочу.

— Але я тебе кохаю! — мовив Золошуб і трохи невпевнено додав: — Ми були б чудовою парою, Вивіркострибко. Я знаю, що були б.

Ожинокіготь співчував сірому вояку. Він пригадав, як почувався сам, коли йому здавалося, що Вивіркострибка більше до нього не прихильна.

— Вибач, — відповіла воячка. — Я в жодному разі не хотіла тебе образити, але Ожинокіготь… Я думаю, що Зореклан послав нам спільну долю.

— Я не розумію, як ти можеш таке казати! — в голосі Золошуба почувся натяк на гарчання. — Ти ж сама казала, що неможливо довіряти коту з такою спадщиною. Він чудовий кіт, я знаю, але все одно він син Тигрозора.

Усе Ожинокігтеве співчуття миттю вивітрилося. Він запустив свої довгі закручені кігті у ґрунт. Невже його ніколи не оцінюватимуть за те, ким є він сам, а не за те, ким був його батько? а що гірше — невже Вивіркострибка теж не зможе йому довіряти, бо його батьком був Тигрозір?

— Я судитиму Ожинокігтя за його власними вчинками, — гарячково відповіла вона, — а не за тим, що зробив якийсь кіт ще задовго до мого народження.

— Я лише думаю про тебе, Вивіркострибко, — нявкнув Золошуб. — Я пам’ятаю Тигрозора. Його лапи були заплямовані кров’ю невинних котів. Ти знаєш, що він убив мою маму, аби заманити до нашого табору зграю собак?

Вивіркострибка пробурмотіла щось нерозбірливе, а тоді додала вже чіткіше:

— Але це не означає, що Ожинокіготь стане таким, як його батько.

Рухи позаду Ожинокігтя відволікли його, і він зрозумів, що інші вояки теж попрокидалися. Не бажаючи, аби його піймали за підслуховуванням, смугань швидко прослизнув поміж гілками на галявину.

Вивіркострибка повернулася до нього.

— Привіт, Ожинокігтю!

Надворі вже стало світліше, небо проясніло обіцянкою тепла, що розжене світанкову імлу. Проте Ожинокігтя тепло в очах Вивіркострибки зігрівало більше. Він підійшов і поноськався з нею, намагаючись не зважати на крижаний погляд Золошуба.

Потягнувшись, аби трохи розслабити плече, Ожинокіготь помітив Вогнезора. Провідник вийшов зі свого кубла над Високим Виступом і принюхувався до ранкового повітря.

— Вогнезоре! — гукнув він. — Досвітній патруль уже вийшов?

— Ні, а ти хотів би повести?

Ожинокіготь схилив голову.

— Звісно. Ідеш зі мною? — звернувся він до Вивіркострибки.

Вона кивнула.

— Я йду гляну, як там Березолап, — різко кинув Золошуб і рушив до кубла Листоплесої, не чекаючи на відповідь.

Вивіркострибка провела його стурбованим поглядом.

— Мені шкода робити йому боляче, — нявкнула вона. — Я думала, що він буде мені хорошим партнером, але це не так. Не знаю, як йому пояснити.

Ожинокіготь знав, що він нічого не міг сказати, аби їй покращало, тож просто притулився на мить до неї мордочкою. Але кого з них підтримає Клан — його чи Золошуба? Сірого вояка любили всі їхні побратими й посестри, а Ожинокіготь дружив найбільше з тими котами, які мандрували з ним до Сонцеспаду — проте всі вони, крім Вивіркострибки, належали до інших Кланів.

Раптом за ним зашурхотіло листя, і на галявину вийшла Ясносерда. Вона роззирнулася довкола, ніби шукаючи Хмарохвоста, а тоді нагострила вуха, помітивши його біля ясел. Білий вояк розмовляв з Маргариткою, а її кошенята намагалися на нього залізти. Ожинокіготь побачив сум у погляді Ясносердої й відчув укол злості. У Хмарохвоста, певно, бджоли в голові завелися, якщо він не бачив, якого болю завдавав Ясносердій, приділяючи стільки уваги тій кішці з конярки!

— Агов, Ясносердо, — нявкнув Ожинокіготь, удаючи, що нічого не помітив. — Хочеш піти з нами в досвітній патруль?

Ясносерда похитала головою.

— Дякую, але я вже пообіцяла зранку допомогти Листоплесій. Можна нам знову взяти Білолапку?

— Звісно. Це добра ідея — займати її чимось, доки Орлякошуб ще в яслах із Карохвісткою.

— Дякую. Тоді я піду її покличу, — Ясносерда вже рушила до новацького кубла, та раптом зупинилася й озирнулась. — Я дуже рада бачити, що ви з Вивіркострибкою знову разом, — тихо додала вона.

Ожинокіготь від подиву не здобувся на відповідь, а Ясносерда побігла собі далі, гукаючи Білолапку.

Ожинокігтеві вже кортіло вийти в ліс. Він просунув голову крізь гілки назад у кубло. Порохошуб саме прокинувся й обтрушувався від моху.

— Досвітній патруль? — нявкнув Ожинокіготь.

Порохошуб смикнув вусами.

— Буду за мить. Якщо Тіньовий Клан уже чув про борсуків, то міг замислитися й про те, аби відхопити частину нашої території, доки ми відходимо від битви.

Ожинокіготь думав про те саме. На кордоні з Вітряним Кланом не мало б бути проблем. Однозір привів вояків на допомогу, щоб вигнати борсуків; він не настільки лицемірний, аби скористатися зі слабкості Громового Клану. Проте Чорнозір, провідник Тіньового Клану, не проґавив би шансу розширити свою територію.

Гукнувши Косариконога до свого патруля, Ожинокіготь знову вийшов на галявину. Коли вояки приєдналися до нього, він повів їх крізь тернове сплетіння виходу до озера.

Доки вони вийшли з лісу, сонце вже піднялося над пагорбами. Озеро мерехтіло так яскраво, що в Ожинокігтя аж заболіли очі. Вітерець подув понад водою, скуйовдивши його хутро. Крокуючи повз озеро до струмка, який слугував кордоном між Тіньовим та Громовим Кланами, він усвідомив, як же йому було добре від того, що Вивіркострибка знову біля нього. Від сварок із нею він почувався так, ніби його хутро зачесане в протилежний бік.

— Йди наперед, — наказав він Косариконогові. — Перевір помітки Тіньового Клану до сухого дерева. Переконайся, чи вони на своїх місцях, і чекай нас там. — Коли Косариконіг побіг геть, Ожинокіготь звернувся до Порохошуба та Вивіркострибки: — А ми поновимо наші помітки і перевіримо, чи нема Тіньового запаху на нашій території.

Ожинокіготь повів патруль угору потоком аж до місця, де він звивався углиб Тіньових земель.

Порохошуб зашипів.

— Не можу повірити, що ми дозволили Тіньовому Клану залишити свої помітки тут, — нявкнув він і роздратовано смикнув хвостом. — Кордоном мав бути струмок. Це усім ясно.

Вивіркострибка закрутила хвоста.

— Спробуй скажи це Чорнозорові. Може, він навіть відпустить тебе з обома вухами.

Її колишній виховник форкнув і подався геть уздовж кордону. Вони встигли пройти не так багато, як раптом Ожинокіготь почув звуки кота, який біг поміж деревами десь попереду. Він підняв хвоста, даючи іншим сигнал зупинитися, а тоді покуштував повітря, проте все забивав запах Громового Клану.

Кущ орляка несамовито затрусився, і перед ними вискочив Косариконіг.

— Що ти робиш? — суворо запитав Ожинокіготь. — Я сказав тобі чекати біля сухого дерева. У тебе було недостатньо часу, аби…

— Я знаю, — перебив Косариконіг. Його груди важко надималися. — Але я знайшов дещо дуже дивне. Ви мусите піти подивитися.

— Що, вже? — зітхнув Порохошуб і закотив очі. — Сподіваюся, то не борсуки.

— Якісь проблеми з Тіньовим Кланом? — різко запитав Ожинокіготь.

— Ні, щось Двоножаче, — засапано відповів Косариконіг. — Я ще ніколи нічого подібного не бачив.

Він махнув хвостом, аби вони йшли за ним. Ожинокіготь перезирнувся з Вивіркострибкою і подався за Косариконогом, усе ще уважно стежачи, чи не помітить десь, бува, запаху Тіньового Клану за межами кордону. Він не відчував нічого, крім звичних поміток, аж доки Косариконіг не вивів їх на невелику галявину. Земля там була вкрита густим поростом папороті, свіжі зелені вайї розгорталися у променях блідого сонця.

Ожинокіготь відчув, як хутро на його плечах почало наїжуватися, коли він уловив новий запах.

— Лис, — прогарчав він.

— Але запах давній, — додала Вивіркострибка. — Лиса тут не було принаймні останні кілька днів.

Ожинокігтя це не переконало. Він помітив поміж папоротями вузеньку стежку з багатьма слідами від лап. Запах лисів тут був найміцніший, мабуть, ті мерзенні створіння часто ходять цією стежкою. Він закарбував собі в пам’яті перевірити пізніше, чи немає тут лисячої нори.

Косариконіг зупинився поодаль від лисячої стежки, за кілька хвостів від Тіньового кордону.

— Ось та Двоножача штука, — нявкнув він і вказав хвостом.

Ожинокіготь пробрався крізь папороть так, аби не ступати у сліди лисиць. Біля лап юного вояка щось блистіло. Це була якась продовгувата, тонка й блискуча річ, скручена в петлю і причеплена до палички, що стирчала із землі.

— Твоя правда, це якась річ Двоногів, — нявкнув Ожинокіготь. — Вони використовують цю блискучу штукенцію, аби будувати загорожі для своїх овець.

— І тут всюди запах Двоногів, — додав Порохошуб, наздогнавши їх. — Що ця річ тут робить? Для чого вона?

Косариконіг нахилився, аби обнюхати її ближче, проте Порохошуб відштовхнув його, перш ніж той устиг до неї торкнутися.

— Мишомізкий! — гаркнув вояк. — Тебе виховниця не вчила ніколи не сунути носа в незнайомі речі?

— Звісно, Мишошубка навчила мене всього, — відрубав Косариконіг, зиркнувши на старшого вояка.

— То не забувай це.

Вивіркострибка стала біля Ожинокігтя, і вони обоє ретельно оглянули петлю і палицю.

— А що буде, якщо ми до цього торкнемося? — запитала Вивіркострибка, зацікавлено вистромивши лапу.

Ожинокіготь перехопив її лапу хвостом.

— Не думаю, що ми хочемо дізнатися про це так, — застеріг він.

— Але ми ж маємо зробити що-небудь, — мовила Вивіркострибка. — Стривай. Спробуємо так.

Вона вхопила зубами довгу паличку.

— Обережно, — попросив Ожинокіготь.

Вивіркострибка смикнула вухами, а тоді обережно підкралася до Двоножачої штуки і тицьнула паличкою в блискучу петлю. Петля тієї ж миті затягнулася, міцно схопивши кінець палички. Косариконіг перелякано верескнув і відстрибнув назад, наїживши хутро і прищуливши вуха.

Ожинокіготь залишився на місці, проте його тілом пробіг дрож. Вояк заплющив очі, уявляючи, як якийсь кіт бреде собі стежкою, не підозрюючи про небезпеку, аж раптом його голова потрапляє в петлю і…

— Ця штука могла схопити кота за горло, — нявкнув він.

— Або задушити, — похмуро погодився Порохошуб.

Вивіркострибка впустила палицю.

— Пастка не призначена для нас, — зауважила вона. — Двоноги поклали її на лисячій стежці. Мабуть, вони так ловлять лисиць.

— Але нащо? — нявкнув Косариконіг.

Порохошуб знизав плечима.

— Вони божевільні. Усі Двоноги божевільні.

Ожинокіготь знову оглянув блискучу штуку, тоншу за вербову лозину, яка так тісно затягнулася навколо палички, що перерізала бліду зелену кору.

— Тепер вона нам не загрожує, — нявкнув він, — проте їх тут може бути більше. Нам потрібно про це доповісти і подбати, аби всі знали, чого стерегтися.

— Принаймні ми знаємо, що з ними робити, — Порохошуб кивнув своїй колишній новачці. — Чудова ідея, Вивіркострибко.

Зелені очі Вивіркострибки засяяли. Похвалу від Порохошуба було не так просто заслужити.

— Косариконоже, ти теж молодець, що помітив, — додав Ожинокіготь. Його живіт стиснувся від думки про те, наскільки легко юний вояк міг забігти прямо у пастку. — Треба вже повертатися, — сказав він. — Тепер мусимо дуже пильнувати, куди ми ступаємо. У лісі може бути повно таких штук.

* * *

Коли коти поверталися уздовж Тіньового кордону, Ожинокіготь пустив наперед Порохошуба. Вони з Вивіркострибкою пішли пліч-о-пліч, замикаючи патруль. Ожинокіготь намагався не давати їй можливості відволікати його. Він весь час мусив перевіряти запахи і пильнувати, чи нема ніде тих зловісних блискучих петель.

— Як думаєш, треба застерегти інші Клани про лисячі пастки? — спитав він її.

Вивіркострибка глянула на нього стурбованими зеленими очима.

— Ти думаєш про Шулікокрига, так?

— Ні, не тільки про Річковий Клан, — нявкнув Ожинокіготь, стримуючи своє хутро на загривку. — Вітряному Клану, мабуть, нема чого перейматися. Хіба що через той клаптик лісу на протилежному боці струмка. а от на території Тіньового Клану можуть бути пастки. Та, яку ми знайшли, була на самому кордоні.

— Нехай Вогнезір вирішує, казати їм чи ні, — відповіла Вивіркострибка. — Він, мабуть, розповість про це на наступному Зборищі.

Ожинокіготь зупинився і глянув на неї.

— Вивіркострибко, ми можемо це обговорювати так, щоб не кидатися одне на одного? Ти справді думаєш, що я хотів застерегти лише Річковий Клан через Шулікокрига?

Шулікокриг був його зведеним братом, сином Тигрозора, — котом, якому Вивіркострибка відмовлялася довіряти. Якщо Ожинокігтю з Вивіркострибкою судилося бути разом, то вони мали вирішити цю проблему раз і назавжди.

— Дійсно, я так подумала. — На його полегшення, Вивіркострибка відповіла щиро, проте в її голосі не було злості. — Ти знаєш, що я відчуваю до Шулікокрига.

— Але він мій брат, — нагадав їй Ожинокіготь. — Я не можу на це не зважати — так само, як не можу не зважати на те, що Вохрошубка — моя сестра, хоч вона і належить до Тіньового Клану.

Вояк задумався, чи був він цілком щирий. Вони ніколи не зустрічалися з Вохрошубкою у снах так, як із Шулікокригом, не ходили звивистими стежками на зустрічі з їхнім батьком Тигрозором. Вохрошубка ніколи не приєднувалася до них на цих зустрічах, де їх із Шулікокригом навчали бути провідниками своїх Кланів. Ожинокіготь знав, що ніколи не міг би розповісти ні Вивіркострибці, ані будь-кому іншому в Громовому Клані про той темний ліс і того темного вояка, який на нього чекав.

«Та це й не потрібно, — сперечався він сам із собою. — Вони ніколи б не зрозуміли. Є речі, яких Тигрозір може мене навчити, але це не означає, що я піду його шляхом, аби здобути владу».

— Вохрошубка не така, — не вгавала Вивіркострибка. — Вона ходила з нами у мандрівку. І вона наполовину з Громового Клану.

Ожинокіготь прикусив язика. Він хотів покінчити із цією сваркою, а не починати її знову.

— Подумай про це так, — сказав він. — Якби Листоплеса перейшла у Вітряний Клан за Воронокрилом, ти б любила її менше?

— Звісно, ні! — поширила очі Вивіркострибка. — Листоплеса могла б втекти хоч із цілим Вітряним Кланом, але вона все одно моя сестра.

— А Шулікокриг все одно мій брат. Як і Вохрошубка — моя сестра. Ми завжди будемо родиною, хоч ми і в різних Кланах. Тобі пощастило, що твоя сестра у твоєму Клані. Я віддав би все, аби моя родина була біля мене.

Вивіркострибка пильно вдивлялася в його обличчя.

— Гаразд, — нявкнула вона. — Мабуть, я це розумію. Просто мені деколи здається, що Шулікокриг для тебе важливіший за твоїх побратимів і посестер.

— Але це не так, — миттю відповів Ожинокіготь. — Я передусім вірний своєму Клану.

— Ожинокігтю! — перебив їх голос Порохошуба. Ожинокіготь розвернувся й побачив коричневого смугастого вояка, який пробирався крізь зарості орляка. Косариконіг вигулькнув прямо за ним. — Ми в патрулі чи де? Ви збираєтеся там цілий день язиками плескати?

— Вибач, — нявкнув Ожинокіготь і побіг до Порохошуба. Далі вздовж кордону повів він.

Порохошуб, Косариконіг та Вивіркострибка не відставали. Крокуючи вперед, Ожинокіготь сподівався, що його аргументи щодо Шулікокрига переконали Вивіркострибку краще, ніж його самого. Він сподівався, що, якби йому дійсно одного дня довелося обирати, він насправді зміг би поставити свій Клан понад братом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться тут під Високим Виступом!

Клич Вогнезора застав Листоплесу, коли вона виходила із кубла старійшин, де оглядала рану Мишошубки. Брунатна кішка досі скаржилася на затерпання, проте подряпини вже почали загоюватися, і не було жодних ознак запалення.

Листоплеса пройшла до краю галявини й зупинилася під виступом, на якому стояв Вогнезір і дивився на свій Клан. Піскошторма і Шипокіготь підвелися від кагату свіжини і підійшли ближче, а Хмарохвіст і Дощовус покинули свою роботу над терновою загорожею. Листоплесій було тривожно. Досвітній патруль щойно повернувся й пішов одразу до Вогнезора. Вони зустріли ще борсуків чи, може, побачили якісь ознаки того, що Тіньовий Клан хоче захопити частину їхньої території?

Намагаючись трохи вгамувати своє занепокоєння, Листоплеса сіла біля Папоротехмарки. Кішка привіталася з нею і схвильовано запитала:

— Як там Березолап?

— Одужує, — відповіла Листоплеса. Березолап був кошеням Папоротехмарки, єдиним зі свого виводку, хто пережив голод у старому лісі. Медикішка розуміла, наскільки його мати мала б перелякатися через такі рани. — Набряк навколо ока вже почав спадати. Але я б потримала його в себе ще кілька днів. Треба подивитися, чи не почнеться запалення.

Папоротехмарка вдячно лизнула її вухо.

— Ти чудова медикішка, Листоплесо. Я така рада, що ти повернулася.

«Я зовсім не чудова, — подумала Листоплеса. — Я покинула свій Клан!»

Старійшини повиходили з кубла і посідали біля кам’яної стіни, знервовано роззираючись, ніби очікували поганих новин. Бурешуб і Студня походжали на краю галявини, ніби не знали, варто їм тут бути чи ні.

Листоплеса підкликала їх до себе хвостом.

— Сідайте тут, — запросила вона. — Ви можете спокійно ходити на віча, доки тут живете.

Вдячно кивнувши, Бурешуб зі Студнею підійшли до неї. Маргаритка вивела своїх кошенят надвір, а Орлякошуб сів біля входу до ясел, де міг слухати Вогнезора, не відходячи далеко від Карохвістки.

Ожинокіготь та решта досвітнього патруля стояли разом біля підніжжя кам’яного насипу. Листоплеса бачила, як наїжилися їхні хвости та насторожилися їхні очі, ніби вони відчували близькість небезпеки.

— Коти Громового Клану, — почав Вогнезір. — Ожинокіготь із досвітнім патрулем знайшли дещо, про що вам треба знати. Ожинокігтю, розкажеш їм?

Ожинокіготь застрибнув на камінь.

— Ми знайшли пастку Двоногів на лисячій стежці, — нявкнув він. — Це петля з тонкої блискучої речовини, причеплена до палиці, яка стирчить із землі. Коли ви торкаєтеся петлі, вона затягується. Якщо кіт потрапить у таку пастку, він може померти.

Ожинокіготь ще не встиг договорити, як коти почали обурено нявчати. Золошуб присів, настовбурчивши хутро на загривку, ніби готувався вистрибнути на ворога, а Білолапка перелякано притиснулася животом до землі. Біля неї стояв Хмарохвіст, вищиривши ікла й махаючи хвостом.

Понад галасом пролунав голос Мишошубки:

— Ці пастки є по всій території?

Ожинокіготь махнув хвостом, закликаючи до тиші. Листоплеса подумала, наскільки він схожий на справжнього лідера, стоячи на тому камені. Неважко було уявити, як він стане воєводою Клану. Чи має Вогнезір рацію, коли сподівається, що Сіросмуг повернеться? Чи не краще для Клану прийняти, що він помер, і призначити нового воєводу?

— Ми знайшли тільки одну пастку, — нявкнув Ожинокіготь. — Проте припускаємо, що є ще.

— Чому? — запитав Дощовус. — Навіщо взагалі Двоногам ловити лисиць?

Коти перезиралися і спантеличено щось мурмотіли. Тоді раптом пролунав новий тремтливий голос:

— Я можу розповісти.

Листоплеса озирнулася через плече й побачила Маргаритку, яка підвелася на своєму місці. Це вперше, коли кішка з конярки говорила на вічі Клану. Вона звучала мало не так само нажахано, як тоді, коли у табір прорвалися борсуки.

— Чому, Маргаритко? — нявкнув Вогнезір.

— Безхутрі, тобто Двоноги, тримають на своїх фермах птахів заради свіжини. Не таких маленьких пташок, як ми їмо, а більших. Проте лисиці приходять і крадуть їх, тож Двоноги убивають лисиць, аби захищати своїх птахів.

Вона знову сіла, присоромлено кліпаючи, й обгорнула лапи хвостом.

— Дякую, Маргаритко, — сказав їй Вогнезір. — Принаймні тепер ми розуміємо, що відбувається.

— Але що нам із цим робити? — запитав Хмарохвіст.

— А що ми можемо зробити? — звернулася до нього Злотоквітка. — Жоден кіт не може заборонити Двоногам робити те, що вони хочуть. Ми пересвідчилися в цьому в старому лісі, а тут іще гірше!

— Це неправда, — лагідно мовила Папоротехмарка до старійшини. — А якби й так, ми все одно не можемо повернутися. Від старого лісу вже, мабуть, нічого не лишилося. Тут нам доведеться навчатися нових речей. Зореклан не привів би нас туди, де надто небезпечно.

— Тоді, може, Зореклан нам скаже, що робити з тими пастками? — гаркнула на неї Злотоквітка.

— Узагалі-то, ми вже знаємо, — нявкнув Ожинокіготь. — Вивіркострибка придумала. Вивіркострибко, ходи сюди й розкажи всім.

Листоплеса дивилася, як її сестра заскочила на камінь до Ожинокігтя. Сонячне проміння вигравало на її рудому хутрі, надаючи йому вогняної барви, і на якусь мить вона здалася точною копією їхнього батька.

— Це просто, — нявкнула вона. — Треба взяти якомога довшу паличку і просунути її в петлю. Петля міцно зашморгується навколо палички, і все — жодних проблем.

Листоплеса почувалася такою гордою за сестру. Зелені очі їхньої мами Піскошторми також засяяли від захоплення.

— Найбільша небезпека, — застеріг Вогнезір, — полягає в тому, що коти можуть натрапити на ці пастки зовсім неочікувано. Усім патрулям потрібно буде пильно стежити за дорогою й обов’язково доповідати, якщо вони що-небудь знайдуть.

— І якщо ми знешкодимо пастку, — додав Ожинокіготь, — то потрібно буде регулярно перевіряти, чи не поставили Двоноги нову.

— Хороша ідея, — нявкнув Вогнезір. — Так і зробимо. За межами цієї лощовини всі мусять бути дуже обережними і пильнувати запахи. Якщо почуєте лисиць і Двоногів — це означатиме, що небезпека близько.

— То як ми маємо тепер полювати? — пробурмотів Дощовус. — Ми не можемо стежити за кожним своїм кроком, винюхувати запахи і переслідувати здобич одночасно.

Листоплеса знала, що частково він мав рацію. Вона здригнулася, уявивши, як кіт біжить лісом, збираючись принести здобич для свого Клану, і потрапляє в одну з таких блискучих пасток. «Зореклане, допоможи нам! — подумала вона. — Рано чи пізно хтось від цього загине».

Тривожні думки відволікли її від віча. Коли вона знову включилася в розмову, Вогнезір уже говорив про мисливські патрулі.

— Бурешубе, Студне, Громовий Клан вдячний вам, — нявкнув він. — Без вашої допомоги прогодувати Клан після нападу було б значно важче.

Бурешуб поважно кивнув, а Студня розглядала власні лапи, присоромившись того, що її похвалили перед цілим Кланом.

— Потрібно, щоб усі здорові коти пішли у мисливський патруль, — вів далі Вогнезір. — До заходу сонця весь Клан мусить бути нагодований, а кагат свіжини — поповнений.

— Ми з Хмарохвостом ходили вчора, — нявкнула Піскошторма, підвівшись на лапи. — Я піду ще раз, але Хмарохвосту варто відпочити, щоб не навантажувати поранену лапу. Я помітила, як ти кульгаєш, — додала вона Хмарохвостові, коли той підскочив на рівні й обурено занявчав, — і в тебе з подушечки знову йде кров.

Білий вояк знову сів, продовжуючи посмикувати хвостом.

— Я піду з тобою, — запропонував Ожинокіготь.

Золошуб миттю зірвався на лапи:

— Я теж.

Він звертався до Піскошторми, проте не зводив погляду з Ожинокігтя.

«Тупі коти!» — подумала Листоплеса. Вона підвелася і подала Вогнезорові знак, що хоче взяти слово.

— Так, Листоплесо? — нявкнув її батько.

— В Ожинокігтя важко поранене плече, і він уже ходив сьогодні в патруль, — сказала медикішка. — А Золошуб має дуже небезпечні рани. Я хотіла б оглянути їх обох, перш ніж вони кудинебудь підуть із табору.

— Гаразд, — нявкнув Вогнезір. — У такому разі я вважаю, що ні Ожинокігтю, ні Золошубові не варто йти. І, Листоплесо, будь ласка, оглянь усіх інших котів. Ніхто не повинен покидати табір, доки Листоплеса цього не схвалить. Піскоштормо, організуєш патрулі?

Піскошторма погодилася, і віче було закінчено.

— Агов, Листоплесо, — нявкнув Шипокіготь, — можеш спершу оглянути мої рани? Я б хотів піти на полювання.

— І мої, — додав Косариконіг, кинувшись поперед свого побратима. — Дивись, подряпини вже загоюються. Я здоровий, чесно.

— Ти здоровий, якщо я так кажу, — відрубала Листоплеса. Вона почала швидко оглядати рани і тих котів, які були в найгіршому стані, посилала до свого кубла. Піскошторма тим часом збирала патрулі.

Урешті-решт табір покинули два патрулі: Шипокіготь із Порохошубом і Папоротехмаркою та Піскошторма з Вивіркострибкою й Косариконогом.

— Чекайте! — гукнув Вогнезір, спускаючись кам’яним насипом до Піскошторми. — Я піду з вами.

Піскошторма примружила очі.

— Припускаю, що без сенсу казати тобі повернутися до свого кубла й відпочити?

— Взагалі без сенсу, — погодився Вогнезір і лагідно торкнувся її плеча кінчиком хвоста. — Усі зазнали поранень, а мої подряпини не такі глибокі, як в інших.

— Це хай Листоплеса вирішує, — нявкнула Піскошторма, повернувшись до їхньої доньки.

Листоплеса обнюхала подряпини на Вогнезоровому боці та плечах. Вона розуміла, що повинна була забути про те, що він — її батько і провідник Клану, і ставитися до нього так само, як до будь-якого іншого пораненого кота. Вогнезір би їй не подякував, якби вона наполягла на тому, аби він залишився в лощовині. На щастя, хоч його тіло було все посмуговане шрамами, жоден із них не виявився надто глибоким. Листоплеса помазала їх нагідками прямо після битви, тож тепер вони вже загоювалися.

— З тобою все гаразд, — врешті нявкнула вона. — Зачекай, я принесу тобі трохи нагідок. Але якщо з подряпин знову піде кров, одразу повертайся.

Вогнезір знехотя погодився. Лиш Зореклан знав, чи зробить він так, як вона сказала.

Листоплеса пішла до свого кубла по нагідки. Вийшовши назад із листям у зубах, вона побачила, що Вогнезір пішов за нею. Вони зустрілися за кілька лисячих хвостів від її кубла.

— Ти помітила, як Вивіркострибка з Ожинокігтем почали поводитися після битви? — запитав він, доки донька пережовувала листя й прикладала кашку йому до ран. — Здається, вони помирилися.

Листоплеса якусь мить продовжувала своє діло; вона не дуже хотіла обговорювати свою сестру, проте Вогнезір вочевидь чекав на відповідь.

— Так, — нявкнула вона після паузи. — Я думаю, що напад борсуків змусив їх усвідомити, що для них насправді важливо.

— Золошуб, мабуть, розчарований.

— Гадаю, так.

Листоплеса завагалася, чи варто розповідати батькові про свій сон із Тигрозором та його синами в темному лісі. Хіба це не був обов’язок медикішки — застерігати Клан від ймовірної небезпеки?

— Колись мені було важко бачити у Клані кота, настільки схожого на Тигрозора, — вів далі Вогнезір. Листоплеса знала, що він має на увазі Ожинокігтя. — Проте коли Вохрошубка залишила нас і пішла до Тіньового Клану, я усвідомив, що і вона, й Ожинокіготь з народження належали до Громового Клану. Ким би не був їхній батько, цього не змінити. До того ж Зореклан не послав би Ожинокігтя в мандрівку до Сонцеспаду, якби вони йому не довіряли.

Листоплеса муркнула й обійшла Вогнезора, аби витиснути цілющі соки на його інший бік.

— Я повинен довіряти Вивіркострибці. Вона більше не кошеня, — мовив Вогнезір. — Вона цінує Ожинокігтя за те, яким вояком він є зараз. Судити його за те, що він — син Тигрозора, так само хибно, як судити мене за те, що я — кицюня.

— Але ти не був кицюнею вже багато сезонів! — запротестувала Листоплеса. Вона досі не могла повірити, що її батько їв тверду кицюнячу їжу та давався в лапи Двоногам.

— А Ожинокіготь багато сезонів не бачив свого батька, — відповів Вогнезір.

«Отут ти помиляєшся!» — хотіла сказати Листоплеса, та не встигла, бо її батько знову заговорив, уже лагідніше:

— Я радий, що ти повернулася, Листоплесо. Я впевнений, що ти прийняла правильне рішення, і сподіваюся, що ти також так думаєш. Попелюшка в тебе дуже вірила.

— Я знаю, — скромно нявкнула Листоплеса. — Вона виховала мене найкращою медикішкою, якою я тільки можу бути.

Коли вона закінчила процедури з нагідками, Вогнезір їй подякував і рушив до Піскошторми, яка чекала біля загорожі разом з рештою патруля.

Листоплеса роздратовано дивилася йому вслід. Вона не могла розповісти батькові про свій сон чи висловити свої страхи щодо Ожинокігтя зараз. Це могло б прозвучати так, ніби вона заздрить щастю власної сестри, бо сама змушена відмовитися від стосунків з Воронокрилом.

Зітхнувши, медикішка повернулася до свого кубла і котів, які на неї там чекали.

* * *

Доки Листоплеса закінчила обходити поранених котів, уже зайшов сонцепік. Більшість із них повернулися до своїх кубел відпочити. Окрім Березолапа, залишився тільки Хмарохвіст, який тримав свою лапу витягнутою, доки Листоплеса накладала йому на рану мазь із хвоща.

— Тобі треба якомога більше відпочивати, — насварила його вона. — Не дивно, що кровотеча не припиняється. Піти на полювання вчора було мишомізким рішенням.

Хмарохвіст обурено смикнув хвостом.

— Потрібно годувати Клан.

— А Клан нагодований. Ти хочеш залишитися тут, де я зможу за тобою приглядати, чи підеш відпочивати у вояцьке кубло?

— Відпочину у вояцькому кублі, — зітхнувши, пообіцяв Хмарохвіст. — І дякую, Листоплесо. Ти мені дуже допомогла.

— Це було б легше зробити, якби дехто не поводився як новонароджене кошеня, — відповіла Листоплеса. — І якщо я побачу, що ти…

Раптом вона замовкла, бо із-за ожинової завіси вийшла Вивіркострибка, яка принесла мишу.

— Ось свіжина, — нявкнула вона, поклавши її до лап Листоплесої.

Воячка розвернулася, щоби йти геть, та Листоплеса встигла помітити в її очах сум. Та їй і не треба було його бачити — медикішка відчувала емоції, що нуртували в сестриній душі, немов повітря перед грозою.

— Вивіркострибко, чекай. Що сталося? — запитала вона.

На мить їй здалося, що Вивіркострибка просто вийде, не відповівши. Та тоді її сестра обернулася, кинула швидкий погляд на Хмарохвоста і нявкнула:

— Та це через Золошуба. Я щойно попри нього пройшла, і коли я з ним привіталася, він просто втупився кудись повз, ніби мене не існує. Із ним ще був Дощовус, — продовжила вона, коли Листоплеса лагідно поклала хвоста їй на плече. — Про мене, мабуть, уже цілий Клан говорить!

— Але ти не можеш звинувачувати Золошуба, — сказала їй Листоплеса. — Він справді тебе любить.

— Я ж не хотіла його образити! — Вивіркострибка говорила тихо, проте знервовано, а її зелені очі були сповнені провини. — Він чудовий кіт, і я думала, що в нас щось може вийти з ним. Але Ожинокіготь… Ох, Листоплесо, як ти думаєш, я правильно чиню?

Листоплеса підсунулася ближче до сестри.

— Учора вночі я спускалася до озера, — обережно нявкнула вона. — Зореклан послав мені сон: дві пари зоряних слідів від лап на воді, переплетених так тісно, що я не могла сказати, де чиї. а тоді я побачила тебе з Ожинокігтем, ви йшли поруч на кінці стежки, а сліди залишалися за вами. Ви були зовсім близько, ішли одним темпом, крок у крок, і потім зникли в небі.

Вивіркострибка поширила очі.

— Чесно? Тобі це Зореклан показав? Тоді, мабуть, це означає, що нам з Ожинокігтем судилося бути разом!

— Так і є, гадаю, — Листоплеса намагалася не виказувати в голосі страху.

— О, це чудово! Дякую, Листоплесо! — хвіст Вивіркострибки одразу піднявся вгору, і вона витягнула кігті, ніби не могла спокійно стояти на місці. — Я піду розповім Ожинокігтеві. Тоді він зрозуміє, що нам нічого перейматися через Золошуба. Ніщо не завадить нам бути разом, ніщо!

Вона розвернулася, минула Ясносерду з Білолапкою та вибігла геть повз ожинову завісу.

— Дякую за свіжину! — гукнула Листоплеса їй услід.

— Я щойно бачилася з Маргариткою, — нявкнула Ясносерда, поклавши на землю свій жмуток нагідок. — Вона каже, що в неї болить живіт.

— Їй потрібна водяна м’ята, — відповіла Листоплеса і пролізла в кам’яну розколину, щоб узяти зілля.

Коли вона повернулася, Хмарохвіст підвівся, обережно піднявши поранену лапу над землею.

— Я віднесу Маргаритці м’яту, якщо хочеш, — запропонував він.

Листоплеса вже збиралася нагадати, що вона сказала йому відпочивати, та не встигла навіть рота розтулити, як Ясносерда відрубала:

— Щось я не бачила, щоб ти так активно допомагав котам, які брали участь у битві. — Вона відвернулася від Хмарохвоста. — Ходімо, Білолапко. Пошукаємо ялівцю.

Новачка вийшла за нею, кинувши дорогою спантеличений погляд на батька.

Хмарохвіст витріщався їм услід, аж у нього від здивування щелепа відвисла.

— Що я таке сказав?

Листоплеса закотила очі. Якщо він не знав, то не було сенсу намагатися йому пояснювати. Зрештою, вона не хотіла вплутуватися у його стосунки. Вона не могла зрозуміти, чи він дійсно хотів бути з Маргариткою, а чи досі кохав Ясносерду і просто поводився по-дурному.

Вона поклала водяну м’яту перед Хмарохвостом.

— Гаразд, можеш віднести це Маргаритці, — нявкнула вона. — Але після того йди відпочивати.

Медикішка провела білого вояка до ожинової заслони і простежила за ним, як він шкутильгав до ясел. У центрі галявини стояли Вивіркострибка з Ожинокігтем. Воячка щось швидко до нього нявкотіла і захоплено вимахувала хвостом. Наступної миті Ожинокіготь торкнувся до неї носом, і вони сплели докупи свої хвости.

Листоплеса ледь зітхнула. Видіння з переплетеними слідами було настільки ясним, що ясніше нікуди. Та все ж у неї йшов мороз по шкірі, коли вона бачила Ожинокігтя біля своєї сестри.

— О Зореклане! — промурмотіла медикішка. — Чи варто було їй розповідати?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Небо над Ожинокігтевою головою було темне, проте хворобливе сяйво грибів вело його стежкою. Темні й вологі вайї папороті терлися та чіплялися за його хутро. Кожна волосинка на ньому стояла дибки, доки він підходив до місця зустрічі. Біль від пораненого плеча зник, і вояк почувався все сильнішим і могутнішим із кожним кроком.

Невдовзі стежка розширилась і вивела його на галявину. Місяця в небі не було, проте у блідому світлі Ожинокіготь побачив свого зведеного брата Шулікокрига біля каменя, на якому сидів кремезний смугастий кіт.

Коли Ожинокіготь вийшов із-за дерев, Шулікокриг підскочив на лапи й побіг до нього.

— Ожинокігтю! — вигукнув він. — Де ти був?

Це була перша ніч після нападу борсуків, коли йому вдалося по-справжньому відпочити. Тільки-но він заплющив очі — і одразу ж опинився в темному лісі, як завжди, спраглий дізнатися, чого Тигрозір навчить їх цього разу. Ожинокіготь намагався не зважати на почуття провини, яке дошкуляло йому впертою колючкою: він не міг розповісти Вивіркострибці про те, що ходить цими стежками і зустрічається з Тигрозором. Вона ніколи б не зрозуміла, що він може одночасно бути вірним Кланові та бачитися з батьком.

— На наш табір напали борсуки, — пояснив він Шулікокригові, доки вони переходили галявину.

— Борсуки! — хутро на загривку в Шулікокрига здибилося. Він знав, наскільки вони небезпечні. — Скільки?

— Достатньо, — похмуро відповів Ожинокіготь.

— І тебе поранили, — крижаний погляд Шулікокрига пом’якшився, коли він помітив довгий шрам на Ожинокігтевому плечі.

— То нічого. — Дійшовши до каменя, Ожинокіготь схилив голову перед батьком. — Вітаю, Тигрозоре.

— Вітаю, — бурштиновий погляд Тигрозора пронизував Ожинокігтя, немов орлиний пазур. — Тебе не було тут уже майже чверть повні. Якщо ти хочеш влади, то мусиш повністю віддаватися до останньої волосинки, останнього кігтя, останньої краплі крові. Усе інше просто слабкість.

— Я віддаюся! — заперечив смугань і почав описувати напад борсуків, хоч і не забував, що його слухає і Шулікокриг. Ожинокіготь не збирався повідомляти воякові з ворожого Клану, наскільки спустошливим був напад чи наскільки ослабленим залишався дотепер Громовий Клан. — Я звідтоді майже не спав, — сказав Ожинокіготь на завершення. — Було надто багато роботи з відновлення табору.

— Ти бився хоробро, — похвалив його Тигрозір. — Я пишаюся тим, що ти готовий був ризикувати своїм життям заради порятунку Клану.

Ожинокіготь ніяково смикнув вухами. Він ще не розповідав батькові, що робив під час нападу, та Тигрозір, здавалося, уже все знав. «Він, мабуть, весь час за мною стежить», — подумав молодий вояк. Напевно, то кепкування щодо слабкості було випробуванням.

— Ти повинен подбати, щоб Вогнезір запам’ятав, як хоробро ти бився і як важко працював заради свого Клану після нападу, — вів далі Тигрозір. — Коли прийде час обирати воєводу, це тобі стане в пригоді.

Ожинокіготь витріщився на батька. Він бився для того, щоб допомогти побратимам і посестрам, а не щоб стати на ще один крок ближче до влади! Та все ж йому було приємно. Вогнезір довіряв йому важливі обов’язки. Провідник, мабуть, відчував, що він був би добрим воєводою.

— У мене ще не було новака, — нагадав Ожинокіготь батькові. — І Вогнезір не призначатиме нового воєводу, доки не пересвідчиться, що Сіросмуг помер.

— Отже, тобі треба відкласти його рішення на якомога довший час, щоби ти встиг отримати новака, — нявкнув Тигрозір. — Та як тобі це зробити? Шулікокриже, ти як гадаєш?

— Заохочуй його думати, що Сіросмуг живий, — запропонував Шулікокриг. — Це, вочевидь, неправда, проте Вогнезір хоче в це вірити, тож переконати його буде неважко.

Ожинокіготь не хотів маніпулювати отак своїм провідником, адже він знав, наскільки близькими друзями були Вогнезір та Сіросмуг. Проте, він не міг заперечити, що в пораді Шулікокрига був сенс. Що довше Вогнезір триматиметься за віру в повернення Сіросмуга, то вищі в Ожинокігтя шанси отримати власного новака, перш ніж провідник таки призначить нового воєводу.

Тигрозір схвально кивнув Шулікокригові, а тоді перевів погляд назад на Ожинокігтя.

— Що ще?

— Ем… брати на себе обов’язки воєводи, — нявкнув Ожинокіготь. — Це справить гарне враження на Вогнезора, і водночас у нього відпаде термінова потреба обирати воєводу.

— І?

Ожинокіготь гарячково порпався в думках. Це було схоже на спроби впіймати здобич, не чуючи ані звуку, ані запаху.

— Заприятелюй із кошенятами Маргаритки, — нявкнув Шулікокриг, плеснувши Ожинокігтя хвостом. — Вони ж мають стати наступними новаками? Якщо одне з них попросить, щоб ти був його виховником, то, вважай, все вже вирішено.

— Звісно, — нявкнув Ожинокіготь. — Це я можу. Вони хороші кошенята, хоч їхня мама й не народжена в Клані.

«Я б хотів виховувати Бубка», — вирішив він. У цьому впертому й допитливому кошеняті було видно задатки хорошого вояка. а втім, що Тигрозір думав про те, що це кошеня не було народжене в Клані?

— Ти гадаєш, це має велике значення, що їхня мама походить з конярки? — запитав Ожинокіготь. Він пригадав розповіді про те, як Тигрозір наказував убивати напівкровок, коли захопив Річковий та Тіньовий Клани. Ці історії були неправдиві чи його батько звідтоді змінив свої погляди?

— Їхня мати повинна повернутися туди, звідки прийшла, — прогарчав Тигрозір. — Із неї ніколи не буде жодної користі для Клану. Проте кошенята можуть згодитися, якщо їх добре натренувати.

Шулікокриг смикнув вусами.

— Не забувай, що моя мати також не народилася у Клані. Річковий Клан це пам’ятатиме до скону, але це не робить мене слабким чи дурним.

Тигрозір злегка кивнув синові.

— Твоя мати була бродягою, проте, якщо ти присвятиш себе вояцькому правильнику, то станеш нічим не гіршим за тих, хто тебе огуджує. Я став провідником Клану, до якого не належав від народження. а кошенята Маргаритки ще надто малі, аби пам’ятати що-небудь, окрім свого життя у Громовому Клані. — Він спинився на мить, а тоді додав: — Бути народженим у Клані — важливо, але на шляху до влади доводиться працювати з тим, що нам дано.

— Тож навіть кицюня, як-от Вогнезір… — почав був Ожинокіготь.

Тигрозір розлючено зашипів.

— Вогнезір ніколи не позбудеться свого смердючого кицюнячого запаху! — форкнув він. — Це його лише ослаблює. Просто подивися на те, як він дозволив залишитися тій плаксійці з конярки. Її кошенята, може, й виростуть вояками, а не кицюнями, але їй ніколи не стати воячкою. І як він прийняв у себе того Річкового кота, який покинув свій Клан, не кажучи вже про його партнерку, котра не належить і ніколи не належатиме до жодного Клану.

— Ти маєш на увазі Бурешуба? — нагострив вуха Шулікокриг. — Бурешуб повернувся?

Ожинокіготь кивнув.

— Вони зі Студнею з’явилися саме тоді, коли ми виганяли останніх борсуків. Вони залишилися в нас, щоб допомогти з відбудовою, але я думаю, що скоро підуть до Річкового Клану.

Шулікокриг примружив очі, й Ожинокігтеві стало цікаво, про що той подумав. Не варто було Тигрозорові розповідати про Бурешубове повернення. У нього з’явилося миттєве бажання застерегти Бурешуба, та він ніяк не міг зрозуміти, чому це раптом відчув загрозу від Шулікокрига. Зрештою, він все одно не міг розповісти нікому в Клані про свої нічні зустрічі.

Потужний удар у бік повернув його назад на тінисту галявину. Земля вислизнула з-під лап, і Ожинокіготь повалився на спину. Масивні лапи Тигрозора притиснули його до долівки, бурштинові очі великого кота палали.

— Ніколи не втрачай пильність! — гаркнув Тигрозір. — На тебе будь-якої миті можуть напасти. Як ти маєш захищати свій Клан, якщо забуваєш про це?

Усе ще спантеличений, Ожинокіготь почав штовхати Тигрозора в живіт задніми лапами. Він подався вгору і скинув із себе батькову вагу. Тигрозір сіпнув лапою, цілячись у вухо, та Ожинокіготь ухилився. Зіп’явшись на лапи, він кинувся на батька, прямо на його мускулясті плечі. Тигрозір позадкував, проте втримав рівновагу, а тоді відстрибнув убік і знову напав на Ожинокігтя, витягнувши кігті й оголивши ікла. Ожинокіготь пригнувся попід меткими пазурами і спробував учепитися зубами в Тигрозорову шию. Тигрозір вирвався з його хватки і відступив крок назад.

Ожинокіготь важко переводив подих. Ця бійка була небезпечніша за звичайні тренування, де боролися зі схованими кігтями. У цій тяганині рана на його плечі знову відкрилася. Він відчував, як кров просочується йому в хутро, і, намагаючись підвестися, зашипів крізь зуби.

— Ти мусиш рухатися швидше! — гаркнув Тигрозір і наскочив на нього знову.

Цього разу між ними встряв Шулікокриг. Він скрикнув і вдарив Тигрозора кігтями у бік. Тигрозір стрибонув на нього, і вони обидва покотилися клубком з лап і хвостів. Шулікокриг боровся так люто, ніби на нього напав борсук, тож Ожинокіготь мав час відпочити. Коли двоє котів нарешті розборонилися, Тигрозір здавався виснаженим.

— Досить, — засапано мовив він. — Зустрінемося завтра вночі. — Його бурштиновий погляд зосередився на Ожинокігтеві. — А перед тим поговори з кошенятами з конярки і завоюй їхню довіру. Якщо зробиш так, аби одне з них захотіло бути твоїм новаком, то шанси стати воєводою збільшаться.

* * *

Незважаючи на поранене плече, Ожинокіготь побіг назад через ліс так легко, немовби його лапи ніс вітер. Тигрозір давав йому лише добрі поради. Якщо він потоваришує з Бубком і візьме на себе обов’язки воєводи, то все ще буде вірно служити Громовому Клану. Зустрічі з Тигрозором зроблять його кращим вояком, більш відданим своєму Клану, й подарують йому навички, необхідні ефективному провіднику.

Ожинокіготь прокинувся у вояцькому кублі від болю, що пульсував від його правого вуха до живота. Повернувши голову, він побачив, що хутро на його плечі потемніло й потьмяніло від крові. Ожинокігтевою спиною пробіг мороз, ніби хтось провів крижаним пазуром. Він же бився з Тигрозором уві сні. Чому тоді рана знову відкрилася? І чому він почувався настільки виснаженим, ніби взагалі не спав?

Ожинокіготь провів язиком по рані. Вивіркострибка, яка лежала біля нього, підвела голову. Його рухи і гострий запах свіжої крові розбудили її.

— Що ти зробив? — зойкнула вона, поширивши очі.

— Я… я не певен, — Ожинокіготь знав, що не міг розповісти Вивіркострибці про свої візити до Тигрозора. Особливо тепер, коли вона знову почала йому довіряти. — Мабуть, зачепився за гілку уві сні.

— От необачний клубок хутра, — Вивіркострибка співчутливо поплескала його хвостом. — Піди до Листоплесої й візьми павутини.

Ожинокіготь роззирнувся. Перші промені світанку пробивалися крізь гілля тернини, й інші вояки вже починали прокидатися.

— Хтось веде досвітній патруль?

— Я, — сказав Порохошуб, широко позіхнувши. Він підвівся й вигнув спину, потягуючись. — Зі мною йдуть Хмарохвіст і Шипокіготь. — Він поторсав лапою Хмарохвоста, який ще спав. — Агов, прокидайся. Ти що, думаєш, що ти соня?

— Та ти ж усе одно нікуди не підеш, якщо в тебе досі проблеми з плечем, — нявкнула Вивіркострибка.

— Зі мною все буде гаразд, — напружено відповів Ожинокіготь. — Може, підемо на полювання?

Вивіркострибка кинула на нього пильний примружений погляд.

— Гаразд, — погодилась вона. — Але після того, як ти підеш до Листоплесої.

Радий, що уникнув додаткових запитань, Ожинокіготь вислизнув поміж гілок і рушив до кубла Листоплесої. У голові в нього паморочилося від утоми, а лапи були ніби зроблені з каменю. Усе, що йому зараз хотілося, — це скрутитися у своєму гніздечку і знову заснути, а не йти на полювання.

Коли він прийшов до кубла медикішки, то застав її за оглядом Березолапа, який досі лежав за ожиновою завісою. Щойно Ожинокіготь з’явився, Листоплеса одразу ж принесла йому жмуток павутини, аби зупинити кровотечу.

— Можна було б подумати, що ти знову з кимось бився, — зауважила вона, прикладаючи павутиння.

На якусь жахливу мить Ожинокігтеві здалося, що Листоплеса могла знати про його зустрічі в темному лісі.

— Не знаю, як я це зробив, — ухильно відповів він. — Мені можна піти на полювання?

— Ну… — Листоплеса завагалася, та тоді кивнула. — Тільки не перестарайся. Якщо знову піде кров, одразу повертайся.

Пообіцявши, що так і зробить, Ожинокіготь подався назад на галявину. Вивіркострибка вже чекала на нього біля вояцького кубла разом з Бурешубом та Студнею. Від думки про полювання зі старим другом Ожинокігтю відразу покращало. Якщо Бурешуб збирається невдовзі залишити Громовий Клан, то у них залишилося не так і багато часу, який можна було провести разом.

— Привіт, — нявкнув Бурешуб. — Вивіркострибка розповідала, що ти, мабуть, бився з борсуками уві сні.

Ожинокіготь наморщився. Здогадка Вивіркострибки була досить близька до правди.

* * *

Руда воячка першою рушила до виходу з табору. Тернова загорожа була вже майже така сама щільна, як раніше, і до лісу знову виводив тунель. Коли Вивіркострибка підійшла, з виходу саме з’явився Золошуб з оберемком моху в зубах.

— Привіт, — нявкнула Вивіркострибка.

Золошуб обдарував її крижаним поглядом, повністю проігнорував Ожинокігтя і подався геть, несучи свій мох старійшинам.

— Я намагалася пояснити… — безпорадно мовила Вивіркострибка. — Я так старалася, але він просто не слухає. Не розумію, чому ми не можемо бути друзями.

Ожинокіготь сумнівався, що Золошуба коли-небудь зможуть влаштовувати просто дружні стосунки з Вивіркострибкою, проте вголос він цього не сказав. Вояк лагідно торкнувся до неї носом.

— Ти зробила все, що могла. Ходімо на лови.

Коли вони виходили з табору, ліс був ще вогкий і туманистий, сповнений гострого аромату свіжого листя. Та коли зійшло сонце, туман розсіявся на тоненькі пасма, що почіплялися до найнижчих гілок. Ожинокіготь спинився на мить, аби дозволити вранішньому теплу просочитися в його хутро, і якась частина його втоми відлягла.

Раптом він краєм ока помітив рух. Вояк обернувся й побачив мишу, яка шкреблася на тому боці галявини: вона спробувала забігти під прихисток кущів, та не встигла, бо на неї наскочила Студня і вбила її різким ударом.

— Гарний улов! — вигукнув він. — Ти вже значно вправніше полюєш у лісі.

Студня смикнула хвостом.

— Після гір це трохи незвично, — зізналася вона. — Але я втягуюся.

У Племені Стрімкої Води, де виросла Студня, обов’язки розподіляли по-інакшому: коти могли бути або звіроловами, відповідальними за свіжину, — тобто полювали на швидких птахів із гострими пазурами, які кружляли над скелями, — або ж вартовими печери, котрі захищали своїх одноплемінників та домівку за водоспадом. Ожинокіготь знав, що Студня була серед звіроловів однією з найвправніших. Вона навчила його та Бурешуба вистежувати мишей та полівок не як їжу, а як приманку для більшої, крилатої здобичі.

Бурешуб підійшов до них.

— Молодець, Студне, — нявкнув він. — Пам’ятай, у лісі не зловиш багато, якщо будеш стояти і чекати. У здобичі тут є надто багато схованок. Тобі потрібно до неї підкрадатися. Бачиш, он там? — Він смикнув вухами в бік дерева, між корінням якого порпалася білочка. — Дивись.

Притиснувшись до трави, Бурешуб поплазував до білки, стежачи, аби бути проти вітру. Проте він був котом з Річкового Клану, більше призвичаєним виловлювати рибу зі швидкоплинної води, а в горах він звик вистежувати здобич на голих скелях. Бурешуб забув, скільки всього лежало на лісовій долівці. Під його лапами раптом тріснула гілочка — білочка перелякано підвелась. Бурешуб роздратовано зашипів і кинувся вперед, проте білка виявилася прудкішою. Вона шугонула вгору стовбуром і на мить затрималася на гілці, а тоді зникла поміж листям.

— От лайно! — вигукнув Бурешуб.

Вивіркострибка весело майнула хвостом.

— Ну от, Студне, це був урок того, як не варто робити.

— Май совість, — нявкнув Ожинокіготь. — Кожен може помилитися. Бурешуб і Студня вже й так наловили повно здобичі.

— Ми раді допомогти, — нявкнула Студня.

Ожинокіготь застиг, раптом помітивши полівку, яка прослизнула попід скрученими пагонами молодої папороті. Він смикнув вусами.

— Тепер моя черга.

Обережно переставляючи лапи — Вивіркострибка ніколи б не дала йому забути, якби він наступив на галузку, — вояк підкрався по траві та вбив здобич одним ударом.

— Молодець! — нявкнув Бурешуб.

«От би все життя було таким», — подумав Ожинокіготь. Тепле сонячне проміння, вдосталь здобичі, компанія друзів — зараз вони важили для нього значно більше, ніж усі його мрії про владу. Проте навіть у цю мить вояк знову відчув непоборний поклик амбіцій. Він віддав би все, аби стати воєводою Клану, чи не так? а після того — провідником, узявши на себе відповідальність за цілий Клан.

«Чого я насправді хочу?» — подумав Ожинокіготь, але так і не зміг відповісти.

* * *

Коли мисливський патруль, завантажений здобиччю, повернувся до табору, сонце вже підбилося високо. Вийшовши з тернового тунелю, Ожинокіготь побачив, що досвітній патруль також щойно прийшов. Порохошуб, Хмарохвіст і Шипокіготь стояли посередині галявини, а навколо них зібралися ще кілька котів: Дощовус, Маргаритка з кошенятами, Мишошубка і Піскошторма. Вогнезір також був серед них — слухав доповідь Порохошуба.

Ожинокігтю стало цікаво, про що мова, тож він поклав свою здобич до кагату і підійшов до котів.

— …ще кілька лисячих пасток, — розповідав Порохошуб. — Одна — на кордоні з Вітряним Кланом і ще одна — біля старого гнізда Двоногів. Ми знешкодили обидві. — Він кивнув Вивіркострибці, коли та підбігла поруч із Ожинокігтем. — Твоя ідея з паличкою добре працює.

— І ми чули якесь гудіння з боку озера, — додав Шипокіготь.

— Гудіння? Бджіл? — запитав Дощовус.

Хмарохвіст смикнув вусами.

— Ні, це було щось гучніше за бджіл. Його видавала якась потвора Двоногів. На озері їх повно.

В Ожинокігтя всередині все перевернулося. Відколи Клани прибули до озера, вони не бачили майже жодних слідів Двоногів, а тепер, здавалося, їхній мир знову було порушено. Йому досі снилися кошмари про те, як Двоноги руйнували їхній старий ліс. Невже те саме може трапитися й тут?

— Що вони робили? — запитав він, проштовхавшись наперед до Вогнезора.

— Їздили по озеру в якійсь водяній потворі, — відповів Порохошуб. — Від цього й шум. А інші Двоноги плавали в якихось штуках, подібних на перевернуті листки, із білими шкурками, які ловили вітер.

— Це човни, — відповіла Маргаритка. — На протилежному боці озера є човнярка. У теплу пору туди весь час приходять Двоноги.

— Що? — хутро на загривку Мишошубки почало настовбурчуватися. — То це означає, що вони будуть сидіти в нас на голові цілий зеленлист?

— Імовірно, — Маргаритка звучала винувато. — Вони люблять ходити на човнах і плавати в озері.

— Двоноги плавають для розваги? — форкнула Піскошторма. — Це ж так мишомізко!

Порохошуб смикнув вухами.

— Човнярка на іншому боці озера, тож це проблема Річкового і Тіньового Кланів. Якщо пощастить, то Двоноги не заходитимуть на цей берег.

Ожинокіготь глянув на Вивіркострибку, відчувши на собі погляд її зелених очей. Невже вона знову думала про те, що він переймається за Шулікокрига?

— Усім патрулям краще бути пильними, — нявкнув Вогнезір. — Ми зможемо це обговорити з іншими Кланами на наступному Зборищі. Не забувайте: проблеми Тіньового та Річкового Кланів можуть легко спричинити проблеми і в нас, особливо якщо інші Клани цього захочуть.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Листоплесу весь день щось непокоїло, ніби колючка, що забилася під хутро. Вона не могла забути те, наскільки виснаженим був Ожинокіготь, коли прийшов до неї по павутиння для своєї рани. Невже він знову зустрічався уві сні з Тигрозором?

Закінчивши зі своїми обов’язками і нарешті вклавшись спати, вона спробувала вийти на темні стежки Тигрозора. Тінистий ліс, наповнений якимось блідим світлом, яке не походило ані від місяця, ані від зірок, лякав її, проте заради Клану Листоплеса мусила дізнатися, що там робить Ожинокіготь. Це стосувалося не лише її сестри, це мусило бути частиною її обов’язку медикішки.

Листоплеса розплющила очі й побачила навколо себе ті високі безлисті дерева. Поміж їхніми стовбурами снували шепітливі тіні, а перед нею пролягала стежка, що звивалася між густими кущами орляку. Медикішка подалася вперед, ступаючи якомога тихіше, ніби підкрадалася до миші.

Та не встигла зайти далеко, коли це почула попереду запах інших котів. Вона швидко заховалася за папоротями і поповзла вперед. Від думки про те, що Тигрозір може викрити її шпигунство, нею пробіг дрож.

За мить Листоплеса затамувала подих, геть спантеличена. На стежці стояло троє котів, проте це не були Тигрозір та його сини. Під їхніми лапами та на шубках мерехтіли зорі. Одна кішка повернула голову, і Листоплеса впізнала Синьозірку — колишню провідницю Громового Клану. Вона померла до народження Листоплесої, проте медикішка іноді зустрічалася з нею у снах.

— Виходь, Листоплесо, — нявкнула вона. — Ми чекали на тебе.

Листоплеса вийшла з-за папороті й стала перед блакитно-сірою кішкою.

— А ти не поспішала, — крекнула інша Зоряна кішка з блідо-сірою плескатою мордою. Це була Жовтоікла — колишня медикішка Громового Клану і виховниця Попелюшки. Її жовті очі були примружені, і вона роздратовано посмикувала хвостом.

Третього кота, величавого золотистого смуганя, Листоплеса не знала. Він вклонився їй і відрекомендувався:

— Вітаю, Листоплесо. Мене звати Левосерд. Я був із Синьозіркою, коли твій батько вперше прийшов до лісу.

— Для мене велика честь із тобою познайомитися, — відповіла Листоплеса. — Але де я? Чому ви привели мене сюди? — вона ще не бувала тут у своїх снах, і це точно не те місце, де мешкав Тигрозір, бо тут були коти Зореклану.

Ніхто не відповів. Синьозірка тільки нявкнула: «Ходімо» і повела її далі в ліс.

Невдовзі стежка вивела їх на галявину, залиту місячним світлом. Місяць висів у чистому небі. Ліс, який раніше здавався таким зловісним, тепер мав зовсім інакший вигляд, тіні під деревами були сповнені таємниць, а не небезпек.

Прямо над найвищими гілками дерев Листоплеса помітила три крихітні зірочки, які сяяли близько одна до одної. Вона збентежено намагалася пригадати, чи бачила їх раніше. Під її поглядом вони ніби почали сяяти все яскравіше, і врешті мало не перевершували сам місяць.

— Синьозірко, що це? — запитала юна кішка.

Синьозірка не відповіла. Вона повела Листоплесу на середину галявини і наказала їй сісти. Троє вояків Зореклану зібралися навколо. Листоплеса востаннє озирнулася через плече, проте тепер тих трьох нових зірок уже взагалі не було видно. «Мабуть, мені щось ввижається», — вирішила вона.

— Ви маєте для мене знак? — запитала Листоплеса, зосередивши всю увагу на трьох вояках Зореклану.

— Не зовсім, — нявкнула Синьозірка. — Але ми хотіли сказати, що стежина твого життя звиватиметься поворотами, які ще заховані від тебе.

— Так, — голос Жовтоіклої звучав сухо і ніби з натяком, тож Листоплеса була майже впевнена, що стара медикішка щось знала і не казала. — Ти ступиш на стежку, якою небагато медикішок проходили до тебе.

Листоплесу це налякало. Вона випустила кігті в ґрунт, аби втриматися на лапах.

— Що ви маєте на увазі?

— Тобі ще доведеться зустрітися з деякими котами, — сказала їй Синьозірка. — І їхні лапи сформують твоє майбутнє.

«Це не відповідь!» — хотіла закричати Листоплеса, проте з поваги до Зореклану промовчала.

Левосерд поклав хвоста їй на плече, і його запах накотив на неї, даруючи почуття хоробрості та впевненості.

— Ми прийшли позичити тобі сили, — нявкнув він.

— Що б не сталося, пам’ятай, що ми завжди з тобою, — пообіцяла Синьозірка.

Дивлячись у її співчутливі очі, Листоплеса намагалася зрозуміти, що Синьозірка хотіла сказати. Проте все це не мало жодного сенсу. Вона знала, куди віднині її вестиме життя. Вона була медикішкою Громового Клану і залишиться нею, доки Зореклан не покличе її приєднатися до них на Срібносмузі. Листоплеса вже відкинула всі свої мрії про спільне життя з Воронокрилом.

— Я не розумію, — мовила вона. — Ви можете розповісти більше?

Синьозірка похитала головою.

— Навіть Зореклану невідомо все, що має статися. Стежка, що пролягає перед тобою, зникає у тінях, проте ми пройдемо разом з тобою кожен крок на цьому шляху, обіцяю.

Її слова стривожили Листоплесу, але водночас і заспокоїли. Вона знала, що не залишилася сама. Зореклан не покинув її, як вона боялася, коли почалися стосунки з Воронокрилом. Можливо, це тому Листоплеса більше не могла заходити у темний ліс Тигрозора: послухавши своє серце, вона повернулася до Зореклану.

— Відпочинь, — муркнув Левосерд, нахиливши голову й лизнувши її поміж вухами. — Відпочинь і набирайся сил для того, що чекає попереду.

— Відпочинь, аби ти могла добре подбати про свій Клан, — додала Жовтоікла.

Аромати трьох котів закружляли навколо Листоплесої. Усі її кінцівки поважчали, вона зітхнула і вмостилася у м’якенькій траві на галявині. Легкий вітерець куйовдив її хутро. Крізь сплетіння гілок медикішка бачила три нові зорі, які тепер сяяли ще яскравіше.

— Дякую, — промурмотіла вона і заплющила очі.

* * *

Здавалося, за мить Листоплеса знову їх розплющила. Крізь розколину в камені пробивалося сонячне проміння. Надворі, біля входу до її кубла, сидів Березолап.

— Я такий голодний! — поскаржився він. — Можна мені піти взяти трохи свіжини?

Листоплеса підвелася й оглянула рани новака. Шрами на його задніх лапах уже добре загоювалися, проте треба було трохи почекати, доки на них відросте хутро. Набряк під оком майже спав, і шрами від кігтів зникали. Запалення наче не було.

— Я думаю, що ти сьогодні вже можеш повернутися до новацького кубла, — сказала медикішка.

— Чудово! — Очі Березолапа спалахнули, і він почав нетерпляче переминати лапами мох. — А на тренування теж уже можна? Мені так нудно цілий день тут сидіти.

Листоплеса лише зраділа — йому вже покращало настільки, що він навіть нудився.

— Гаразд, — сказала вона йому. — Але не роби поки нічого важкого. Жодних бойових тренувань. Ну, Золошуб усе одно досить важко поранений. У нього теж іще нескоро сили відновляться.

— Я піду спитаю, чи не треба йому чимось допомогти, — сказав Березолап і швиденько вийшов, доки Листоплеса не встигла передумати.

— Мені треба оглядати твої рани щодня! — гукнула вона йому вслід.

Нічний сон заспокоїв та зміцнив її, проте турботи щодо Ожинокігтя залишилися. Вона була певна, що він досі зустрічається з Шулікокригом та Тигрозором, і мимохіть почала пильно стежити за ним, перевіряючи, чи не впливають ці сни на його поведінку в реальному світі. Доки Клан відходив від нападу борсуків, Ожинокіготь був виключно відданим та вірним вояком. Проте чи може хто-небудь залишатися справді вірним під згубним впливом Тигрозора?

Два вечори потому Листоплеса повернулася до табору пізно, назбиравши біля покинутого гнізда Двоногів котячої м’яти. Місяць уже зійшов, і більшість котів порозходилася до своїх кубел. Косариконіг, який чатував біля входу, кивнув медикішці, коли вона прослизнула крізь тернову загорожу. Листоплеса занесла трави до свого кубла, а тоді підійшла до кагату свіжини, аби чимось повечеряти перед сном.

Вона тільки-но почала їсти дрозда, коли почула з вояцького кубла якесь шарудіння. Гілки розступилися, і між ними з’явилася мускуляста постать Ожинокігтя. Не помітивши Листоплесу, він подався через галявину, спинився на мить, аби перекинутися кількома словами з Косариконогом, а тоді зник у терновому тунелі.

Що це він задумав? Ожинокіготь вийшов із табору, не криючись, ніби не боявся, що хтось його побачить. Але чому подався до лісу сам, коли всі інші вояки вже спали? Він пішов на зустріч із Шулікокригом?

Швидко доївши дрозда, Листоплеса підвелася й пішла за вояком.

— Ти сьогодні допізна працюєш, — зауважив Косариконіг, коли вона знову пройшла повз нього.

— Деякі трави найкраще збирати при місячному світлі, — відповіла Листоплеса. Це була правда, проте зараз вона зовсім не планувала збирати трави.

Доки медикішка вийшла з терня, Ожинокіготь уже зник, проте Листоплеса легко вистежила його слід. Її тілом пробіг дрож, коли вона зрозуміла, що вояк пішов тою самою стежкою, якою ходила вона на зустрічі з Воронокрилом до Вітряного кордону.

Проте Ожинокіготь прямував не до Вітряного Клану. Листоплеса вже розбирала легеньке жебоніння струмка, коли це слід вояка звернув зі стежки в ліс, до озера. Листоплеса пішла за ним, широко розтуливши рота, щоб легше відрізняти запах вояка від ароматів здобичі, які снували навколо.

Папороть гладила її хутро. Вона піднялася крутим схилом і вийшла з лісу. Ожинокіготь сидів усього за кілька хвостів від неї, повернувшись спиною, і дивився кудись понад озеро. Листоплеса застигла, налякавшись, що незграбні рухи видали її присутність. Проте Ожинокіготь не поворухнувся.

Медикішка відійшла на кілька кроків назад і сховалася за покрученим коренем. Невже це було таємне місце зустрічі Ожинокігтя з Шулікокригом? Звідси було досить далеко до Річкового Клану.

Місяць пропливав небом, а Листоплеса все чекала і стежила. Проте вона не помітила ані Шулікокрига, ані будь-якого іншого кота. Ожинокіготь сидів нерухомо, зосередивши погляд на мерехтливій воді. Листоплеса все гадала, про що ж він думав.

І він, і решта Клану, включно з Вогнезором, здавалося, вірили, що всі їхні проблеми були позаду. з допомогою Вітряного Клану Громові коти пережили напад борсуків, і шрами вояків уже загоювалися. Проте Листоплеса не могла вгамувати неспокійне відчуття, яке зараз, коли вона опинилася наодинці з Ожинокігтем, тільки посилилося. Синьозірка, Левосерд і Жовтоікла застерегли її про темне майбутнє, яке їм непідвладне. Які ще біди чекали на її Клан? І як цей темнохутрий кіт перед нею був із ними пов’язаний?

Ніч минала, і втома потроху перемагала Листоплесу. Вона кивнула, щоб відігнати сон, та тоді заплющила очі й лягла на моховій підстилці між двома коренями. Уві сні вона підвелася й побачила, що Ожинокіготь зник. А за тим місцем, де він сидів, озеро стало густе й багряне, і на берег ніби накочували хвилі крові.

Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним.

Зойкнувши від страху, Листоплеса кинулася бігти. Вона наштовхнулася на щось тверде, її кігті дряпалися об кору дерева. Вона була у пастці! Прокинувшись, медикішка зрозуміла, що перечепилася через корінь і впала біля стовбура. Угорі поміж гілками вже розливалося ранкове світло, кидаючи тіні на трави.

— Хто тут? — запитав різкий голос.

Листоплеса навіть не встигла відповісти. Ожинокіготь вистрибнув на корінь і став, увіп’явшись у неї поглядом. Його очі потемніли від злості.

— Що ти тут робиш? Ти за мною стежила?

— Ні! — обурено відповіла Листоплеса, хоч і почувалася трохи винною, бо саме цим вона і займалася. — Я вийшла вчора пізно, збирала трави. Мабуть, заснула, і все.

Від страху в неї всередині все стиснулося. «Він же не скривдить мене, — заспокоювала себе медикішка. — Він мій побратим, заради Зореклану! Вивіркострибка йому довіряє». Ожинокіготь не міг стати на стежку, яка вела до крові й темряви, якщо Зореклан мав стільки віри в те, що їм з Вивіркострибкою належить бути разом.

Проте їй усе ще було ніяково від того, що Ожинокіготь продовжував мовчки дивитися на неї. Вчепившись за рештки гідності, вона підвелася й подалася геть. І хоча лапи поривалися бігти, та Листоплеса змусила себе повільно перейти через галявину і зайти в прихисток папороті.

В озері за деревами відбивалося бліде проміння світанку. Та тієї миті жахливий багряний приплив, який в’язко облизував узбережжя, здавався Листоплесій значно реальнішим, аніж сиза вода, ледь побрижена від вітру.

Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним.

Які ще жахіття чекають на Громовий Клан?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Зітхнувши, Ожинокіготь підібгав під себе лапи і задивився на озеро. Відколи він знову почав приходити у сновидний ліс Тигрозора, його сон був тривожний. Його смикання заважало Вивіркострибці та решті вояків, які тулилися докупи в тому, що залишилося від їхнього кубла. Тож Ожинокіготь вирішив іти на ніч чатувати до озера, щоб залишити в спокої інших котів.

Його дуже шокувала з’ява Листоплесої. Хоч вона це і заперечувала, він був упевнений, що вона за ним стежила. Чи означало це, що медикішка знала, куди він ходив уві сні? Як і її сестра, Листоплеса ніколи б не зрозуміла, що він міг зустрічатися з Тигрозором і залишатися вірним своєму Клану. Ожинокіготь намагався переконати себе, що ці побачення з Тигрозором нікому не шкодили, проте зараз почав замислюватися, чи не варто йому припинити відвідувати той темний ліс. Він боявся того, що Листоплеса могла знати, а ще більше — того, що вона могла розповісти Вивіркострибці. Сестри були дуже близькими, тож навряд чи Листоплеса захоче таїти що-небудь від Вивіркострибки.

Примруживши очі, Ожинокіготь глянув понад озеро. У досвітніх променях уже вирізнялися човни Двоногів, прив’язані навколо напівмосту з протилежного боку, біля кордону між Річковим та Тіньовим Кланами. Як і сказала Маргаритка, Двоноги поки що залишалися там, проте Ожинокіготь не міг не переживати через те, що рано чи пізно вони можуть підібратися і ближче до Громової території.

Ранкове проміння вигравало на поверхні води. Ожинокіготь пригадав, як Вивіркострибка розповідала йому про видіння Листоплесої — про перехрещені сліди лап. У нього шкірою пробіг дрож. Він хотів би мати силу медикота, аби побачити своє майбутнє в озері, проте для нього відображення зір були тільки мерехтливими цятками на синій воді — красивими, проте беззмістовними. «Чи й справді моє майбутнє лежить у лапах Зореклану?» — подумав Ожинокіготь. У Тигрозоровому лісі не ходили Зоряні вояки. Чи відвертався він від них, коли відвідував свого батька? Та чи знали вони про це?

Урешті-решт вояк знову задрімав і прокинувся вже від пташиного співу. Сонце сходило над пагорбом за Вітряним Кланом. Ожинокіготь скочив на лапи. Він не збирався залишатися тут так довго! Кіт, який хотів стати воєводою, не мав утікати вночі з табору!

Ожинокіготь рушив назад до лощовини, дорогою зупинившись пополювати, так що до тернової загорожі він дійшов із повним ротом здобичі. Він уже зібрався заходити, коли це з табору почувся неземний крик, від якого Ожинокіготь застиг на місці. Невже борсуки повернулися?

На мить Ожинокіготь подумав, що це неможливо. Патрулі не знаходили жодних ознак присутності борсуків на їхній території після нападу, і терня перед ним було ціле. Раптом крик повторився, цього разу чіткіше.

— Моє кошеня! Де моє кошеня?

Ожинокіготь протиснувся крізь тунель до табору. Біля ясел стояла Маргаритка, настовбурчивши хутро. Коло неї був Хмарохвіст, а двоє її кошенят визирали з-за входу. Їхні очі поширилися від переляку. Листоплеса вже бігла зі свого кубла через галявину, а за нею мчала Ясносерда. Ожинокіготь поклав свою здобич до кагату й поспішив до них.

— Я всюди перешукала! — волала Маргаритка. — Його тут нема. Ой, Бубку, де ж ти?

Ожинокігтя охопила тривога. Бубко завжди був найактивнішим кошеням у своєму виводку — і найчастіше потрапляв у халепу. Неважко було припустити, що він міг вислизнути з табору в пошуках пригод.

— Коли ти востаннє його бачила? — запитав Маргаритку Хмарохвіст.

— Учора. Коли я сьогодні прокинулася, він уже зник. Я шукала й шукала, та його в таборі ніде нема!

— Заспокойся, — нявкнула Ясносерда. — Твоє волання не допоможе, ти тільки розтривожиш Карохвістку. Ми знайдемо Бубка.

Маргаритка пропустила її слова повз вуха.

— Його з’їв борсук! Я знаю, так.

Ясносерда закотила око, і навіть Листоплеса роздратовано смикнула вусами.

— Маргаритко, ти сама знаєш, що тут уже давно не знаходили жодних слідів борсуків. Бубко міг кудись піти, але ми його знайдемо і приведемо назад.

Тим часом на крики Маргаритки зібралося ще більше котів. Вогнезір зістрибнув з Високого Виступу і підійшов до Ожинокігтя.

— Що сталося?

Ожинокіготь пояснив двома словами.

— Ми вишлемо патруль, — вирішив Вогнезір. — Хмарохвосте, ти поведеш. Візьми із собою ще двох чи трьох котів та одразу вирушайте.

— О, ні, ні! — Маргаритка обвила своїм хвостом шию Хмарохвостові. — Ти мусиш залишитися зі мною. Що, як інші мої кошенята також пропадуть?

Ясносерда роздратовано зашипіла й відвернулася. Ожинокіготь не міг її звинувачувати. Ліщинка та Мишко були надто наляканими, аби взагалі висунутися з ясел, не те що з табору. Він розумів, що Маргаритка була дуже засмучена, та вона не мусила робити із цього стільки галасу. Хмарохвіст помітно присоромився, проте не намагався пояснити Маргаритці, що ніхто не сміє перечити наказам провідника Клану.

— Ліщинка і Мишко нікуди не підуть, — спокійно нявкнула Листоплеса. — Хмарохвосте, відведи Маргаритку до ясел. Я принесу трохи макових зернят, щоб вона заспокоїлась.

— А я поведу патруль, — запропонував Ожинокіготь.

Вогнезір кивнув. Хмарохвіст визволився від Маргаритчиного хвоста й повів її назад до ясел. Ожинокіготь подав знак Вивіркострибці, яка стояла за хвіст від нього поруч із Бурешубом та Студнею.

— Ходімо, — нявкнув він. — Коли ми його знайдемо, я із цього шибеника малого три шкури здеру за те, що так налякав увесь Клан.

— Ні, не здереш, — Вивіркострибка поплескала його хвостом по плечу. — Ти не менше за нас усіх стурбований через те, що Бубко міг сильно перелякатися або поранитися.

Ожинокіготь зітхнув. Незважаючи на всі слова, він таки не міг не захоплюватися цим останнім вибриком Бубка. Кошеняті вочевидь не бракувало сміливості, якщо воно наважилося вийти саме в ліс, особливо після того, як пережило напад борсуків.

«Що швидше в нього з’явиться виховник, то краще, — пробурмотів він, а про себе додав: — І я буду більш ніж щасливий ним стати».

Вивіркострибка першою помітила запах кошеняти — за кілька хвостів від краю тунелю.

— Він пішов туди, — доповіла вона, показуючи хвостом у напрямку Тіньового кордону.

— Тоді краще нам якнайшвидше його знайти, — нявкнув Бурешуб. — Не думаю, що Тіньовий Клан буде радий побачити чуже кошеня на своїй території.

Слід Бубка вів прямо до кордону, хоча де-не-де кошеня звертало, аби дослідити коріння дерева чи піщаний моріжок під скелею. Студня помітила крихітні сліди лап у багні біля озерця: мабуть, кошеня зупинилося там попити води. Трохи віддалік земля була попорпана.

— Великий мисливець! — нявкнула Вивіркострибка, розчулено закрутивши хвоста. — Він, мабуть, прикидався, що закопує свою здобич.

— Отак? — Бурешуб показав хвостом на жука, який повільно піднімався пагоном орляка. Якщо він і був жертвою Бубка, то, вочевидь, пережив цей казус.

— Я думаю, що ти в дитинстві був не кращим, — лагідно насварила його Студня. — Принаймні ми знаємо, що сюди Бубко дійшов без проблем.

— Але кордон Тіньового Клану вже не так далеко, — зауважила Вивіркострибка.

Раптом Ожинокігтеві здалося, що попереду долинають якісь звуки. Він дав іншим знак замовкнути. Якусь мить не було чути нічого, крім шурхотіння вітру між гілками і щебетання пташок. Та враз знову долинув звук — пронизливий вереск, ніби якась здобич пищала в котячих лапах.

Вивіркострибка звернула на нього переляканий погляд.

— Це може бути Бубко!

Ожинокіготь покуштував повітря. Запах кошеняти був різкий, а разом з ним долинали й інші — знайомі та небажані водночас.

— Тіньовий Клан! — вигукнув він. — Швидко!

Ожинокіготь помчав на звук крізь ліс. Інші коти не відставали. Те мишомізке кошеня, мабуть, перейшло кордон, і його помітив Тіньовий патруль. «Якщо вони хоч кігтем його зачепили…» — подумав Ожинокіготь, і від злості в нього вже здибилося хутро на загривку.

Він обігнув кущ ожини і вибіг на галявину біля сухого дерева, що стояло на кордоні з Тіньовим Кланом.

— Бубку!

У відповідь пролунав тоненький болісний писк. Ожинокіготь побачив Бубка, який смикався на землі під кущем папороті. Біля нього більше нікого не було. Спершу Ожинокіготь подумав, що кошеня поранилося й не могло підвестися. Та тоді побачив сріблясту галузку, обкручену навколо його хвоста. Бубко потрапив у лисячу пастку!

Вивіркострибка протяжно зашипіла. Хутро на її карку наїжилося, коли вона поглянула на той бік кордону. Простеживши за її поглядом, Ожинокіготь помітив трьох Тіньових котів, які сиділи в тіні від ліщини: Бурошубку — воєводу Клану, Дубошуба та Кедросерда. Було ясно, що вони там сиділи вже довго, стежачи, як Бубко страждає.

— Ви стервоїди! — гаркнула до них Вивіркострибка. — Чому ви йому не допомогли?

Бурошубка підвелася й кілька разів повільно лизнула своє плече.

— Усі знають, що Громовий Клан ігнорує кордони, — нявкнула вона. — Але Тіньовий Клан дотримується вояцького правильника. Та й зрештою, це кицюня. У нашому Клані ніхто не знається з кицюнями.

Вивіркострибка знову зашипіла. Ожинокіготь бачив, що вона розлютилася настільки, що навіть не могла говорити.

— Не зважай, — промурмотів він. — Нам треба допомогти Бубкові.

Вивіркострибка випустила кігті — здавалося, вона зараз не хотіла нічого, тільки вчепитися ними у хутро Тіньових котів. Та врешті воячка розвернулася й пішла за Ожинокігтем до Бубка.

Бурешуб та Студня вже стояли над кошеням. Студня заспокійливо облизувала його вушка, а Бурешуб обнюхував блискучу нитку, що стягнула його хвіст. Земля навколо Бубка була поорана крихітними відчайдушними подряпинами: вочевидь, він намагався визволитися з пастки. Його волання стихли до наляканого нявчання.

— Пробачте, — захлипав він. — Я просто хотів уполювати здобич і…

— Ти страшенно налякав свою маму і засмутив увесь Клан, — суворо нявкнув Ожинокіготь. — Сиди тихо, ми тебе витягнемо звідси.

Проте, оглянувши хвіст Бубка, він зрозумів, що це буде не так просто. Задні лапи кошеняти були заплямовані кров’ю: борсаючись, він поранив хвіст. Блискуча галузка міцно зчепилася навколо нього і тягнулася до палички, закопаної в землю. Ожинокіготь спробував потягнути — вона не поворухнулася, а Бубко тільки скрикнув від болю, коли галузка смикнулася.

— Ти робиш йому боляче, — зойкнула Вивіркострибка. — Дай я спробую перекусити.

Вона присіла біля Бубка, проте Ожинокіготь бачив, що галузка настільки сильно втиснулася в його хутро, що зубами її важко було дістати. Бубко знову скрикнув.

— Ти мене вкусила!

— Вибач, — Вивіркострибка засапано відступила. У неї на носі з’явилася пляма від крові.

Ожинокіготь дивився на ув’язнене кошеня. Невже їм доведеться відкусити частину хвоста, аби визволити його? Він уже збирався це запропонувати, коли це Студня смикнула вухами на паличку, до якої кріпилася галузка.

— Якщо ми її викопаємо, то дріт мав би послабитися, — сказала вона.

Ожинокіготь спантеличено перезирнувся з Вивіркострибкою.

— Паличка тримає дріт, — пояснила Студня. — Але вона не зможе тримати його міцно, якщо не буде в землі.

— Студне, ти геніальна!

Вивіркострибка кинулася до палички й почала активно копати кігтями. Студня приєдналася до неї з іншого боку; вона розхитувала паличку, а Вивіркострибка відкидала землю. Щоразу, як паличка рухалася, Бубко зойкав від болю. Бурешуб нахилився до нього й заспокійливо облизував вушка, водночас затуляючи кошеняті обличчя, аби воно не бачило, що там коїться з його хвостом.

Коли Вивіркострибка прокопала вже досить глибоку яму, Ожинокіготь побачив, що галузка почала послаблюватися.

— Як почуваєшся? — запитав він Бубка.

— Краще, — нявкнуло кошеня. — Уже не так міцно тримається.

— Стій спокійно, — наказав йому Ожинокіготь. — Уже недовго.

— Назад! — крикнула Вивіркострибка. — Я вже майже.

Кішка обхопила паличку зубами й потягнула. Та подалася й висмикнулася із землі, так що Вивіркострибка аж упала. Бубко поповз уперед, відчувши, що пастка його відпустила та паличка потягнулася за ним.

— Чекай! — нявкнув Бурешуб. — Спершу треба це зняти.

Тепер, коли паличку витягнули із землі, галузка значно послабилася. Ожинокіготь обережно просунув попід неї один пазур, а тоді ще розпустив її трохи зубами.

— Спробуй витягнути хвіст, — наказав він Бубкові.

І відчув неймовірне полегшення, коли кошеняті вдалося витягнути хвоста із блискучої петлі. Бубко спробував підвестись, але послизнувся, упав на бік і заплющив очі.

— Відпочинь хвильку, — нявкнула Студня. — а ми трошки помиємо тобі хвостика.

Вона присіла біля Бубка й почала вилизувати його поранений хвіст. Вивіркострибка долучилася, швидко проводячи по хутру язиком. Ожинокіготь скривився, побачивши розідрану шкіру й кров, що досі стікала з рани. Він набрав жмуток листя й приклав його до кровотечі — вони були не настільки ефективні, як павутина, але шукати її часу не було.

— Як тільки дістанемося табору, Листоплеса тебе огляне, — пообіцяв він.

Бубко не відповів, його очі досі були заплющені. Ожинокіготь не знав, чи той узагалі його почув.

Тим часом Бурешуб відійшов на кілька кроків до Тіньових котів, які досі спостерігали за всім зі свого прихистку під ліщиною.

— Надивилися? — гаркнув він. — Принаймні навчилися від Громового Клану, як поводитися з лисячою пасткою.

— Тіньовий Клан знає, як поводитися з лисячими пастками, дякую, — відповіла Бурошубка, смикнувши хвостом. — Ми вже бачили кілька таких на нашій території, але в нас вистачає клепки триматися від них подалі.

— О, у вас більше клепки, ніж у кошеняти? — Бурешуб підступив іще на крок, так що тепер він стояв прямо на кордоні. — Це, мабуть, таки великий привід для гордощів. Ви справді люті вояки, це одразу видно.

Дубошуб стиха загарчав і скочив на лапи.

— Спробуй тільки ступити один крок за цей кордон, і відчуєш на собі, які ми люті, зраднику!

Бурешуб настовбурчив хутро.

— Я був одним із тих котів, які ходили до Сонцеспаду. Я допоміг Кланам знайти їхній новий дім. І от що я тобі скажу — я робив це не для того, аби чотири Клани почали ворогувати настільки, аби навіть не хотіли допомогти пораненому кошеняті.

— Але це не кошеня Клану, — форкнув Кедросерд, підійшовши до Дубошуба. — Може, ти пробув у горах настільки довго, що вже забув вояцький правильник. Якщо ти взагалі його знав, напівкровка.

Бурешуб витягнув кігті, й Ожинокіготь зрозумів, що ці образи от-от перейдуть у справжню бійку. Зараз йому було зовсім не до цього, особливо через те, що їм ще треба віднести Бубка назад до табору.

Він підбіг до Бурешуба й штовхнув його.

— Нам зараз не варто лізти в бійку, — тихо нявкнув він йому на вухо. — Вони того не варті, залиш їх.

Бурешуб глянув на товариша. Блакитні очі сірого вояка палали злістю, та він глибоко вдихнув, і хутро на його загривку почало влягатися.

— Твоя правда, — погодився він. — Але вони все одно стервоїди погані.

Обидва коти відвернулися і пішли до Бубка. З боку Тіньових вояків долинув зневажливий крик, та ні Ожинокіготь, ні Бурешуб не озирнулися.

Коли вони підійшли до кошеняти, Ожинокігтю здалося, що воно досі непритомне, та тільки він нахилився його обнюхати, як Бубко розплющив очі.

— Дякую, — прошепотів він. — Мені дуже соромно.

— Усе гаразд, — нявкнула Вивіркострибка.

— А Вогнезір ще дозволить мені стати новаком?

Ожинокіготь підбадьорливо лизнув Бубкові плече.

— Я тобі розповім секрет, — нявкнув він. — Коли Вогнезір був новаком, він із пригод не вилазив. Правда, Вивіркострибко?

Вивіркострибка кивнула.

— Та це й не секрет! Про це весь Клан знає.

Бубко закліпав.

— Вогнезір? Справді?

— Справді, — запевнив його Ожинокіготь. — Твій учинок був неправильний, але й хоробрий. Вогнезір це зрозуміє.

Заспокоєний Бубко зітхнув і знову заплющив очі.

— Ходімо, — нявкнув Ожинокіготь, глянувши на своїх товаришів. — Треба віднести його до табору.

* * *

Ожинокіготь та Бурешуб протиснулися крізь терновий тунель, несучи удвох кволе тіло Бубка. З його пораненого хвоста досі текла кров. Ожинокіготь був певний, що кошеня ще живе, тільки завдяки легенькому надиманню та опусканню його грудей. Бубкові терміново була потрібна допомога Листоплесої, інакше вони могли його втратити.

Вивіркострибка зайшла до табору слідом за котами й одразу ж побігла до сестри. Студня йшла останньою.

— Я розповім Маргаритці, — нявкнула вона й подалася до ясел.

Ожинокіготь із Бурешубом вже несли Бубка через галявину, коли це позаду них пролунав вереск. Озирнувшись, Ожинокіготь побачив Маргаритку, яка кинулася до них із ясел. За нею біг Хмарохвіст і кричав:

— Маргаритко, чекай!

Кремова кішка зупинилася перед Ожинокігтем. Її очі були сповнені жаху.

— Бубку! О ні, він помер, він помер!

Ожинокіготь, який тримав кошеня зубами, не міг відповісти.

— Він не помер, — засапано сказав Хмарохвіст, коли наздогнав її. — Студня тобі сказала, пам’ятаєш? Дивися, він дихає.

Маргаритка втупилася в Бубка, ніби не розуміла, про що говорить білий вояк. Тоді кинулася до кошеняти й почала відчайдушно його облизувати. Ожинокіготь нетерпляче смикнув вухами. Невже ця мишомізка кицюня не розуміє, що вона тільки заважає? Невже вона не розуміє, що найважливіше зараз віднести кошеня до медикішки?

— Ну ж бо, — Хмарохвіст лагідно поклав хвоста Маргаритці на плече. — Дай їм віднести Бубка до Листоплесої. Ходімо, розкажеш Мишку та Ліщинці, що з ним усе буде гаразд. Вони також хвилювалися.

Маргаритка недовірливо на нього глянула, та тоді дала йому повести себе назад до ясел.

Листоплеса вибігла назустріч Ожинокігтеві та Бурешубові, ще коли вони були на півдорозі до її кубла.

— Бідолашний! — вигукнула вона, нашвидку обнюхавши поранений хвіст. — Будь ласка, занесіть його прямо до мене. Ясносерда готує для нього гніздо.

Ожинокіготь із Бурешубом занесли кошеня за ожинову заслону й поклали його на підстилку з моху й орляка прямо біля входу до кубла Листоплесої. Бубко нерухомо лежав на боці. Ясносерда гладила кошеня лапою, а Вивіркострибка стурбовано його озирала.

— Піду розповім Вогнезорові, — промурмотіла руда воячка за мить і вийшла.

Листоплеса пірнула в розколину, що вела до її кубла, і повернулася зі жмутком павутини.

— Спочатку нам треба зупинити кровотечу, — нявкнула вона і приклала павутиння до рваних ран на хвості Бубка. Листя, яке використовував для цього Ожинокіготь, повідпадало дорогою через ліс. — Тоді можна використати нагідки, щоб запобігти запаленню.

— Із ним все буде гаразд? — тихо запитав Ожинокіготь.

Листоплеса підвела на нього погляд. Її бурштинові очі потемніли.

— Сподіваюся, але ще не знаю напевно, — чесно відповіла вона. — Я зроблю все, що зможу, але зараз його доля в лапах Зореклану.

* * *

Вийшовши з кубла Листоплесої, Ожинокіготь побачив, що Порохошуб і Шипокіготь саме збиралися йти в патруль. Він підбіг, аби приєднатися до них, — сподівався, що це трохи відволіче його від хвилювання за Бубка. Проте цілу дорогу повз струмок, що позначав межу Вітряного Клану, йому не йшло з голови кволе тільце кошеняти, яке нерухомо лежало на землі. Якщо Бубко помре, то Маргаритка точно захоче забрати інших двох кошенят назад на конярку, як вона й погрожувала раніше. І тоді у Клані не буде новаків, аж доки не виростуть кошенята Карохвістки. А цього чекати ще майже шість повень!

Ожинокіготь вимахував хвостом, лихий сам на себе за такі думки. Він турбувався за розумне й неслухняне кошеня не заради самого Бубка, а заради себе, бо йому був потрібен новак. Та як би він не намагався, все одно не міг позбутися думок про те, що хотів стати воєводою Клану і що мав для цього зробити.

Повернувшись до табору після сонцепіку, він збирався одразу піти перевірити, як там Бубко, та зупинився, побачивши Бурешуба і Студню, які переходили галявину поруч із Вогнезором та Вивіркострибкою.

Бурешуб помахав Ожинокігтеві хвостом і побіг до нього поперед інших.

— Привіт, — нявкнув він. — Ми на тебе чекали.

— Чому? — в Ожинокігтя серце тьохнуло, коли він побачив жаль в очах товариша. — Що сталося цього разу?

Бурешуб торкнувся носом до Ожинокігтевого плеча.

— Ми зі Студнею йдемо.

— Уже? — Ожинокіготь від роздратування випустив кігті в землю. Відколи Бурешуб повернувся, йому було з ним так добре, так спокійно. Ожинокіготь усвідомлював, що рано чи пізно Бурешуб зі Студнею підуть геть, та він був до цього ще не готовий. — Мабуть, вам треба повертатися в гори, — зітхнув він. — Але я сподівався, що ви залишитесь на довше.

Бурешуб завагався.

— Ні, не в гори, — нявкнув він. — До Річкового Клану. Ті Тіньові коти мали рацію. Якщо ми хочемо жити тут, то повинні дотримуватися вояцького правильника. А це означає, що треба бути вірними Річковому Клану.

Ожинокіготь витріщився на нього.

— То це тому ви йдете? Через те, що сказали ті паршиві стервоїди?

— Ні, — нявкнула Студня, яка саме підійшла до Бурешуба. Біля неї була Вивіркострибка. — Ми з вами ще побачимося, обіцяю. Ми хочемо залишитися біля озера назавжди, і я збираюся натренуватися, щоб стати воячкою Річкового Клану.

Ожинокіготь збентежено поглянув на неї. Вони залишаються назавжди? То це означало, що вони прийшли не лише для того, аби перевірити, чи знайшли Клани собі новий дім. Чому Бурешуб зі Студнею залишили гори? І чому вони не хотіли повертатися? Утім, він не міг нічого спитати: якби Бурешуб хотів, то давно би вже розповів. Думка про те, що друг не довіряв йому достатньо, аби звіритися, краяла Ожинокігтеве серце.

— Це чудово, що ви залишаєтеся, — вимушено муркнув він. — Принаймні ми зможемо зустрічатися на Зборищах.

— О так, мабуть, весь Річковий Клан буде пліткувати, — нявкнула Вивіркострибка, притулившись мордочкою до Бурешуба, а тоді до Студні. Уже тихіше вона додала: — Ми ніколи не забудемо нашу подорож. Якісь частини нас завжди будуть разом.

Вогнезір чекав віддалік, доки друзі попрощаються.

— Ми завжди пам’ятатимемо те, що ви зробили для нас після нападу борсуків, — сказав він гостям. — Громовий Клан вічно буде вам вдячний. Ми не забудемо цього.

Бурешуб кивнув.

— Ми вам також вдячні за те, що дозволили нам зостатися так надовго.

Тоді він розвернувся й пішов до тернового тунелю, а Студня подалася за ним. Ожинокіготь і Вивіркострибка провели їх і зупинилися, спостерігаючи, як двоє котів розчиняються у підліску.

— Нехай Зореклан освітить вам шлях! — гукнув їм услід Ожинокіготь.

Бурешуб зупинився, озирнувся і махнув на прощання хвостом, а тоді вони зі Студнею зникли в кущах папороті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Місяць зійшов над деревами, які оточували кам’яну лощовину, проте гніздо, де лежав Бубко, було в тіні. Листоплеса присіла біля кошеняти і торкнулася носом до його носика. Він був гарячий і сухий, а кошеня хлипало в лихоманці, не розплющуючи очей. Ожинокіготь та інші коти принесли його зранку, і відтоді Бубко ще не опритомнів.

Листоплеса ж, не змикаючи очей, весь час була біля нього. Вона зробила все, що могла, використовуючи павутину та мазь із нагідок, проте мусила визнати поразку — врятувати хвіст, залишивши його цілим, не вдалося. Опівдні медикішка перекусила останні жилки, що тримали його докупи. Лапи Бубка засмикалися, і він болісно скрикнув, проте так і не прокинувся. Листоплеса притиснула до нової рани павутиння, а Ясносерда пішла закопати кінчик хвоста за табором.

Тепер медикішка принесла зі свого сховку листя огірочника, розжувала його і, розтуливши Бубкові щелепи, витиснула йому в рот трохи соку. З допомогою Зореклану це мало би втамувати гарячку. Листоплеса ще трохи посиділа біля нього, але була настільки виснажена, що врешті-решт її очі заплющилися, і вона поринула в неспокійний сон.

Медикішка опинилася біля озера, над її головою виблискували зорі Срібносмуги. Раптом її увагу привернула темна постать трохи віддалік на березі: то був кіт, який швидко наближався до неї. Коли він підійшов, Листоплеса впізнала в ньому Багношуба — колишнього медикота Річкового Клану, який помер у їхньому старому домі саме перед тим, як Клани вирушали в дорогу. Тепер його тіло було сильне і струнке, а хутро мінилося морозним зоряним сяйвом.

Листоплеса вклонилася і нявкнула:

— Вітаю, Багношубе. Ти маєш для мене повідомлення?

— Так, — відповів колишній медикіт. — Я хочу, щоб ти передала дещо Мільгокрилій.

Листоплеса напружилася. Мільгокрила, теперішня Річкова медикішка, не вірила в Зореклан, тож духи її предків-вояків не могли приходити до неї уві сні. Одного разу Листоплеса вже передавала Мільгокрилій повідомлення від Перохвостої, яке застерігало про отруту Двоногів на Річковій території. Проте їй ніколи не подобалося бути відповідальною за таку важливу частину обов’язків Мільгокрилої. Тепер це ще більше обурило Листоплесу, адже вона мала безліч справ у власному Клані.

— Річковий старійшина захворів на зелений кашлюк, — вів далі Багношуб. — Мільгокрилій потрібна котяча м’ята, щоб його вилікувати, проте вона ніде не може її знайти. — Його очі сповнилися тривогою. — Невже я помилився, коли обрав Мільгокрилу нашою медикішкою? Знак із мільжиним крилом біля мого кубла здавався таким очевидним… — Він завагався, ніби не знав, що сказати далі. — Листоплесо, благаю тебе, подбай, щоб мій Клан не постраждав від мого неправильного рішення.

— Ти хочеш, щоб я віднесла їй котячої м’яти? — запитала Листоплеса, пригадавши густі зарості біля покинутого гнізда Двоногів.

— Ні. Біля її території вдосталь котячої м’яти, просто Мільгокрила не знає, де шукати, — нявкнув Багношуб. — Вона повинна піти до маленького Громошляху на краю їхньої території, а тоді пройти ним від озера до ряду Двоножачих гнізд із садами. Там росте котяча м’ята. Листоплесо, ти їй це передаси?

Багношуб розтулив рота, і звідти долинуло тоненьке нявчання. Листоплеса стривожено дивилася, як старий медикіт зникає, хоча нявчання досі було чути. Її очі розплющилися, і вона побачила Бубка, який скидався у своєму гнізді.

— Болить! Хвостик болить! — скиглив він.

Листоплеса поклала йому на груди лапу, аби заспокоїти, і витиснула в рот ще трохи соку огірочника. Погладжуючи його хутро і заспокійливо муркочучи йому на вушко, вона згадала тривогу в очах Багношуба, з якою той розповідав про жахливий зелений кашлюк.

Місяць зблід, і в небі з’являлися перші промені світанку. Листоплеса вже бачила темні обриси дерев угорі.

— Ну як мені піти до Річкового Клану? — промурмотіла вона.

Вогнезір раніше дозволяв їй допомагати Річковому Клану, проте цього разу вона мусила дбати про хворе кошеня. Без належного догляду Бубко міг померти. До того ж минуло не так багато часу, відколи Листоплеса втекла з Громового Клану з Воронокрилом. Що подумають її побратими й посестри, якщо вона знову зникне? Навіть якщо вона скаже їм, що йде допомогти Мільгокрилій, вони не схвалять такого прояву вірності іншому Клану.

Мільгокрила знайде котячу м’яту сама, якщо добре пошукає. Принаймні сьогодні півповня, ми зустрінемося з нею біля Місячного Ставу. Я можу передати їй повідомлення від Багношуба там, не залишаючи свій Клан.

Проте, дивлячись на Бубка, Листоплеса не могла витіснити з-перед очей сон про старого медикота. Чи входило до її обов’язків виконання його прохання? Вона зітхнула. Чому раптом бути медикішкою стало так складно? Чи повинна вона була служити лише Громовому Клану чи Зореклану та всім котам, про яких вони дбали?

* * *

— Я не впевнена, що мені варто йти, — стурбовано нявкнула Листоплеса.

Сонце вже сідало, і на галявині простягнулися криваво-червоні смуги світла. Листоплеса стояла біля свого кубла й дивилася на Бубка. Він спав уже спокійніше, згорнувшись у своєму гніздечку. Його гарячка минала, проте медикішка досі не була певна, що його рани загоюються як треба.

Після нічної варти Листоплеса була така виснажена, що вже не мала сил на довгу подорож до Місячного Ставу. До того ж її серце стискалося від думки про те, що доведеться зустрітися з іншими медикотами та розповісти їм про смерть Попелюшки.

— Ти повинна піти, — сказала їй Ясносерда й поплескала хвостом по плечу. — Я пригляну за Бубком. Я знаю, що йому дати, якщо він прокинеться.

Листоплеса знала, що це правда. Ясносерда їй дуже допомагала, і в неї були всі необхідні трави. Та й медикішка мала передати Мільгокрилій повідомлення від Багношуба.

— Гаразд, — нявкнула вона. — Я піду. Але повернуся якнайшвидше.

— Ні про що не турбуйся, — запевнила її Ясносерда.

Востаннє оглянувши Бубка, Листоплеса вийшла на галявину й подалася до тернового тунелю, побажавши доброї ночі Шипокігтю, який саме заступав на нічну варту. Було дивно вирушати в цю дорогу без Попелюшки. Вона так хотіла, щоб дух Попелюшки супроводив її, та ніде не було жодних ознак його присутності — ані знайомого запаху, ані доторку м’якого сірого хутра. Листоплеса ще ніколи не почувалася настільки самотньою.

Сонце вже хилилося до обрію. Медикішка рушила до Вітряного кордону, а тоді пішла уздовж струмка до пагорбів. Аромати зеленлисту вилися навколо, ліс мінився тінями, а роса холодно скрапувала на лапи. Від думки про те, що скоро вона зможе сісти, попити води із зоряного ставка й поділитися снами із Зорекланом, у Листоплесої навіть втома минула. Біля інших медикотів та Зоряних вояків, з якими можна буде поділитися язиками, вона не почуватиметься такою самотньою.

Біля кордону з Вітряним Кланом Листоплеса побачила попереду Короморда, Вітряного медикота, і Дрібнохмара — Тіньового. Мабуть, вони відчули її запах, бо зупинилися й зачекали, доки вона підніметься на останній схил і наздожене їх.

— Вітаємо, Листоплесо, — промуркотів Короморд. — Радий знову тебе бачити. Співчуваю твоїй утраті. Це сумно, що Попелюшці довелося так рано приєднатися до лав Зореклану.

— Що? — вигукнув Дрібнохмар, а хутро на його загривку здибилося. — Попелюшка померла?

Листоплеса знала, що Тіньовий медикіт ще не чув новини, тому кивнула.

— На наш табір напали борсуки. Однозір привів нам на поміч Вітряний Клан, але вони не встигли врятувати Попелюшку.

Я не встигла.

Дрібнохмар схилив голову.

— Вона була чудовою медикішкою. Я завдячую їй життям.

Листоплеса колись чула історію про те, як Попелюшка багато повень тому не послухала наказу й допомогла Дрібнохмару та його побратиму, коли Тіньовий Клан знемагав від хвороби. Дрібнохмар завжди казав, що саме це підштовхнуло його обрати стежку медикота.

Вона гадала, чи слід їй розповідати іншим, що сталося насправді — що Попелюшка загинула, бо Листоплеса відвернулася від свого Клану та обов’язків медикішки. Чи почали б вони звинувачувати її в смерті Попелюшки так само, як вона звинувачувала сама себе?

Та тоді медикішка зрозуміла, що в очах Короморда та Дрібнохмара не було нічого, крім співчуття. Не було сенсу відкриватися їм, це тільки б додало горя.

— Ти, мабуть, дуже за нею сумуєш, — промурмотів Короморд. — Але ти будеш їй гідною наступницею.

— Сподіваюся, — ніяково відповіла Листоплеса. Її горло стиснулося так, що вона ледве говорила. — Я ніколи не забуду Попелюшку і те, чого вона мене навчила.

Медикоти поставали обабіч неї, і так вони рушили далі вгору, розділивши її біль та додаючи їй сил.

Листоплесій хотілося запитати Короморда про те, як справи у Воронокрила, та вона знала, що не може. Ти повинна припинити про нього думати!

Тим часом запала ніч. Листоплеса зупинилася на верхівці звору й озирнулася на місячний серпик, що блищав над далеким озером. Мільгокрилої ніде не було, і, покуштувавши повітря, вона не відчула запаху подруги.

— Ви не бачили дорогою Мільгокрилу? — запитала Листоплеса медикотів.

Короморд похитав головою.

— Я теж не бачив, але вона ніколи не ходить через територію Тіньового Клану, — нявкнув Дрібнохмар. — Не турбуйся. Мільгокрила раніше також запізнювалася.

Листоплеса знала, що це правда, проте їй також було відомо, що відбувалося в Річковому Клані. Може, Мільгокрила не могла прийти, тому що не хотіла залишати старійшину, який захворів на зелений кашлюк. а може, хвороба передалася й іншим, бо котячої м’яти для лікування в них не було.

Листоплеса з котами вже дійшла до струмка, а Мільгокрилої досі не було чути. Громова медикішка побігла вгору біля мерехтливої води, а тоді протиснулася крізь кущі, які оточували лощовину. В неї жевріла надія, що подруга може бути вже на місці.

Водограй спадав зі скелі, утворюючи сріблясту заслону, і спінював ставок унизу, так що здавалося, ніби там витанцьовувало місячне сяйво. Проте назустріч Листоплесій не підвелася знайома золотиста кішка, і дружній запах не долинув до неї. У лощовині нікого не було.

Короморд почав спускатися спіральною стежкою до краю ставка. Листоплеса подалася за ним, відчуваючи, як її лапи ступають у давні сліди котів, що зникли вже давно. Проте цього разу вона не відчувала того спокою, який завжди огортав це місце. Вона була надто стурбована через Мільгокрилу та Річковий Клан і боялася, що Багношуб прийде до неї уві сні та звинуватить її за те, що вона не передала повідомлення.

Листоплеса не могла розповісти про це іншим медикотам. Просто присіла біля них на краю берега і схилилася, аби відпити крижаної води. Холод, здавалося, прокрадався у кожну її клітинку, заморожував її кінцівки — зрештою, вона почувалася так, ніби й сама зроблена з криги. Медикішка не зводила погляду з мерехтливої поверхні води: брижі зникли, і Листоплеса побачила віддзеркалення численних котів, які оточували її в лощовині.

Вона підвела погляд. Короморд і Дрібнохмар, які сиділи обабіч неї, не рухалися: вони вже відійшли у власні сни. Навколо озера та на схилах лощовини, аж до кущів, мерехтіли постаті вояків Зореклану.

Блакитнохутра кішка підвелася на вкритій мохом скелі, що виступала над водою. Листоплеса впізнала Синьозірку.

— Вітаю, — нявкнула колишня провідниця Громового Клану. — Зореклан приймає тебе як нову медикішку Громового Клану.

Зоряні коти довкола озера вітально замуркотіли. Листоплеса помітила Перохвосту, яка сиділа біля вродливої сріблястої кішки, мабуть, була її мамою Срібнострумкою. Ближче до води вона помітила Мідиколапа, а також Модринку і Ясеньку — кошенят Папоротехмарки, які загинули під час голоду в старому лісі. Високозорий, колишній провідник Вітряного Клану, сидів неподалік. Листоплеса відчувала, як до неї приливає сила, що йде з їхніх ясних очей.

— Дякую, — відповіла вона. — Я буду віддано служити своєму Клану, обіцяю.

На протилежному краю ставка вона бачила групу колишніх медикотів і медикішок: свою любу захисницю Плямолистку, а ще Жовтоіклу та Багношуба. Над ними ніби нависла якась тінь, хоча місяць освітлював лощовину з безхмарного неба. Багношуб зосередив погляд на власних лапах, і Листоплеса з болем подумала, що він навмисне її уникає.

Вона вдивлялася в тінь, відчайдушно шукаючи Попелюшку. Незважаючи на те, що їй сказала Плямолистка, Листоплеса досі боялася, що колишня виховниця злиться на неї, бо вона покинула свій Клан.

— Будь ласка, Попелюшко… — прошепотіла вона. А тоді, повернувшись до Синьозірки, запитала: — Синьозірко, де…?

Проте вояки Зореклану вже розчинялися, мерехтіння їхніх шубок згасало, і зрештою Листоплеса вже бачила крізь них схили лощовини. Ще мить вони сяяли, немов іній на камінні, а тоді зовсім зникли, і Листоплеса прокинулася на краю ставка.

Вона підвелася й потягнула свої холодні задубілі кінцівки. Дрібнохмар сів і почав умиватися однією лапою, а Короморд нашвидку пригладжував своє пом’яте хутро. Жоден із них не розповідав про те, що йому явилося уві сні.

— Учора під час прогулянки я знайшов гарний кущ водяної м’яти прямо над скоками, — сказав Короморд Листоплесій, коли вони вже почали підійматися з лощовини. — Може, тобі теж потрібно трохи назбирати? Там для нас обох вистачить.

— Дякую, — нявкнула Листоплеса. — Це найкращі ліки від болю в животі.

— Якось-то я побачив вашу біло-руду кішку за збиранням нагідок, — вів далі Короморд, спускаючись схилом. — Ясносерда, так? Вона здавалася заклопотаною, навіть мене не помітила.

— Так, вона дуже допомагає, — сказала Листоплеса. — Нам було потрібно багато нагідок, щоб обробляти рани після нападу борсуків.

Дрібнохмар кивнув.

— Дяка Зореклану, що на Тіньовій території не було борсуків, — нявкнув він. — Як почувається Громовий Клан? Тобі потрібна якась допомога?

Листоплеса на мить задумалася, що сказав би Чорнозір, Тіньовий провідник, на цю пропозицію Дрібнохмара допомогти ворожому Клану. Із тим же успіхом вона могла просто відмовитися.

— Ні, дякую, вже все гаразд, — відповіла медикішка. — Рани загоюються.

Небо над пагорбами ще не сіріло, і Листоплеса зрозуміла, що зараз у неї якраз є нагода передати Мільгокрилій повідомлення від Багношуба. Та якщо вона пізно повернеться до табору, то що подумають коти її Клану? Листоплеса вже раніше їх залишила, тепер вони мали бачити, що вона цілковито віддана їм. До того ж що швидше вона повернеться й огляне Бубка, то краще.

Та й зрештою, для того щоб дістатися до Річкового Клану, їй доведеться переходити територію Вітряного Клану, а це означає, що є надто великий ризик наштовхнутися на Воронокрила.

Ідучи вздовж струмка назад до Громової території, медикішка навіть краєм ока не глянула на Вітряні вересовища. Ця частина її життя закінчилася, тож нічого до неї повертатися. Вона була медикішкою, вона ходила до Зореклану. І це була вагома причина, чому Листоплеса ніколи не зможе ні з ким зблизитися — вона йшла іншою стежкою, і завжди нею йтиме. Якщо вона зможе достатньо зосередитися на своїх обов’язках, то зрештою почуття згаснуть, і Воронокрил важитиме для неї не більше, ніж будь-який інший вояк.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Відійшовши від кагату свіжини, Ожинокіготь помітив Золошуба, який шкутильгав від кубла Листоплесої. Поріз на його задній лапі був заклеєний свіжою павутиною. Він прямував до вояцького кубла, проте не встиг туди дійти, як до нього підбіг Березолап.

— Золошубе, привіт! — нявкнув новак. — Орлякошуб веде Білолапку на тренування. Ми можемо піти з ними?

— Ні, — роздратовано відповів його виховник. — Я впав із каменя і знову відкрив цю рану. Листоплеса каже, що мені сьогодні не можна виходити з табору.

Березолап опустив хвоста і повернув голову, сумно проводжаючи поглядом Орлякошуба та його новачку Білолапку.

Ожинокіготь підійшов до Золошуба та Березолапа і поплескав засмученого новака хвостом.

— Не журись, — а до Золошуба додав: — Я йду в патруль. Можу взяти Березолапа із собою, якщо хочеш.

Березолап ураз підняв хвоста знову, а його вуса затремтіли від захвату.

— Будь ласка, Золошубе! — заблагав він.

Золошуб розтулив рота. Ожинокіготь був уже певен, що він відмовить, та раптом позаду нього пролунав новий голос.

— Гарна ідея. Березолап пропустив багато тренувань, доки одужував. Більше йому пропускати не варто.

Ожинокіготь розвернувся й побачив свого провідника, який спустився по камінню з Високого Виступу.

— Я подумав, що ми могли б піти вгору вздовж Тіньового кордону, — нявкнув Ожинокіготь. — Поновимо помітки і перевіримо, чи нема нових лисячих пасток.

Вогнезір кивнув, хоча Золошуб уже пропалював Ожинокігтя примруженим поглядом. Не кажучи ні слова, сірий вояк розвернувся і пошкандибав до вояцького кубла.

— Ну то йди, — нявкнув Вогнезір до Березолапа. — Слухайся в усьому Ожинокігтя і вважай на ті лисячі пастки. Ти ж не хочеш втратити хвоста, як Бубко?

— Я буду обережний, — пообіцяв Березолап.

Ожинокіготь просунув голову крізь гілки вояцького кубла й запросив Піскошторму та Шипокігтя приєднатися до патруля. Золошуб, який саме вмощувався на моховій підстилці, навіть не глянув на нього.

День був хмарний, а вогкий вітерець обіцяв дощ. Запахи були притлумлені, ніби вся здобич поховалася в норах, і звуків жодних не долинало, крім шурхотіння гілок угорі.

Березолап усе ще тремтів від захвату. Ожинокіготь бачив, що новак щосили намагається опанувати себе і просто тихо йти разом із рештою патруля.

— Чому б тобі не побігти наперед пошукати Тіньових поміток? — запропонував він. — Коли знайдеш, то повертайся доповісти.

— Гаразд, Ожинокігтю! — очі Березолапа спалахнули, і він помчав, задерши хвоста.

Ожинокіготь із жалем дивився на його задні лапи, на яких тільки почало відростати хутро. Березолапові пощастило пережити напад борсуків. Та Клан не зможе захищати його вічно. Йому самому доведеться здобути навички виживання, і участь у патрулі була для цього хорошою практикою.

— Стережися лисячих пасток! — гукнув вояк йому навздогін.

— Йому дуже треба було розрухатися, — сказала Піскошторма, коли новак зник. — Він так довго оклигував… А ще й у Золошуба рани ніяк не загоюються, так що після нападу борсуків малий навіть з табору не виходив.

— Може, Вогнезір дозволить тобі тренувати Березолапа, доки Золошуб не одужає, — припустив Шипокіготь.

— Можливо, — Ожинокіготь кивнув, намагаючись не показувати, наскільки його тішила ця ідея. Йому подобалася роль виховника, і в нього аж лапи свербіли отримати власного новака.

Він і досі сподівався, що Вогнезір обере його виховником Бубка. Ожинокіготь захоплювався хороброю й допитливою вдачею кошеняти, хоч вона й завжди призводила до якоїсь халепи. Бубко був найбільшим і найсильнішим із виводку Маргаритки, тож він мав усі шанси стати чудовим вояком.

Перескочивши через покручене коріння дуба, Ожинокіготь помітив Березолапа, який стояв біля ожинового куща за кілька хвостів попереду, розтуливши щелепи, і втягував запахи.

— Ожинокігтю, я знайшов помітки, — доповів він.

— Що? Але ти не міг, — Ожинокіготь був збентежений: невже Золошуб взагалі не тренував Березолапа? — Це далеко від Тіньового кордону.

Березолап здавався ображеним.

— Але я впевнений… — почав він.

Крізь папороть просунулася Піскошторма і підійшла до того місця, де Березолап зупинився покуштувати повітря. За мить вона повернулася. У її зелених очах палахтіла злість.

— Березолап має рацію, — нявкнула воячка. — Тіньовий Клан залишив свої помітки аж за цією ожиною.

Шипокіготь розлючено зашипів.

— Це територія Громового Клану!

Ожинокіготь загарчав. Разом із патрулем він перейшов через галявину та обігнув зарості ожини. Через кілька хвостів у ніздрі йому вдарив сморід Тіньового Клану.

— Ці помітки свіжі, — прошипів він. — Якщо підемо за ними, то маємо ще шанси наздогнати патруль і запитати, що вони собі думають. — Розвернувшись, вояк додав: — Березолапе, біжи швидко до табору. Розкажи Вогнезорові, що сталося, і поклич підмогу.

Новак одразу помчав назад у лощовину, пригнувшись близько до землі та виструнчивши хвоста.

Ожинокіготь перевірив помітки, щоб з’ясувати, в який бік пішов Тіньовий патруль, а тоді кинувся його наздоганяти. Піскошторма та Шипокіготь побігли за ним. Запах Тіньового Клану все посилювався. Нарешті Ожинокіготь дістався до верхівки пологого схилу і помітив патруль, який залишав свої позначки в лощовині на протилежному боці.

Нагороїжившись від злості, він на мить зупинився, аби зміряти оком ворожий патруль. Там було четверо Тіньових котів: Бурошубка, Дубошуб, Кедросерд — та сама трійця, яка спостерігала за Бубком, коли він потрапив у лисячу пастку, — і Горобинокіготь. Громових котів було менше, проте Ожинокіготь знав, що чекати на підкріплення не було часу.

— Бурошубко! — гукнув він Тіньову воєводу. — Що ви тут робите?

Усі четверо розвернулися і глянули на Громовий патруль.

— А на що це схоже? — нахабно нявкнула Бурошубка.

— Це схоже на те, що ви намагаєтеся вкрасти в нас територію, — засичав Шипокіготь.

— Ми давно погодили кордони Кланів, — нагадав їм Ожинокіготь. — Усі знають межі своїх територій.

— Це було тоді, — нявкнув Кедросерд.

— Тіньовому Клану потрібно більше місця, — Бурошубка примружено глянула на Ожинокігтя. — А Громовий Клан надто слабкий, щоб захищатися, відколи на ваш табір напали борсуки.

— Що вам відомо про борсуків? — запитала Піскошторма, підступивши на крок ближче.

— Усе, що треба, — відповіла Бурошубка. Кінчик її хвоста посмикувався. — Ми знаємо, що ви всі надто поранені, аби зараз із нами битися. І що ви надто заклопотані відбудовою табору, щоб захищати свої кордони. І що ви втратили медикішку.

На мить Ожинокіготь почувався зовсім ошелешеним. Звідки Тіньовий Клан дізнався про напад борсуків? Та тоді він пригадав, що тільки три ночі тому Листоплеса ходила до Місячного Ставу. Мабуть, вона видала Дрібнохмару слабкість Громового Клану.

Ожинокіготь випустив кігті в землю, але зараз не було часу про це думати.

— Забирайтеся з нашої території, — загарчав він на Бурошубку. — Або ми вас повіншуємо зараз так само, як тих борсуків.

Бурошубка закопилила губу.

— Сумніваюся.

Ожинокіготь розлючено верескнув і побіг вниз у лощовину. Він одразу накинувся на Бурошубку, шматуючи кігтями її плече. Вона намагалася вчепитися зубами йому в горло, проте він відштовхував її лапою в груди. Тіньова воєвода звивалася під його вагою, люто блискаючи очима.

Ожинокіготь краєм ока помітив Піскошторму, яка зчепилася в бійці з Дубошубом, молотячи задніми лапами його живіт. Горобинокіготь та Кедросерд затиснули між собою Шипокігтя. Ожинокіготь ще раз ударив Бурошубку і кинувся на допомогу побратиму, але Бурошубка встигла подряпати йому задні лапи.

Березолапе, ворушись!

Він заскочив на Кедросерда і вчепився темно-сірому коту зубами в шию. Бурошубка вкусила його за хвіст, та Ожинокіготь відбився від неї задніми лапами. Він перекотився на землю посеред сум’яття запахів і кольорів, вже навіть не розбираючи, де друзі, а де вороги.

Раптом удалині почувся крик, який поступово наближався до них. Бурошубка, яка притиснулася до Ожинокігтя, дряпаючи йому шию, гаркнула: «От лайно!» — і зіскочила з нього. Кедросерд визволився з його хватки. Ожинокіготь зіп’явся на лапи й побачив Вогнезора з патрулем Громових котів, які мчали в лощовину.

Вогнезір наскочив на Бурошубку, люто заволавши, і ввіп’явся зубами їй в горло. Бурошубка почала кігтями шматувати йому плече, проте так і не змогла визволитися. Вивіркострибка кинулася на Кедросерда, збивши його з лап і пришпиливши до землі. Позаду неї Порохошуб настрибнув на Горобинокігтя і загнав свої пазурі йому в хутро. Дубошуб перелякано скрикнув, побачивши Косариконога та Дощовуса, які ринули до нього через орляк. Піскошторма встигла востаннє завдати удару йому по задніх лапах, коли він перечепився через коріння та дременув крізь ожину до Тіньового кордону.

— Відступаємо! — закричала Бурошубка. Їй вдалося підвестися, хоч вона й залишила цілі жмутки свого хутра у Вогнезорових зубах та кігтях. Із горла в неї текла кров. Тіньова воєвода задкувала.

Вогнезір смикнув хвостом, наказуючи своїм воякам відпустити Тіньових котів. Вивіркострибка боляче вкусила Кедросерда за вухо і зіскочила з нього. Порохошуб зліз із Горобинокігтя, не припиняючи гарчати. Обидва Тіньові вояки розвернулися і втекли, та Бурошубка ще кілька митей залишалася на місці.

— Не думай, що ти виграв, Вогнезоре, — гаркнула вона, її боки важко надималися. — Тіньовий Клан усе одно встановить новий кордон.

— Не на землях Громового Клану, — відрубав Вогнезір. — Забирайтеся на свою територію.

Очі Бурошубки палали ненавистю. Вона розлючено зашипіла, а тоді розвернулася й побігла за своїми побратимами. Косариконіг та Дощовус кинулися їм навздогін і, страхітливо повискуючи, погнали загарбників геть.

— Дякую, — засапано мовив Ожинокіготь, коли Вогнезір обтрусив своє скуйовджене хутро та підійшов до нього. — І тобі, Березолапе, — додав він. Юний новак із блискучими очима стояв біля свого провідника, переводячи подих. — Ти так швидко збігав. Підмога прийшла саме вчасно.

Ожинокіготь нашвидку розповів Вогнезорові, як Березолап знайшов помітки Тіньового Клану далеко від кордону і як вони з рештою патруля застали Тіньових вояків за крадіжкою їхніх земель.

— Вони думали, що після нападу борсуків ми занадто ослабли, аби їх зупинити, — додав він.

— Тебе поранили? — запитала Вивіркострибка, пробравшись до Ожинокігтя. Її зелені очі були сповнені турботи, вона оглядала його тіло, шукаючи поранень.

Ожинокіготь також перевірив їхні рани. На превелике полегшення, рана на його плечі не поглибилася, хоча на боці бракувало кількох жмутків хутра, а хвіст болів від сильного укусу Бурошубки. Піскоштормі роздряпали плече, а з порізу на горлі Шипокігтя цебеніла кров.

— Вам усім треба повернутися до табору і піти на огляд до Листоплесої, — нявкнув Вогнезір.

— Я нормально почуваюся, — відповів Ожинокіготь. — Нам потрібно встановити свої помітки на кордоні, на випадок якщо Тіньовому Клану захочеться повторити свою спробу.

— Я теж у нормі, — додала Піскошторма. — Але, Шипокігтю, я думаю, що тобі таки варто повернутися. Та рана на горлі не викликає оптимізму.

Шипокіготь лише кивнув. Він був надто виснаженим, аби сперечатися.

— Тоді я піду з вами, — нявкнула Вивіркострибка до Ожинокігтя. Її очі зблиснули, і вона випустила кігті. — Якщо хоч один Тіньовий кіт наважиться навіть вуса свого просунути за наш кордон, це буде найбільша помилка в його житті!

* * *

Коли Ожинокіготь зі своїм патрулем уже повертався до табору після поновлення поміток, його увагу привернули обурені крики, що долинали з кам’яної лощовини. Він прослизнув крізь терновий тунель і побачив, що Вогнезір стояв на Високому Виступі, а решта Клану зібралася внизу.

— Треба напасти на їхній табір! — викрикнула Мишошубка.

Вогнезір смикнув вухами, закликаючи до тиші.

— Ми не будемо на них нападати, — нявкнув він. — Ти не гірше за мене знаєш, що ми ще не відновили сили. Якщо ми почнемо битву і самі ж програємо її, це буде катастрофа.

«Це правда», — подумав Ожинокіготь. Надто багато Громових котів ще оклигували від нападу борсуків.

— Але віднині, — продовжив Вогнезір, — усі патрулі повинні припильновувати за слідами Тіньового Клану на наших землях.

Зрозумівши, що Вогнезір уже збирається завершувати збори, Ожинокіготь виступив наперед.

— Вогнезоре, я хотів би дещо сказати.

Провідник кивнув, запрошуючи його до слова.

Ожинокіготь роззирнувся навколо і зрештою помітив Листоплесу, яка сиділа біля входу до свого кубла.

— Листоплесо, ти розповідала Дрібнохмару про напад борсуків? — запитав він.

Медикішка була спантеличена.

— Так, я розповіла йому, коли ми зустрічалися біля Місячного Ставу.

— І тобі не спадало на думку, що він може розказати все Чорнозорові? У нас би не було цієї проблеми, якби ти тримала язика за зубами.

Листоплеса скочила на лапи, її бурштинові очі палали.

— Я мала розповісти Дрібнохмару, як загинула Попелюшка! — вигукнула вона. — Чи ти думаєш, що він би не хотів дізнатися, що з нею сталося?

Ожинокіготь розумів, що він повівся занадто різко. Але битва з Тіньовим Кланом розбурхала його. Хто-хто, а Листоплеса мала би знати, що вона наражає свій Клан на небезпеку!

— Ти розповіла іншим медикотам усе?

— Короморд уже знав, — відповіла Листоплеса. — А Мільгокрила не прийшла до Місячного Ставу. — Досі розлючено виблискуючи очима, вона додала: — Ожинокігтю, це не твоя справа, що я розповідаю іншим медикотам.

— Якщо тобі потрібно вирішувати, кому ти вірна, то моя, — відрубав він. — Ти — кішка Громового Клану, а не лише медикішка.

Листоплеса розтулила рота, щоб відповісти, та так нічого й не сказала. Вона була надто шокована, а Ожинокіготь запізно зрозумів, що не слід було так відкрито звинувачувати її у зраді.

— Як ти можеш таке казати? — Вивіркострибка кинула на нього такий палючий погляд, що він міг би пропекти в ньому дірку. — Звісно, Листоплеса має ділитися такими важливими новинами з іншими медикотами. Її виховниця загинула, заради Зореклану! Це стосується всіх медикотів, а не лише Громового Клану.

— Я знаю, але… — Ожинокіготь спробував її перебити, але Вивіркострибка вела далі.

— Це не провина ані Листоплесої, ані Дрібнохмара, що Чорнозір та його вояки настільки мишомізкі, що вирішили окупувати землі Громового Клану. До того ж ми щойно показали їм, що це була погана ідея.

Ожинокіготь не наважувався глянути їй у вічі.

— Вибач, — пробурмотів він. — Пробач, Листоплесо.

— Вивіркострибка має рацію, — нявкнув Вогнезір з Високого Виступу. — Це провина Чорнозора, що він дозволив своїм воякам порушити наш договір. Можеш бути певний, я порушу це питання на наступному Зборищі, — його очі потемніли, і він вищирив зуби й загарчав. — Якщо він почне війну між нашими Кланами, то побачить, що Громовий Клан готовий дати відсіч.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Посеред неба сяяла повня. Ожинокіготь зістрибнув з краю дерев’яної переправи на острів. Його оточували змішані запахи багатьох котів, і він зрозумів, що Громовий Клан прибув на Зборище останнім. Вогнезір уже побіг із берега в ліс, наказавши своїм воякам іти за ним.

Ожинокіготь помчав за ним разом із Вивіркострибкою, Порохошубом та іншими Громовими котами. Притиснувшись ближче до землі, він пробіг крізь густі зарості кущів і вийшов на галявину, залиту місячним сяйвом та помережану тінями від розлогого гілля Великого Дуба.

Дерево вже повністю вкрилося листом. Ожинокіготь помітив пляму білого хутра на гілці — там сидів Чорнозір. Біля нього Леопардозірка блискучими очима оглядала котів унизу. Вогнезір підійшов до коріння і кивнув Однозорові, а тоді обидва провідники залізли стовбуром і зайняли свої місця на гілках.

Тільки ступивши на галявину, Ожинокіготь одразу відчув навколо дивну напругу. Коти з інших Кланів витріщалися на Громових вояків ніби з якимось осудом. Він вловив кілька стишених фраз, які стосувалися шрамів, що досі видніли на їхніх шубках.

Ожинокіготь роззирнувся довкола, сподіваючись побачити Бурешуба та Студню. Натомість помітив Мрячконіжку, Річкову воєводу, та, обійшовши групку радісних новаків, сів біля неї.

— Привіт, — нявкнув він. — Як справи у Річковому Клані?

— Чудово, — відповіла Мрячконіжка. — Чула, у вас були проблеми з борсуками.

Ожинокіготь кивнув, не маючи великого бажання обговорювати напад.

— Як Бурешуб зі Студнею? Вони сьогодні тут?

Мрячконіжка похитала головою.

— Леопардозірка їх не взяла, але в них обох усе добре. Я рада, що Бурешуб повернувся, — блакитні очі кішки засяяли. Ожинокіготь знав, що її брат Каменешуб був виховником Бурешуба, а сама Мрячконіжка була виховницею його сестри Перохвостої. — Мені шкода, що він залишається так ненадовго, — додала воєвода.

Ожинокігтя це здивувало. Бурешуб та Студня говорили, що збираються залишитися в Річковому Клані назавжди. Та, вочевидь, Річковим котам вони сказали щось інше. Можливо, їх прийняли не настільки люб’язно, як Бурешуб очікував. Той факт, що сьогодні їх не взяли на Зборище, промовисто про це свідчив.

— Вони скоро йдуть геть? — запитав він.

— Я не знаю точно коли, — нявкнула Мрячконіжка. — Але ж, мабуть, вони колись захочуть повернутися до Племені.

Вона вклонилася Ожинокігтеві та відійшла на своє місце біля коріння дерева, де вже сиділи Бурошубка та Золоніжка — Тіньова та Вітряна воєводи. В Ожинокігтя всередині все стиснулося, коли він подивився на порожнє місце біля них — іще одне нагадування, що Громовому Клану бракувало воєводи.

— Привіт.

Ожинокіготь підскочив від несподіванки. Він настільки зосереджено дивився на трьох воєвод, що не помітив, як до нього підійшла його сестра Вохрошубка.

— Привіт, — нявкнув він. — Як ти?

— Я добре, а от ти як? — співчутливо спитала плямиста кішка. — Мені було дуже шкода чути про ту вашу проблему з борсуками.

— Зі мною все чудово, як і з рештою Клану, — різко відповів Ожинокіготь. Хоча Вохрошубка була його сестрою, та все ж вона належала до Тіньового Клану, і він хотів чітко дати їй зрозуміти, що Громовий Клан так само сильний. — І було би навіть краще, якби Листоплеса так швидко не розпатякала своїм друзям-медикотам про те, яка в нас сталася біда.

Вохрошубка здавалася спантеличеною.

— Листоплеса?

— Вона розповіла все Дрібнохмару, коли вони зустрічалися біля Місячного Ставу.

— Але Тіньовий Клан почув новини не від нього, — нявкнула Вохрошубка. — Він про це навіть не згадував.

— Тоді звідки ви дізналися?

— Шулікокриг розказав Бурошубці та Кедросерду, коли вони зустрілися під час патрулювання кордону з Річковим Кланом, — відповіла Вохрошубка.

Ожинокіготь здивовано на неї вирячився. Звідки Шулікокриг дізнався про напад борсуків, якщо Мільгокрила не ходила до Місячного Ставу й не чула новин від Листоплесої? Раптом усвідомлення скувало його крижаними кігтями: він сам розповів Шулікокригові, коли вони були у темному лісі Тигрозора. На нього накотило почуття провини. Ба гірше, він навіть не міг перепросити Листоплесу за те, що звинувачував її, бо тоді йому б довелося пояснювати, що насправді сталося.

— Шулікокриг сказав, що він просто стурбований, — вела далі Вохрошубка. — Він хотів знати, чи хтось із наших вояків не бачив когось із Громового Клану і чи ви не важко поранені. Він розумів, що борсуки мали завдати серйозної шкоди.

Ожинокіготь кивнув. Йому треба було це обміркувати. Чи були ці запитання Шулікокрига справді виявом турботи, чи він мав якісь інші причини передавати новини Тіньовому Клану? Шулікокриг точно знав, як відреагує Чорнозір. Раптом Ожинокіготь помітив брата, який сидів із групою Річкових котів, але не встиг попрощатися з Вохрошубкою і перейти до нього, бо Вогнезір оголосив початок Зборища.

На галявині запала тиша, усі коти звернули погляди на Великий Дуб. Їхні очі мерехтіли, відбиваючи місячне світло.

— Леопардозірко, ти почнеш? — запропонував Вогнезір.

Річкова провідниця підвелася. Її плямисте хутро майже зливалося з листям.

— У Річковому Клані з’явився зелений кашлюк, — почала вона. — Наш старійшина Важкоступ помер, але, дяка Зореклану, більше ніхто не заразився.

Співчутливе мурмотіння поширилося галявиною. Ожинокіготь помітив Листоплесу, яка сиділа біля Вивіркострибки, і здивувався з того, наскільки шокований вигляд мала юна медикішка. Хіба в неї була якась особиста причина горювати за Річковим старійшиною?

— У мене також є хороші новини, — продовжила Леопардозірка, коли коментарі затихли. — Наша медикішка Мільгокрила взяла собі Верболапку за новачку.

Золотисто-смугаста кішка сиділа неподалік від коріння дерева. Ожинокіготь вирішив, що та маленька сіра кішечка поруч із нею й була новачкою. Зелені очі Верболапки засяяли від захвату, і вона ніяково вклонилася, коли її Клан загукав:

— Верболапко! Верболапко!

Леопардозірка відступила назад, запросивши далі до слова Однозора, коли це біля підніжжя дерева підвівся Шулікокриг.

— Чекайте, — нявкнув він. — У Мільгокрилої є важливі новини.

Леопардозірка примружила очі. Ожинокіготь зрозумів, що вона цього не очікувала. Тоді провідниця кивнула.

— Що ж, гаразд. Мільгокрило?

Річкова медикішка поволі підвелася. Ожинокігтю здалося, що її заскочили зненацька, так, ніби вона зовсім не збиралася нічого говорити. Йому стало цікаво, що Шулікокриг задумав цього разу?

— Мільгокрило? — перепитала Леопардозірка, коли медикішка промовчала.

— Це про той знак, — нагадав сестрі Шулікокриг, посмикуючи кінчиком хвоста.

— А, так… про знак, — спантеличено сказала Мільгокрила. — У мене… У мене був сон.

— Що її вкусило? — пробурмотіла Вохрошубка на вухо Ожинокігтю. — Вона ж медикішка, ні? У неї й раніше мало бути багато снів.

— Тоді розкажи нам, що це був за сон, — холодно нявкнула Леопардозірка. — І поясни, чому ти вирішила розповісти про це на Зборищі, не поговоривши спершу зі своєю провідницею.

— Я не вирішувала, — пробурмотіла Мільгокрила. Зараз вона була більше схожа на збентежену новачку, аніж на медикішку. — Це була ідея Шулікокрига.

— Я думаю, що ти зрозумієш, коли почуєш про сон, — встряв Шулікокриг. — Ну ж бо, Мільгокрило.

— Я… я не певна, що зараз слід що-небудь казати, — затнулася вона. — Я можу помилятися.

— Помилятися про те, що тобі сказав Зореклан? — Шулікокриг звучав шоковано. — Але ти — наша медикішка. Лише ти можеш тлумачити знаки, які нам посилають предки-вояки.

— Так, говори, — тепер Леопардозірка зацікавилася. — Ми хочемо почути, що тобі сказав Зореклан.

Мільгокрила кинула на свого брата ще один ображений погляд, перш ніж заговорити. Ожинокіготь не міг зрозуміти, чому вона так пручалася. Він помітив, що Листоплеса сиділа при цьому так непорушно, немовби була витесана з каменю, і не зводила з Мільгокрилої недовірливого погляду. Вона знала, що Мільгокрила має сказати? Він подумав, що медикішки могли отримати від Зореклану повідомлення про щось дійсно жахливе і ще не хотіли ділитися цим із рештою Кланів.

— У мене був сон, — почала Мільгокрила так тихо, що хтось вигукнув, аби вона говорила голосніше.

Медикішка підвела голову й заговорила вже чіткіше, хоча Ожинокіготь досі бачив, як із кожної волосинки на її шубці струменить явне небажання це робити.

— Мені наснилося, що я рибалила у потоці, — нявкнула вона, — і побачила два камені, які були там чужі. Вони відрізнялися від решти кольором і формою. Через них потік збурювався, плюскотів і не міг текти рівно. Тоді вода потекла все швидше, і течія віднесла ті два камені геть, аж доки вони не зникли. І потік став таким, як і завжди… — її голос затих, і вона втупилася у власні лапи.

Коти навколо неї виглядали спантеличеними, оберталися одне до одного та перешіптувалися. Ожинокіготь не розумів, чому Листоплеса так засмутилася. Нічого такого жахливого у сні медикішки не було. Та й він наче не стосувався всіх чотирьох Кланів.

— І? — запитала Леопардозірка, коли мовчання Мільгокрилої затягнулося. — Що цей сон означає? Що Зореклан намагається нам сказати?

Перш ніж Мільгокрила встигла щось відповісти, наперед виступив Шулікокриг.

— Мені здається, що тут все ясно, — нявкнув він. — У Річковому Клані є дві речі, які до нього не належать. Дві речі, які чужі іншим котам. І, як ті два камені, їх повинна знести течія, аби потік міг плинути, як належить.

На галявині знову почали активно перешіптуватися, особливо було чути Річкових котів. Усі вони здавалися стурбованими. Юний вояк Повхозуб озвучив запитання голосніше за інших:

— Ідеться про Бурешуба та Студню? Це вони — ті два камені, яких нам треба позбутися?

Ожинокіготь глитнув. Невже Зореклан дійсно вірив, що Бурешуб та Студня були чужі в Річковому Клані?

Вохрошубка біля нього випустила кігті в землю. Вона ходила до Сонцеспаду разом із ними, тож Бурешуб був і її другом.

— Якщо хтось зачепить його хоч одною лапою, я…

— Це не твоє діло, — гаркнув на неї Шулікокриг. — Це стосується лише Річкового Клану. Мені здається, що Зореклан розізлиться на нас, якщо ми дозволимо Бурешубові та Студні залишитися.

— Це сміховинно! — біля підніжжя дуба на лапи скочила Мрячконіжка. — Бурешуб із Річкового Клану!

— Зупиніться! — заблагала Мільгокрила. — Шулікокриже, я тобі казала, я не знаю — точно не знаю, — що означав мій сон. Будь ласка… — її голос здригнувся. — Будь ласка, не вкладай у нього значення, якого там може не бути. Я почекаю на ще один знак від Зореклану… може, наступного разу він буде зрозуміліший.

Шулікокриг зиркнув на неї примруженими блакитними очима, які блистіли, мов дві крижинки. Леопардозірка вгорі над ними виглядала водночас сконфуженою та розлюченою. Ожинокіготь заклався б на цілу повню досвітніх патрулів, що на Мільгокрилу чекає сувора догана за те, що вона проявила таку непевність перед Зборищем.

— Так, — скупо нявкнула Леопардозірка. — Ми нічого не робитимемо, доки ти не дізнаєшся більше. Але, Мільгокрило, наступного разу спершу приходь до мене.

Мільгокрила схилила голову і знову сіла. Леопардозірка більше нічого не сказала, просто підкликала хвостом Однозора.

Вітряний провідник підвівся зі свого місця на розгалуженні гілок.

— У Вітряного Клану цього разу небагато новин, — нявкнув він. — Усе мирно, і здобичі багато.

Однозір знову сів, подавши Вогнезорові знак, щоб той говорив наступним.

Ожинокіготь відчув, що всередині нього згущується напруга, коли Громовий провідник виступив наперед. Що Вогнезір скаже про спробу Тіньового Клану вкрасти шматок їхньої території? І як Чорнозір буде виправдовувати дії своїх вояків?

Вогнезір почав із розповіді про напад борсуків і подякував Однозорові за те, що той привів на допомогу своїх вояків.

— Без вас загинуло б значно більше котів, — нявкнув він.

Однозір махнув хвостом.

— Ми лише віддячили, чим змогли.

— Мені прикро доповідати, що загинули Сажошуб, — мовив далі Вогнезір, — і наша медикішка Попелюшка. Клан вшановує їхню пам’ять.

Більшість котів уже, здавалося, знала про смерть Попелюшки. Жалісне мурмотіння пробіглося галявиною, немов вітер понад травою. Попелюшки справді не вистачатиме всім Кланам, адже кожен кіт поважав та любив її.

— Медикішкою Громового Клану стала Листоплеса, — продовжив Вогнезір. — Вона чудово впоралася з усіма нашими пораненими вояками, і зараз вони всі одужують. Ми відбудували наші кубла та загорожу навколо табору. Борсуки зовсім не послабили Громовий Клан.

Він зупинився на мить, а тоді повернувся до Чорнозора, який сидів поміж густого дубового листя. Його голос стверд.

— Невдовзі після нападу борсуків мої вояки натрапили на Тіньовий патруль, який розставляв свої помітки на нашій території. Чорнозоре, ти хочеш це якось прокоментувати?

Ожинокіготь мимохіть глянув на сестру.

— Я тут не винна, — стиха прошипіла вона. — Я казала Бурошубці, що навіть думати про загарбання Громового Клану — це тупа ідея, але хіба вона когось слухає?

Ожинокіготь легенько поклав кінчик хвоста їй на плече.

— Усе гаразд, — промурмотів він. — Усі знають, що ти — шляхетна воячка.

Чорнозір підвівся, впевнено балансуючи на вузькій гілці. Здавалося, що Вогнезорове звинувачення аж ніяк його не зачепило.

— Відколи потепліло, — почав він, — Двоноги почали приносити свої човни та свої водяні потвори на озеро з нашого боку. Їхні кошенята граються у наших лісах і відлякують здобич. Їхні потвори ходять малим Громошляхом і засмерджують повітря.

— Це правда, — встряла Леопардозірка. — Вони заходять і на територію Річкового Клану, всюди залишають своє сміття. Я бачила їх навіть тут, на цьому острові.

— Вони палять вогонь, — додала Мрячконіжка.

В Ожинокігтя хутро стало дибки, він весь тремтів. Вояк добре пам’ятав жахливий вогонь, який пожер старий табір Громового Клану, коли він був ще кошеням. Неважко було уявити, як ненажерливі багряні язики поглинають цілий острів, перетворюючи Великий Дуб на купу розкиданих обгорілих трісок. А що, як Двоноги почнуть палити вогні ще й на березі озера? Поки що Громовий Клан був у безпеці, бо з їхнього боку озера не з’являлися Двоноги, але чи довго це протриває?

— А як це пов’язано із загарбанням нашої території? — вигукнула Вивіркострибка.

— Коли ми встановлювали кордони своїх територій, ще тоді, у гололисті, — вів далі Чорнозір, — ніхто не знав, чи з’являться тут Двоноги. Ми не очікували, що їх буде так багато. Тіньовому Клану все важче наловити достатньо здобичі…

— І Річковому Клану теж, — нявкнула Леопардозірка.

Чорнозір кивнув їй.

— Отож, єдине правильне рішення — перерозподілити землі. Громовий та Вітряний Клани повинні віддати частину своїх територій Тіньовому та Річковому Кланам.

Громові та Вітряні вояки враз здійняли обурений лемент. Однозір скочив на лапи й настовбурчив хутро на карку.

— Нізащо!

Вогнезір замахав хвостом, аби всі замовкли, та минуло ще досить багато часу, доки галас на галявині вщух. Ожинокіготь помітив, що Хмарохвіст підвівся й виклично шипів на Чорнозора, Порохошуб махав хвостом, а Вивіркострибка розгнівано мурчала. Воронокрил із Вітряного Клану стояв нагороїжений, випустивши кігті в землю, Павотеніг біля нього розлючено рявкав на Чорнозора. Жилами Ожинокігтя заструменіла гаряча лють, проте він змусив себе сидіти тихо й чекати, як відреагує провідник його Клану.

— Чорнозоре, ми не можемо на це погодитися, — нявкнув Вогнезір, коли стало трохи тихіше. — Із тими кордонами, що є зараз, кожному Клану відійшла така територія, до якої він звик. Річкові коти не зможуть полювати на голому пагорбі, як Вітряний Клан.

— Ми можемо навчитися, — мовив Шулікокриг. — Відколи ми сюди прийшли, стільки всього змінилося. Хіба ми не зможемо опанувати нові мисливські техніки?

— Хотів би я на це подивитися, — різко відповів Воронокрил. — Це не так легко, як здається. Я знаю, що Вітряному Клану було б важко полювати у густому лісі, як це робить Громовий Клан.

— Ну, кому б це ще знати, як не тобі, — форкнув Павотеніг.

— Досить, — прошипів Однозір, глянувши на нього.

Павотеніг кинув на молодого вояка злий погляд, ніби це була провина Воронокрила, що він при всіх отримав зауваження від провідника. Ожинокіготь зрозумів, що деякі Воронокрилові побратими досі не пробачили його за те, що він був готовий залишити свій Клан заради Громової медикішки.

— Нікому не потрібні проблеми між Кланами, — нявкнув Шулікокриг, підвівши погляд на чотирьох провідників. — Але Громовий і Вітряний Клани повинні бути розсудливими. Що, якби Двоноги захопили ваші землі?

Поки він говорив, Вохрошубка нахилилася ближче до Ожинокігтя й обурено прошепотіла:

— Одного разу я зустріла Шулікокрига на кордоні, коли ходила в патруль із Чорнозором та Дубошубом. Він був такий занепокоєний Двоногами, все казав, як шкода, що не можна змінити кордони. Не здивуюся, якщо саме він заклав у голову Чорнозора цю ідею.

Ожинокіготь вирячився на неї. Невже це правда? Шулікокриг ніколи б не заохочував Тіньовий Клан нападати на Громовий. Те, що він сказав, могло бути звичайною турботою вояка за те, щоб його Клану не бракувало здобичі. Та й Чорнозору вочевидь не потрібно було великого заохочення, щоб напасти на інший Клан.

— Шулікокриг не такий, — заперечив він, але в зелених очах Вохрошубки побачив тільки недовіру.

— Справді? Може, ще скажеш мені, що птахи не живуть на деревах, — сухо відповіла вона.

Ожинокіготь знервовано відвернувся. Він прослухав відповідь Вогнезора, а зараз слово знову взяв Шулікокриг. Річковий вояк виклично дивився на Громового провідника.

— Вогнезоре, тобі не здається, що ти занадто вперто захищаєш кордони Кланів? Я часто чув, як ти сам казав, що Зореклан постановив: у лісі має бути чотири Клани. А як вони мають жити, якщо два з них вимруть з голоду?

Шулікокриг глянув на Ожинокігтя, ніби очікував, що зведений брат його підтримає. Ожинокіготь зустрівся з ним поглядом, але тоді відвів очі. Аргумент Шулікокрига звучав переконливо, проте Ожинокіготь не вірив, що Тіньовому та Річковому Кланам насправді загрожує голодна смерть — не в зеленлист, коли здобичі навколо повно. Та й, зрештою, їм слід зачекати сезон чи два, перш ніж обговорювати кордони — так вони могли б точно дізнатися, наскільки втручання Двоногів шкодить їхнім землям навколо озера.

— Як на мене, Шулікокриже, то ти не виглядаєш надто зголоднілим, — нявкнув Вогнезір.

— Річковому Клану потрібно більше земель! — зашипів Шулікокриг. — Якщо ви нам їх не віддасте, то ми заберемо силою.

— Шулікокриже, ти не маєш права говорити за весь Річковий Клан! — гаркнула на нього Мрячконіжка.

Тієї ж миті на лапи скочив Клаптевух із Вітряного Клану.

— Тільки спробуй! Ми тебе на клоччя роздеремо!

Шулікокриг розвернувся до нього, випустивши кігті, а його побратим Чорнокіготь проштовхався крізь натовп до нього і став, здибивши хутро і настовбурчивши хвоста, так що здавався вдвічі більшим. Троє Вітряних вояків, серед яких був і Воронокрил, підскочили на підмогу Клаптевухові.

— Зупиніться! — наказала Мрячконіжка, зістрибнувши з коріння дерева. — Це Зборище! Чи ви забули?

Воронокрил і ще один кіт відступили назад, але більшість проігнорувала наказ Річкової воєводи. Ожинокіготь помітив, що Кедросерд і Горобинокіготь із Тіньового Клану також підвелися і випустили кігті. Порохошуб і Шипокіготь стали перед ними, бризкаючи люттю. Ожинокіготь із жахом дивився, як Тіньові вояки нападають на його побратимів. Усі четверо покотилися по землі верескливим клубком хутра.

— Ні! — закричав Ожинокіготь. — Не забувайте про перемир’я!

Він кинувся вперед, аби розборонити котів, але дорогою помітив, що навколо зав’язувалося все більше бійок. Загнавши ікла у плече Кедросерду, він намагався скинути вояка з Порохошуба, але на його спину наскочив інший кіт і збив його з лап. Занурюючись у море битви, Ожинокіготь почув, як над галявиною пронісся розлючений крик Вогнезора:

— Зупиніться! Це проти волі Зореклану!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Уся галявина перетворилася на поле бою, і Листоплеса із жахом притиснулася до землі. Від страху в медикішки задубіли кінцівки і здибилося хутро. Вона не могла повірити, що хтось посмів би порушити перемир’я Зореклану. Та тоді згадала свій сон про липкі багряні хвилі, що омивали берег озера. Це була правда! Не могло бути миру, доки кров не проллє кров.

Галявина повнилася шипінням і хльосканням кігтів. Листоплеса марно намагалася знайти у тій веремії Воронокрила, боячись, що його важко поранять. Вона почула, що її батько щось вигукнув, проте його наказ загубився у лементуванні ворожих Кланів.

— Зореклане, допоможи! — молилася вона.

І так, ніби предки-вояки почули її заклик, на галявині пролягла тінь, і срібне сяйво місяця згасло. Підвівши погляд, Листоплеса побачила, що хмара заслонила повню. Галас битви почав стихати, почасти змінюючись на перелякані зойки. Деякі коти припинили битися й застигли на місці, витріщившись у зловісне небо.

— Дивіться! — Було надто темно, аби розібрати, хто це сказав, але Листоплеса впізнала голос Короморда, Вітряного медикота. — Зореклан розізлився! Це знак, що кордони мають залишитися такими, як вони є зараз.

Незважаючи на те, з яким авторитетом говорив старий медикіт, кілька вояків почали голосно протестувати. Та крик Вогнезора заглушив їх усіх. У світлі самих зірок Листоплеса ледве його бачила.

— Короморд має рацію! — вигукнув він. — Зореклан показав свою волю. Кордони залишаються такими, як є. Зборище закінчено!

— Якщо з Річкового Клану ще хтось захоче підняти лапу, то буде відповідати особисто переді мною, — додала Леопардозірка, владно стоячи на своїй гілці. — Усі повертаємося додому. Вже.

— Це стосується і Вітряного Клану, — нявкнув Однозір, окинувши галявину розлюченим поглядом.

Чорнозір прошипів:

— Це ще не кінець.

— Так, це ще не кінець! — вигукнув інший кіт. У темряві Листоплеса насилу розгледіла кремезну постать Шулікокрига. — Ми поговоримо про це знову на наступному Зборищі.

«Це не тобі вирішувати», — подумала Листоплеса. Шулікокриг поводився так, ніби вже став провідником Клану, хоча він навіть не був воєводою. Від недовіри до цього кремезного вояка в неї хутро стало дибки, тим паче коли вона усвідомила, який вплив мав Шулікокриг на свого зведеного брата Ожинокігтя.

На її полегшення, битва закінчилася. Коти розійшлися, зализуючи рани та зиркаючи одне на одного. Провідники зістрибнули з Великого Дуба й почали збирати свої Клани.

Листоплеса пробиралася крізь натовпи котів, які шукали своїх побратимів і збиралися вирушати додому. Вона не могла піти, не поговоривши з Мільгокрилою.

Важкоступ помер! Коли Листоплеса вирішила не йти до Річкового Клану з повідомленням Багношуба про котячу м’яту, вона заспокоювала себе думкою, що Мільгокрила сама її знайде або старійшина одужає без неї.

Це я винна, що він помер.

Але що з тим сном, про який доповіла Мільгокрила? Зі сном про два камені у потоці. Якщо вона справді почала вірити в Зореклан та отримувала від них знаки, то Багношубові не довелося б передавати своє повідомлення через Листоплесу. Він би міг явитися самій Мільгокрилій, але не явився. Отже, Мільгокрила збрехала перед цілим Зборищем.

Листоплеса не могла зрозуміти, навіщо її подруга це зробила. Невже вона посварилася з Бурешубом і Студнею та хотіла витурити їх з Річкового Клану? Листоплеса пригадала, яка напруга відчувалася між Мільгокрилою та Шулікокригом і наскільки наполегливо Шулікокриг змушував свою сестру виступити перед усіма. Може, це була його ідея? А якщо Шулікокриг таки намагався схилити Мільгокрилу до брехні, то навіщо вона йому піддалася? Вона була вірною медикішкою, відмовлялася розповідати Леопардозірці про сни Листоплесої, бо ненавиділа брехати.

Рішуче протиснувшись між парою Вітряних вояків, Листоплеса помітила Мільгокрилу, яка сиділа між корінням Великого Дуба разом із Верболапкою, ніби захищаючи свою новачку від битви. Проте Листоплеса ще не встигла дійти до подруги, як попереду з’явився Шулікокриг. Його хутро було скуйовджене, але він не виглядав пораненим, хоч Листоплеса й бачила його в самій гущавині бою.

Вояк підійшов до сестри із виразом убивчої люті в очах.

— Ти — мишомізка ідіотка! — гаркнув він. — Ти мало не зіпсувала все.

Мільгокрила кинула погляд на Верболапку.

— Піди знайди Мрячконіжку, — сказала вона новачці. — Скажи їй, що я підійду за мить.

Верболапка скочила на ноги й подалася геть, схвильовано озираючись на Шулікокрига. Листоплеса сховалася в тінях; їй було ніяково підслуховувати, та вона повинна дізнатися, що відбувається.

— Ти мене підвела, — прогарчав Шулікокриг. — Ти обіцяла, що розкажеш на Зборищі про той сон. Ми могли б умить позбутися тих шолудивих самозванців. А тепер навряд чи тобі хто-небудь повірить, коли ти наступного разу роззявиш свого рота!

— А чому хтось мав би вірити? — Мільгокрила підвелася і стала лицем в лице до нього. Вона здавалася нещасною. — Ми обоє знаємо, що це неправда. У мене ніколи не було жодних снів від Зореклану.

Шулікокриг огидливо форкнув.

— Але ж про це ніхто не знає. Це лише між нами. Вони послухали б тебе, якби ти не мимрила, як мале кошеня. «Я не впевнена… Мені потрібен чіткіший знак!» — він розлючено пародіював сестру. — Я б тобі за це все хутро повидирав.

— А мені все одно! — відрубала Мільгокрила. — Ти змусив мене брехати перед цілим Зборищем. Це гірше, ніж лишитися без хутра.

Листоплеса напружилась і випустила кігті, готова за потреби вискочити на захист Мільгокрилої. Проте вона бачила, що Шулікокриг намагається стриматися. Хутро на його плечах почало влягатися, і коли він продовжив, його голос став тихішим.

— Це ж була не зовсім брехня. Ти сама знаєш, що буде краще, коли Бурешуб піде геть. Я заслуговую на те, щоб стати воєводою, але якщо він залишиться, то Мрячконіжка докладе всіх зусиль, аби він став на її місце.

— Він хороший вояк…

— Не кажи мені цього! — зашипів Шулікокриг. — Бурешуб одного разу вже захотів залишити свій Клан. Як нам знати, що він не піде від нас знову? Я завжди був вірний Річковому Клану і заслужив на те, щоб стати воєводою. Ти це знаєш, Зореклан це знає, то чому б не зробити так, щоб і весь Клан це знав?

— Бо я повинна бути вірною своєму Клану, а не тобі, — спокійно відповіла Мільгокрила.

Шулікокриг закопилив губу і вищирився.

— Ми не про це домовлялися! — загарчав він. — Я тобі не для цього допоміг стати медикішкою. Як ти думаєш, що буде, коли твій улюблений Клан дізнається про тебе всю правду?

Цього разу Мільгокрила здригнулася, відступила на крок і відвела погляд. Листоплеса почувалася так, ніби вона вступила у крижану течію, у могутній вир страху, який міг легко збити її з ніг. Як Шулікокриг допоміг Мільгокрилій стати медикішкою? Багношуб обрав її за провідництвом Зореклану. Що це за «правда», через яку Мільгокрила змушена була брехати для свого брата?

Раптом Мільгокрила поглянула братові прямо в очі.

— Шулікокриже, роби, що хочеш, — нявкнула вона. — Я намагалася бути хорошою медикішкою і вірно служити своєму Клану, але я не можу більше брехати. Тебе вже одного разу обрали воєводою, коли Двоноги піймали Мрячконіжку, і оберуть знову, якщо ти не наробиш нічого дурного. — Вона спинилася, а тоді додала жорсткіше: — Якщо ти розповіси правду про мене, то доведеться визнати, що ти й сам не такий уже чесний, правда?

Шулікокриг підніс передню лапу. Листоплеса вже приготувалася вибігти на допомогу подрузі, але смугастий вояк різко крутнувся й подався геть. Він був зараз дуже схожий на свого батька Тигрозора.

Мільгокрила повалилася на землю під деревом, ніби з неї витекли всі сили. Листоплеса підійшла і лагідно торкнулася її плеча кінчиком хвоста. Вона не знала, що сказати. Не знала, чи варто зізнаватися, що підслухала їхню сварку. Листоплеса досі намагалася зрозуміти, що саме вона з неї дізналася. Шулікокриг знав, що його сестра не вірить у Зореклан. Але Листоплеса це теж знала і давно вже їй пробачила. Мільгокрила так старалася бути хорошою медикішкою, навіть без допомоги та підтримки Зореклану.

— Мільгокрило, це я, — нерішуче почала вона. — Мені так шкода, що Важкоступ помер.

Мільгокрила підвела погляд, сповнений провини.

— Я всюди шукала ту котячу м’яту, але ніде не знайшла, — нявкнула вона.

Слова підтримки застрягли в горлі Листоплесої. Як я можу відповідати за тлумачення знаків для двох різних Кланів?

— Листоплесо? — запитала Мільгокрила. — Ти щось хочеш мені сказати?

— Це я винна! — вигукнула Листоплеса. — Багношуб явився мені уві сні та розповів, де ти можеш знайти котячу м’яту. Але я виходжувала хворе кошеня і не мала часу прийти. І я не знала, чи ти б мені повірила, — додала вона.

— О, повірила б, — тихо відповіла Мільгокрила. — Я б ніколи не засумнівалася в силі твоєї віри.

Цікавість мучила Листоплесу, мов шпичка в подушечці.

— Але як ти поясниш мої сни, якщо ти не віриш, що їх посилає Зореклан?

Мільгокрила замислилася.

— Ну, ти і так могла знати про котячу м’яту. Може, Ожинокіготь або Вивіркострибка помітили її, коли вперше оглядали землі навколо озера. Хтось із них сказав тобі, а ти забула, що це сталося.

Листоплеса не пригадувала жодних розмов про котячу м’яту. До того ж перші оглядини їхньої нової території прийшлися на гололист, коли ще не було багато рослин.

— Не думаю, — ніяково промурмотіла вона.

— Я впевнена, що ти не брешеш, — запевнила її Мільгокрила. — Просто я думаю, що ти згадуєш у снах речі, про які забуваєш наяву. Ти віриш у Зореклан, тому твої спогади приходять до тебе у такому вигляді.

Листоплеса збентежено похитала головою.

— Ну та все одно. Краще я розповім тобі, де шукати котячу м’яту. Піди до…

— Мільгокрило! — почувся голос Леопардозірки з іншого боку галявини. — Ти там цілу ніч будеш сидіти?

— Іду! — гукнула Мільгокрила і скочила на лапи. — Я мушу йти. Леопардозірка й так на мене вже зла.

— Іди Громошляхом від озера! — крикнула Листоплеса їй навздогін, коли подруга вже побігла до Річкової провідниці.

Але Мільгокрила зникла в темряві, так і не подавши жодного знаку, що вона почула.

Листоплеса зітхнула й пішла за нею, пробираючись крізь кільце чагарів до берега острова. Коти вже почали переходити по колоді, ковзаючись і шпортаючись у пітьмі, відчайдушно намагаючись утекти з того злощасного Зборища. Решта скупчилася біля вирваного коріння, чекаючи на свою чергу.

Листоплеса все ніяк не могла припинити хвилюватися за Мільгокрилу. Вона так і не запитала подругу про той сон із камінням чи про сварку із Шулікокригом, їй не вдалося дізнатися, чому він гадав, що допоміг Мільгокрилій стати медикішкою. А може, це б нічого й не дало. Мільгокрила навряд чи захотіла б відповісти.

Листоплеса роззирнулася, шукаючи свій Клан. Місяць досі закривали хмари, тож коли вона побачила якийсь рух у тінях, то не могла спершу визначити, хто то був. Та тоді до неї долинув знайомий запах. Вона застигла на місці. Воронокрил!

Її лапи поривались тікати, але Вітряний вояк уже встиг її помітити. Він підійшов ближче. Його струнке тіло було ледве видно у світлі зір, через темно-сіре хутро Воронокрил був схожий на тінь.

— Привіт, Воронокриле, — ніяково нявкнула Листоплеса. — Як справи у Вітряному Клані?

— Добре, — коротко відповів Воронокрил.

Листоплеса сумнівалася, що то правда. Під час Зборища було помітно, що деякі побратими досі звинувачували його за те, що він покинув свій Клан заради неї.

— Мені шкода, що в тебе проблеми… — почала вона.

— Проблеми? — знизав плечима Воронокрил. — я сказав тобі, все чудово.

Від такої близькості з ним у Листоплесої серце забилося швидше. Їй було боляче дивитися на нього, такого напруженого та наїженого, коли вона розуміла, скільки болю він мусив приховувати.

— Я не хотіла тебе скривдити, — промурмотіла медикішка.

— Ми обрали бути вірними своїм Кланам, — голос Воронокрила був тихий і рівномірний, проте Листоплеса чула агонію в кожному його подиху. — Буде краще, якщо ми більше не зустрічатимемося.

Листоплеса знала, що він мав рацію, але біль від цього пронизав її сильніше, ніж ікла борсука. Невже вони не могли бути друзями?

Воронокрил ще мить дивився їй у вічі, а тоді пішов геть уздовж берега до котів, які ще чекали своєї черги на переправу.

— Прощавай, — прошепотіла Листоплеса, але він не озирнувся.

* * *

— Але подивись на свій бідний хвостик! — лементувала Маргаритка.

Бубко крутився у гнізді біля кубла Листоплесої, намагаючись побачити те, що залишилося від його хвоста. Здавалося, що це взагалі його не турбувало.

— Я тепер як справжній вояк! — пишався він. — У всіх вояків є рани. Це показує, які вони хоробрі.

Маргаритка здригнулася.

— Ти можеш щось із цим зробити? — заблагала вона Листоплесу.

Медикішка ледве стрималась, щоб не зітхнути.

— Навіть Зореклан не може відростити йому хвоста назад, — нявкнула вона.

— Ой, я знаю, і я така вдячна тобі за все, що ти зробила. Я думала, що він помре. Я просто хотіла, щоб хто-небудь пояснив йому, що це був нерозумний вчинок і він ніколи, ніколи не повинен більше так робити.

— Ти ж це і так уже знаєш, правда, Бубку? — запитала Листоплеса.

Бубко припинив кружляти і сів посеред орляка, світячи очима. Очі малюка блищали. Листоплеса не могла повірити, що він був тим самим кошеням, яке ще кілька днів тому лежало і скиглило від болю та гарячки.

— Ну… — нявкнув він. — Я знаю, що вчинив неправильно, але в таборі так нудно! Я хочу піти побачити озеро.

Маргаритка перелякано писнула.

— Ти ж утонеш там!

— Ти повинен почекати, доки тебе висвятять на новака, — сказала йому Листоплеса. — Тоді твій виховник буде водити тебе цілою нашою територією.

Бубко захоплено закрутився.

— А можна мене висвятять зараз? Можна, щоб Ожинокіготь був моїм виховником?

Листоплеса подумки весело замуркотіла. Приємно було бачити, що жахливий досвід, який пережив Бубко, не послабив його духу.

— Ні, ти ще надто юний, — відповіла вона. — І це Вогнезір має вирішувати, хто буде твоїм виховником.

Бубко помітно розчарувався, але за мить знову прояснів.

— А можна тоді мені вернутися до ясел? Я думаю, що Ліщинка і Мишко без мене навіть цікавих ігор придумати не можуть.

Маргаритка кивнула.

— Знаєш, він таки має рацію, — нявкнула вона до Листоплесої. — За цей час усе було так мирно, ти навіть не уявляєш!

— Через пару днів можна, — пообіцяла кошеняті Листоплеса. — Тобі потрібно ще трошки набратися сил. А для цього треба відпочивати, а не скакати весь час.

Бубко миттю влігся посеред орляка, намагаючись прикрити носа хвостом, і сяючими очима глядів на маму та Листоплесу.

— Листоплесо, дякую тобі, — нявкнула Маргаритка, підводячись. — Громовому Клану дуже пощастило мати таку медикішку.

Попрощавшись із нею та Бубком, Маргаритка вийшла, минувши Ясносерду, яка щойно зайшла із-за ожинової завіси зі жмутком котячої м’яти в зубах.

— Ось! — вигукнула вона, поклавши оберемок біля входу до кубла Листоплесої. — Обожнюю запах котячої м’яти! А ти?

Листоплеса згідливо муркнула, хоч від цього запаху насправді в неї всередині все стискалося. Мабуть, він до скону буде нагадувати їй про повідомлення, яке вона не передала Річковому Клану, і про смерть Важкоступа.

— Листоплесо, — сказала Ясносерда, — ти не проти, якщо я вже повернуся до своїх вояцьких обов’язків? Зараз щоденний огляд потрібен тільки Золошубові. Мені вже тут робити практично нічого.

Листоплеса здивовано на неї глянула. Вона так звикла, що останню повню біло-руда кішка їй з усім допомагала. Було навіть важко пригадати, наскільки вона ненавиділа воячку, коли Попелюшка була ще жива, та й зрештою, їй не дуже хотілося залишатися самій. Проте Ясносерда мала рацію: більше не було сенсу відволікати її від щоденних обов’язків.

— Звісно, — відповіла Листоплеса. — Я дуже вдячна тобі за все, що ти зробила.

Ясносерда схилила голову. Вона виглядала трохи присоромленою.

— Мені сподобалося, — нявкнула воячка. — Я багато чого навчилася і від Попелюшки, і від тебе. Якщо тобі буде потрібна моя допомога, одразу клич.

— Дякую, Ясносердо.

Листоплеса дивилася услід подрузі, яка зникла за ожиною, а тоді повернулася, щоб віднести котячу м’яту до свого кубла. Її запаси трав і ягід виглядали неохайно, тож вона заходилася розсортовувати їх і складати все на свої місця.

Медикішка помітила, що деякі ягоди ялівцю вже зіпсувалися, і почала перебирати їх, аби залишити тільки придатні до використання. Раптом Листоплесу пронизав біль: вона згадала, як те саме робила Попелюшка, показуючи їй, які ягоди вже треба викидати. Тепер у кублі навіть не було чути її запаху, а в повітрі густо висів запах трав, моху й каменю. Здавалося, що виховниці ніколи й не існувало, так, ніби окремі медикішки нічого не означали, важили тільки знання, які вони передавали через покоління.

«Якщо це правда, то не важать і мої почуття, — твердо сказала Листоплеса сама собі. — Я докладу всіх зусиль, щоб вірно служити своєму Клану».

Можливо, їй уже час було подумати про те, щоб самій узяти новака чи новачку. Може, це буде якесь із кошенят Карохвістки, коли вони підростуть. Вона сподівалася, що зможе знайти когось такого ж хорошого, як Верболапка з Річкового Клану. Листоплеса пригадала, як активно новачка допомагала, коли в Річковому Клані від отрути Двоногів захворіло багато котів. «Чи був Зореклан задоволений вибором Мільгокрилої?» — гадала Листоплеса. Мабуть, так. Але як Мільгокрила могла навчити Верболапку бути справжньою медикішкою, якщо вона не вірила в Зореклан? Як вона мала навчати новачку тлумачити знаки та сни від Зореклану, якщо сама ніколи їх не отримувала?

Думки про Мільгокрилу нагадали Листоплесій про ту сварку між золотистою кішкою та її братом після Зборища. Що між ними відбувалося?

Раптом вона почула позаду радісні крики. Обернувшись, медикішка побачила Ліщинку та Мишка, які гралися біля кубла, і вже розтулила рота, аби наказати їм не турбувати Бубка, який зараз мирно спав. Проте не встигла нічого сказати, як до її кубла залетів метелик, прямо в неї над головою, а за нам забігли й кошенята. Вони стрибали навколо Листоплесої, розкидаючи ягоди ялівцю, які вона так ретельно перебирала, і радісно нявчали, коли метелик випурхував прямо в них із лапок.

— Гей! — вигукнула Листоплеса. — Дивіться, куди ступаєте.

Проте кошенята не звернули на неї жодної уваги і так само захоплено вибігли за метеликом назад надвір. Зітхнувши, Листоплеса вийшла за ними, перевірила, чи вони не розбудили Бубка, а тоді висунула голову з-за ожини, щоби глянути, чи не нароблять вони ще якоїсь шкоди. І якраз вчасно, бо Ліщинка і Мишко переслідували свою жертву вже за терновими кущами, які росли біля кам’яної стіни.

— Кошенята! — пробурмотіла медикішка. — Вони точно там застрягнуть, чи навіть спробують залізти на стіну.

Вона побігла до них, і тільки-но зазирнула за шурхотливі тернові гілки, як одразу почула переможний крик.

У чагарях кошенята дивилися на метелика, який лежав на землі мертвий, з відірваним крилом.

Ліщинка підвела погляд на Листоплесу.

— Це я його піймала, — похвалилася вона. — Я буду найкращою мисливицею у світі!

У Листоплесої пробіг мороз поза шкірою, коли вона глянула на відірване крило метелика. Чомусь це все здалося їй знайомим, хоча вона не могла пригадати, щоб раніше так зблизька бачила мертвого метелика.

Відповідь так і не прийшла, бо думки медикішки перебив Мишко:

— Це нам метелика показала та плямиста кішка. Вона сказала, що ми можемо за ним поганятися.

Листоплесу це спантеличило.

— Ви маєте на увазі Карохвістку?

Її подруга була зараз єдиною плямистою кішкою в Клані, але вона ще сиділа в яслах зі своїми кошенятами.

— Ні, інша плямиста кішка, — фраза Ліщинки прозвучала трохи з докором, ніби вона вважала Листоплесу мишомізкою. — Вона покликала нас із ясел. Я ще ніколи її не бачила, але вона пахнула Громовим Кланом.

— І вона знала, як нас звати, — додав Мишко.

Шкірою Листоплесої знову пробіг дрож, цього разу ще сильніший.

— А де вона зараз? — обережно спитала медикішка.

Мишко знизав плечима.

— Не знаю. Пішла.

Втративши інтерес, обоє кошенят почимчикували назад на галявину. Листоплеса стояла на місці, вдивляючись у покаліченого метелика. Вона знала тільки одну плямисту кішку, яка могла отак прийти до кошенят, а тоді зникнути непоміченою. Мабуть, вона послала їх за метеликом з якоюсь метою, але з якою? Плямолистко, що ти намагаєшся мені сказати? Листоплеса посовала рештки метелика лапою та підчепила кігтем відірване крило. Крило метелика… крило молі… Мільгокрила!

Вона завмерла на місці, широко розплющивши очі, а в її голові розгорталася ціла сцена: Шулікокриг із крилом молі, зачепленим за один кіготь, прослизає в тінях у старому Річковому таборі й обережно кладе його біля кубла Багношуба. Листоплеса здригнулася. Річковий Клан прийняв рішення старого медикота обрати Мільгокрилу собі за новачку, бо той знайшов крило молі біля входу до свого кубла. Він зрозумів це як знак того, що Зореклан схвалює його вибір… та невже Шулікокриг поклав його там навмисне?

Листоплеса була впевнена, що Мільгокрила сама довгий час не знала, що цей знак був обманом. Вона ще пам’ятала здивування в очах подруги, коли та вперше розповіла про мільжине крило. Мабуть, коли Шулікокриг розповів правду, це її неабияк підірвало. Проте обов’язок медикішки служити своєму Клану змушував її зберігати цю таємницю.

Листоплеса скинула крило метелика з кігтя. Вона хотіла вірити, що помиляється, що ніхто на світі не вчинив би так, навіть Шулікокриг. Проте Листоплеса не могла відкинути те, що їй хотіла сказати Плямолистка. Це пояснювало надто багато речей, які досі були в тіні.

На Зборищі Шулікокриг пригрозив Мільгокрилій, що розкриє секрет, і сказав, що це він допоміг їй стати медикішкою. Він, вочевидь, шантажував її цією таємницею, змушуючи вигадувати повідомлення від Зореклану, аби допомогти йому здобути владу в Річковому Клані.

Листоплеса завжди сумнівалася в чесності Шулікокрига, але тепер навіть сумніватися не було в чому. Вона дряпала кігтями землю, бажаючи вчепитися ними Шулікокригові в хутро. Але бійка нічого б не вирішила. Листоплеса подумала, що можна було б запитати його при всіх, на Зборищі, але це також не спрацювало б. Зрештою, в неї не було жодних доказів. Та й якщо б вона його звинуватила, то підставила б і Мільгокрилу. Якби Річкові коти дізналися, що знак із крилом молі був підробним, то чи дозволили б вони їй залишитися медикішкою?

Плямолистко, покажи мені, що робити. Ти ж не просто так мені це розповіла.

Та тоді вона згадала Верболапку. Юна новачка, вочевидь, вірить у Зореклан, як і всі коти, народжені у Кланах. Можливо, Листоплеса змогла би передати їй ті знання та обов’язки Мільгокрилої, які стосувалися Зореклану. Якби Мільгокрила на це погодилась, то це дало б їй силу протистояти своєму жорстокому братові. Верболапка не вирішить цієї проблеми, але може допомогти.

«Але як я їй це покажу? — міркувала Листоплеса. — Вона ж новачка Мільгокрилої, а не моя. Як Верболапка може навчитися розуміти Зореклан, якщо її виховниця у нього навіть не вірить?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Ожинокіготь біг лісом тіней на зустріч із Тигрозором, гілки папороті черкали його хутро. Тепер, коли його плече остаточно зцілилося, а сили прибували, лапи аж свербіли показати батькові та Шулікокригу свою вояцьку вправність. Він був певен, що Тигрозір зрадіє на його звістку.

Опинившись на галявині, вояк різко зупинився в тіні тернового чагаря. Його батько сидів на камені, схиливши голову, і балакав із худорлявою рябою кішкою.

Вохрошубка! Що вона тут робить?

На серці замлоїло від цікавості. Притиснувшись животом до землі, він поповз галявиною, аж поки не підібрався ближче до скелі, де й сховався за купиною густої трави. Нагостривши вуха, Ожинокіготь зміг розібрати котячі голоси.

— Я тобі вже казала, — кинула Вохрошубка, — що твої амбіції мене не цікавлять. У мене свої плани.

Ожинокіготь напружився. Ніхто не смів так розмовляти з Тигрозором!

Але масивний кіт, здається, не розізлився. Навпаки, він ніби був задоволений почутим.

— У тебе мій дух, Вохрошубко, і ти хоробра войовниця. Але трапляється так, що міцний дух стає жертвою дурості. Не відкидай те, що я пропоную. Я можу зробити тебе провідницею.

— Та щоб ти лисячого лайна наївся, — пирхнула Вохрошубка. — Я віддана Тіньовому Клану. Якщо колись я стану воєводою, то тільки через те, що сама зароблю собі це становище — і тому що на те буде воля моїх побратимів і Зореклану. Ти вивертаєш вояцький правильник собі на догоду так само, як робив це, коли ще був живий.

Тигрозір загарчав. Ожинокіготь помітив зблиск наготовлених до бою кігтів, і його серце стислося від тривоги за сестру.

Але Вохрошубка лише гордо підвела голову.

— Я тебе не боюся, — спокійно нявкнула вона, — і не хочу нічого, що ти можеш мені запропонувати.

Повернувшись, воячка пройшла галявиною і протиснулася саме в ту купину, в якій ховався Ожинокіготь.

Вохрошубка аж зашипіла з несподіванки.

— Що ти тут робиш?

— Можу запитати те саме, — відрізав Ожинокіготь, пильно вдивляючись крізь траву, чи не помітив їх Тигрозір. На його превелике полегшення, великий кіт повернувся в інший бік.

Вохрошубка зміряла брата крижаним поглядом.

— Ти вже був тут раніше, так? — нявкнула вона. — Ти думаєш, він може дати тобі владу. У тебе що, тирса замість мізків? Ти знаєш, що він зробив, коли був живий.

— То було тоді, — Ожинокіготь винувато повів вухами. — А тепер він просто допомагає стати хорошими вояками мені й Шулікокригові. Тигрозір навчає нас.

— Ще б пак! — обурено форкнула Вохрошубка. — Ожинокігтю, чи не міг би ти, на милість, подумати? Ти вже чудовий кіт, ти відважний, відданий, неймовірно вправний вояк. Нащо тобі Тигрозір? — і, не даючи йому відповісти, повела далі: — Ми багато часу поклали на те, щоби позбутися спадку нашого батька. Коли ми були кошенятами Громового Клану, більшість котів нам не довіряли. Наш провідник нам не довіряв, заради Зореклану! Саме тому я пішла в Тіньовий Клан. Тигрозір прийняв мене, але тоді я побачила, що означає його провідництво, і я була рада, коли Бич його вбив! Я не хочу собі його крові. Я чудово виросла й без нього — і ти також.

— Можливо, — захищаючись, нявкнув Ожинокіготь. — Але він помер, перш ніж я встиг із ним запізнатися. Може, зараз мій шанс.

Його сестра примружила очі.

— Ти сам добре знаєш, що тут відбувається не зовсім це, — вона глибоко зітхнула почасти від утоми, почасти від гніву. — Ожинокігтю, я думаю, що з тебе вийде фантастичний провідник. Але тільки якщо ти все зробиш правильно. — Вона торкнулася носом його вуха, прощаючись. І вже більш прихильним голосом додала: — Подумай про це, мишомізкий.

Ожинокіготь дивився, як вона бреде геть. Гадав, чи прикликав Тигрозір іще одну свою доньку, Мільгокрилу, на зустріч у цьому лісі. Навряд чи, бо Мільгокрила була медикішкою, тож усі свої сни проводила із Зорекланом. Тим паче, медикоти не могли ставати провідниками — їхні лапи ступали іншою стежкою.

Якась частина Ожинокігтя хотіла прислухатися до Вохрошубки. Він знав, що Вивіркострибка сказала б те саме, якби дізналася про ці зустрічі. «Але ж, — повторював він самому собі, — не було нічого поганого в тому, щоби приймати допомогу свого батька, бо ж поганий той вояк, який не хоче бути провідником. А якщо Зореклан схвалював його стосунки з Вивіркострибкою, то й про його амбіції вони мусили знати?» Він заглушив тихенький голосок сумління і вийшов на галявину до Тигрозора.

Ожинокіготь здивовано прокинувся від пронизливого крику, що лунав десь біля вояцького кубла. Він зірвався на лапи і наїжачив карк.

— Не вистрибуй з хутра, — нявкнув Косариконіг зі свого гнізда. — Це просто Папоротехмарка. Щойно заходила, шукала ту кішку з конярки.

— Маргаритку? Вона зникла?

— Ну, Папоротехмарка каже, що в яслах її нема, — пояснив Косариконіг. — Але ж десь тут вона мусить бути. Хто-хто, а Маргаритка точно не піде бродити самотою. Відколи борсуки напали, вона взагалі майже не виходить із лощовини.

То була правда, але від цього ставало ще більш неспокійно. Ожинокіготь вийшов із тернини і зустрів Папоротехмарку, яка сиділа на галявині поруч із Хмарохвостом.

Білий кіт незграбно гладив її хвостом по плечах, намагаючись заспокоїти.

— Вона не могла піти далеко, — втішав він. — Згадай, яка вона була налякана, коли Бубко кудись поблукав.

— Але кошенята теж зникли, — тривожно зауважила Папоротехмарка. — Мабуть, вона зумисне взяла їх із собою.

Щойно Ожинокіготь наважився підступити до воячки, як позаду пролунав іще один крик. Він озирнувся і побачив, як із новацького кубла вилазить Карохвістка.

— Білолапка і Березолап їх також не бачили, — зітхнула вона. — Не думаю, що вони досі в таборі.

Ожинокіготь зупинився, замислившись. Сонце ледь піднялося над верхівками дерев. Якщо Маргаритка справді пішла, то це сталося ще геть на зорі. Що таке важливе могло погнати її до лісу? Їй же за кожним кущем ввижалися страхіття.

— Що трапилось? — запитав він Папоротехмарку.

Сіра кицька пригнічено дивилася в нікуди.

— Я пішла до ясел, принесла свіжини Маргаритці та Карохвістці, — пояснила вона. — Гніздо було ще тепле, але Маргаритка з кошенятами кудись запропастилася.

— Ми вже обшукали цілий табір, — додала Карохвістка, вимахуючи хвостом. — Доведеться вирядити патрулі на пошуки.

— Ну, ти нікуди не підеш, — сказала Папоротехмарка, тулячись мордочкою до плеча Карохвістки. — Твоє місце біля кошенят.

— Із ними ж Орлякошуб, — нявкнула молода плямиста королева. — Я хочу допомогти вам шукати Маргаритку.

— Так, але…

Папоротехмарка урвала мову, щойно на вході до Вогнезорового кубла зблиснуло хутро кольору полум’я. Провідник збіг униз по камінню та наблизився до них.

— Що відбувається?

Папоротехмарка пояснила, і перш ніж вона закінчила говорити, Ожинокіготь помітив Порохошуба, котрий виходив на галявину з тернового тунелю на чолі досвітнього патруля. З ним були Вивіркострибка, Піскошторма і Ясносерда.

Ожинокіготь підкликав їх до себе помахом хвоста.

— Хтось із вас на патрулюванні бачив Маргаритку?

— Так, вона вийшла з табору відразу за нами, — збентежено відповів Порохошуб. — А що, якась проблема?

— Вона зникла! — Папоротехмарка проштовхалася крізь юрму котів наперед. — Чому ви її не зупинили?

— Ой, заради Зореклану! — зашипів Порохошуб. — Я думав, що вона йде до вітру. Нащо мені її зупиняти?

— Кошенята були з нею? — запитав Хмарохвіст.

— Я не помітив, — відповів Порохошуб.

— Я помітила, — нявкнула Піскошторма. — Вийшли з табору вслід за нею.

— Бубко на щось нарікав, — додала Вивіркострибка. — Але ми не зупинялися послухати.

— Зрозуміло, що тут сталося, — Вогнезір говорив стурбовано, і всі коти озирнулись на нього. — Маргаритка говорила про те, щоб забрати своїх дітей назад на конярку. Коли Бубко потрапив у пастку, вона вирішила це остаточно. І пішла, щойно він достатньо одужав.

— Ні! — голос Хмарохвоста звучав обурено. — Після нападу борсуків я обіцяв, що Клан буде її пильнувати!

— А тоді її кошеня втратило пів хвоста у лисячій пастці, — зауважив Вогнезір. — Пробач, Хмарохвосте. Я знаю, що ти зробив усе, що міг. — Його зелені очі дивилися співчутливо. — Якийсь час я думав, що це може спрацювати. Її кошенята непогано обжилися в нас. — Провідник смикнув вухами. — Треба сказати про це решті Клану.

Вогнезір зістрибнув з каміння під Високим Виступом. Хмарохвіст і Ожинокіготь перезирнулись: Хмарохвостові блакитні очі поблискували від люті.

— І це все? — нявкнув він. — Що, Вогнезір нічого не зробить для того, щоби знайти Маргаритку?

Перш ніж Ожинокіготь устиг відповісти, залунав клич Вогнезора:

— Нехай усі коти, здатні спіймати власну здобич, зійдуться до Високого Виступу на віче Клану.

Ожинокіготь, раз у раз випускаючи й ховаючи кігті, чекав, поки всі коти Клану повиходять із кубел. Листоплеса вилізла з-поза ожинової заслони. До неї негайно підбігла Ясносерда і заходилася тихенько нявчати, вочевидь, переповідаючи, що трапилось. Мишошубка і Злотоквітка вилізли з-під куща і стали обабіч Довгохвоста. Мишошубчині очі аж блищали цікавістю, коли вона вмощувалась біля кам’яного насипу.

На звук Вогнезорового голосу Орлякошуб вистромив голову з ясел, а тоді підійшов до Карохвістки.

— Що ти робиш? — запитав він, стривожено вилизуючи її. — Подивись на себе, ти ледь на лапах стоїш від виснаження! Тобі не можна так себе заганяти!

Карохвістка похилилась на його плече. Ожинокіготь бачив, що вона дрібно тремтить — чи то від утоми, чи то від туги за втратою Маргаритки.

— Я думала, що зможу її знайти, — тихенько нявкнула вона. — Але вона, певно, повернулась на конярку.

— Тоді вже нічого не вдієш, — сказав їй Орлякошуб. — Повертайся до ясел. Кошенята за тобою вже всі очі повиплакували. Вони голодні, а я ж не можу їх погодувати!

— Чому ти одразу не сказав? — Карохвістка притьмом крутнулась і попрямувала до ясел, високо задерши хвоста і забувши про втому.

Вивіркострибка прослизнула повз Піскошторму і Порохошуба, приєднавшись до Ожинокігтя.

— Якби ж я нині зранку зупинилася поговорити з Маргариткою, я б могла переконати її залишитися.

— Це не твоя провина, — промуркотів Ожинокіготь, намагаючись приховати своє розчарування. Він завжди сумнівався, що Маргаритка стане справжньою кішкою Клану, але втрата її кошенят була катастрофою. Як же мій новак? Зі слів Вивіркострибки було зрозуміло, що Бубко не хотів іти. І це тільки зайве показувало його дух — тепер, завдяки Маргаритці, Клан втратив потенційно чудового вояка.

— Маргаритка, мабуть, вирішила, що їй з дітьми місце на конярці, — пояснював Вогнезір. — Ми будемо сумувати за нею та її кошенятами, але ми мусимо поважати її бажання піти звідси.

— Це мишомізко! — не стримався Хмарохвіст.

Вогнезір зиркнув на нього, смикнувши кінчиком хвоста, але Хмарохвоста, здавалося, геть не бентежила неповага до провідника свого Клану.

— На конярці їй далебі не безпечніше, ніж тут, — заперечував вояк. — Вона ж сюди прийшла передусім тому, що хвилювалася через Двоногів, які можуть забрати її кошенят. Тим паче, з часів нападу в наших угіддях не було ні сліду борсуків. Я думаю, треба піти і повернути її назад.

— Глянь на Ясносерду, — тихесенько промурмотіла Вивіркострибка, махнувши хвостом на пошрамовану кицю. — Закладаюсь, вона не дуже хоче повернення Маргаритки.

Ожинокіготь крадькома глипнув на кішку. Вивіркострибка мала рацію. Обличчя Ясносердої виражало суміш люті та розчарування.

— Хмарохвосте, — почав Вогнезір, — ми не можемо ні до чого змушувати Маргаритку. Вона…

— Ми повинні принаймні поговорити з нею, — перебив Хмарохвіст. — Так ми переконаємось, що вона безпечно дісталась додому.

— Я згоден, — нявкнув Ожинокіготь, виступаючи наперед, до білого вояка. Він знав, що коли зараз не спробує повернути Бубка, то, можливо, жалкуватиме про це решту свого життя. — Якщо ти, Вогнезоре, не проти, ми з Хмарохвостом підемо на конярку.

Вивіркострибка здивовано повела вусами.

— Я наче пам’ятаю, як хтось казав щось негарне про кицюнь у Клані.

Ожинокігтя накрило соромом.

— Ну, так, мені шкода за це, — відповів він. — Але Громовому Клану потрібні кошенята, а з кошенят Маргаритки виросли б чудові вояки.

— Що ж, добре, — нявкнув Вогнезір. — Можете йти, але якщо Маргаритка скаже, що хоче залишатися там — відразу повертайтесь назад і дайте їй спокій. Найкраще дочекайтеся заходу, — додав він. — Щоб навколо не було стільки Двоногів.

— Чудово! — Хмарохвіст негайно підняв хвоста трубою.

Ожинокіготь знову зиркнув на Ясносерду і побачив, як вона зникає за ожиновою завісою, що затуляла вхід до кубла Листоплесої.

* * *

Коли Хмарохвіст із Ожинокігтем вийшли на берег озера, сонце вже заходило, забарвлюючи воду в багряний колір. Соснина в угіддях Тіньового Клану перетворилась на чорний обрис, відділений від кривавого неба. Ожинокіготь сподівався, що це не було лихе знамення для їхнього походу на конярку.

Вони прудко перетнули Вітряні угіддя, тримаючись за два хвости від берега. Ожинокіготь завітрив патруль, але коли сонце остаточно сховалося за деревами і багнисті схили вкрилися густими тінями, всі сліди котів пощезли.

Поки Громові вояки дісталися до конярки, вже геть стемніло, хмари затягнули небо, ховаючи місяць. Хмарохвіст зупинився і покуштував повітря, Ожинокіготь тим часом намагався зазирнути за паркан. На дальньому кінці поля було гніздо Двоногів — темний моноліт, у якому блимало єдине жовте світелко. Ожинокіготь сподівався, що їм не доведеться підходити близько до цієї споруди.

Значно ближче до них стояла інша, менша будівля, в якій нічого не світилося. Ожинокіготь пригадав, що йому доводилось бувати біля неї засвітла, і ще тоді він подумав, що це дуже нагадує повітку, в якій жили Ячмінь і Круколап.

— Може, отам? — припустив Ожинокіготь, махаючи хвостом.

— Так, Маргаритка казала, що вони жили в повітці, — відповів Хмарохвіст. — Ходімо.

Він притиснувся до землі та поплазував під живопліт. Ожинокіготь вирушив слідом, відчуваючи легеньку тривогу через те, що проникає в ці дивні угіддя Двоногів. Він рухався за плямою білої шубки Хмарохвоста, яка виділялась навіть у густій темряві, а тоді завмер, почувши іржання коня. За мить земля задвигтіла від гуркоту копит.

Ожинокіготь завертів головою, намагаючись розгледіти, звідки долинає шум. Тоді двійко коней виринули з ночі, майже просто над ним, і пролетіли бурею лискучого хутра і тьмяних копит. Їхні очі були закочені — щось налякало їх, щось примусило втікати.

Хмарохвіст загорлав від жаху. Ожинокіготь кинувся за ним.

— Ні! Сюди! Тримаймося разом!

Він уже й не був певен, що там є повітка. Коні знову розчинилися в темряві, але Ожинокіготь досі відчував гул їхніх копит. Вони з Хмарохвостом можуть випадково на них налетіти — тоді їх точно затопчуть.

Тоді він помітив, як полем майнула бліда тінь. Димок, кіт із конярки, батько дітей Маргаритки.

— За мною! — тихо сказав Димок, різко гальмуючи й розвертаючись у напрямку, з якого вони щойно прийшли. — Швидко!

Ожинокіготь і Хмарохвіст побігли його слідами. Ожинокіготь знову помітив коней, які бігли неподалік, їхні гриви розвівались на вітрі. Тоді вони знову зникли, а Димок сповільнився, підводячи вояків до стіни повітки.

— Сюди, — нявкнув він.

Повітка була складена з каменю, двері — з дерев’яних смужок. Унизу видніла шпара. Димок проліз у повітку, за ним — Хмарохвіст і Ожинокіготь, хоч останньому виявилось нелегко протиснути свої плечі у вузьку щілину. Він стояв, тяжко дихав, намагався перевести подих і трохи заспокоїтися.

Усередині панувала майже непроглядна темрява. Повітка була меншою, ніж домівка Круколапа, але Ожинокіготь і тут помітив паки сіна і соломи. Їхній запах наповнював повітря, змішуючись із запахами котів і мишей. Ожинокіготь відчув величезне полегшення, вловивши добре знайомі запахи Маргаритки та її трьох кошенят. Принаймні вони змогли безпечно повернутися.

— Що ж, не думав я, що зустрінуся з вами тут, — нявкнув Димок.

— Що вам треба? — біля Димка стала ще одна кішка, цікаво розглядаючи двох лісових котів. Її шубка була сіро-біла, як і в Маргаритки, і Ожинокіготь замислився, чи не можуть вони бути з одного виводка.

— Це Пушинка, — сказав їм Димок.

— Я Хмарохвіст, а це Ожинокіготь, — білий вояк махнув хвостом на свого побратима. — Ми прийшли зустрітися з Маргариткою.

Він урвав мову, почувши важкі кроки під дверима повітки. Серце Ожинокігтя знову почало гучно калатати, коли двері відчинилися. Двоноги! Вони з Хмарохвостом перезирнулися і пірнули у прихисток паків соломи.

Намагаючись упхати свого хвоста у схованку, де й тулуб заледве помістився, він почув поблажливе «мрняв» від Димка.

— Нічого ховатися. Це просто Безхутрі.

Ожинокіготь спромігся якось вивернутися в своєму тісному сховку і визирнути назовні. Спершу він майже нічого не розрізняв, бо яскраве жовте світло било йому просто в очі. Тоді промінь змістився, і він збагнув, що то темна постать тримала світло в лапі. В іншій лапі істота тримала миску, схожу на ту, що вони бачили в оселі Двоногів під час мандрівки до Сонцеспаду. Двоніг похитав мискою, і там щось заторохтіло. Ожинокіготь почув, як Пушинка нявкнула:

— Вечеря! Давно пора.

Двоніг поставив миску на землю перед двома котами і знову вийшов, забравши із собою яскраве світло.

Коли двері зачинились, Ожинокіготь виліз назовні, почуваючись трішки засоромленим. Димок повернувся до них, а Пушинка, недовго розмірковуючи, пірнула мордою в корм.

— Ви прийшли побачити Маргаритку? — здивовано нявкнув кіт. — Я не думав, що ви захочете з нею бачитися після того, як вона пішла.

— Вона нам дуже подобається, — нявкнув Хмарохвіст.

— Так, ми хотіли переконатися, що в неї та в її кошенят усе добре, — додав Ожинокіготь.

Перш ніж він устиг договорити, у дальньому кутку повітки почулися радісні крики. Звідти вилетіли троє кошенят, геть ошалілих від радощів, і кинулись на Ожинокігтя та Хмарохвоста.

— Ти прийшов, ти прийшов! — квилив Бубко. — А я казав, що ти прийдеш! — Він сів біля Ожинокігтя, наїжачився і грайливо вищирив зуби. — Дорогою сюди я погнався за мишею! — похвалився він.

— Спіймав? — поцікавився Ожинокіготь.

— Ні, — опустило погляд кошеня.

— Ну нічого, наступного разу спіймаєш.

— Я переловлю всіх мишей у повітці! — негайно проясніло мале кошеня, замахавши хвостом.

— І нам лиши! — запротестувала Ліщинка. Вона кинулась на Хмарохвоста, збила його на землю і зараз саме вилазила на нього. — Ми теж хочемо ловити мишей. Ми хочемо бути новаками, як Березолап і Білолапка.

— Вони вже вояки? — запитав Мишко.

— Вояки? — засміявся-замуркотів Хмарохвіст. — Ви що! Вас же тільки день як не було.

— А ніби кілька повень! — заскиглив Бубко. — Тут нудно.

— Зате безпечно, — Ожинокіготь підняв голову на голос Маргаритки. Кицька вийшла до них, провівши хвостом по плечу Ліщинки. — Ану, злазь. Це так належить спілкуватися з вояками?

Ліщинка беркицьнулась на підлогу і дозволила Хмарохвостові підвестися й обтруситися від соломи.

— Привіт, Маргаритко, — нявкнув той.

Маргаритка спинилася за кілька хвостів від нього і спокійно зустріла його погляд.

— Я знаю, чому ви прийшли. Будь ласка, не просіть мене повернутися до лісу. Я вже все вирішила.

— Але всі сумують за тобою і твоїми кошенятами, — нявкнув Хмарохвіст. — Громовому Клану потрібні вояки. І ми докладемо всіх зусиль, щоб ти почувалась як удома.

— Ми хочемо повернутися, — додав Бубко, штурхаючи маму. Мишко і Ліщинка попискували на знак згоди.

Маргаритка похитала головою.

— Ні, не хочете. Ви надто малі, щоб розуміти.

— Не думаю, що це правда, — втрутився Ожинокіготь. — Коли ти тільки привела їх до лісу, вони були такі малі, що навряд чи й пам’ятали це місце. Вони пам’ятають хіба життя в нашому таборі. Вони, вважай, кланонароджені, як і решта наших вояків. Звісно, вони хочуть повернутися.

Маргаритка важко зітхнула.

— Це просто неможливо. Я завжди мешкала біля Безхутрих. Я звикла до регулярного годування і даху над головою. А ви, вояки, зневажаєте таке життя.

— Тебе ми не зневажаємо, Маргаритко, — тихо сказав Хмарохвіст.

— Але в лісі все таке чудернацьке! — запротестувала Маргаритка. — Я й половини вашого правильника не розумію. Не думаю, що мені там місце.

Її очі, що невідривно дивилися на Хмарохвоста, були повні скорботи. Розуміння осяяло Ожинокігтя, ніби блискавка. Вона закохана в білого вояка! І вона точно знає, що для нього не існує нікого, крім Ясносердої. Він співчутливо замуркотів. Можливо, Маргаритка вчинила правильно. Мабуть, їй надто боляче було щодня бачити Хмарохвоста і розуміти, що той завжди буде просто її другом.

Хмарохвіст, здавалося, не усвідомлював глибину почуттів Маргаритки.

— Я однаково думаю, що тобі треба повернутися, — наполягав він. — Для тебе там завжди буде місце. І всі коти сумують за тобою. Я точно знаю, що Ясносерда сумує.

Маргаритка закліпала. Ожинокіготь подумав, що з боку Хмарохвоста якось надто оптимістично було приплітати сюди Ясносерду.

— Але від мене там жодної користі, — нявкнула вона. — Мені здається, що решта котів у Клані вже досхочу сита доглядом за мною.

— Це неправда, — поквапився запевнити її Ожинокіготь. — Ти ж допомогла Карохвістці з її кошенятами, хіба ні?

— Не переймайся, я за тобою доглядатиму. Я захищу тебе від борсуків. І поясню тобі вояцький правильник, — пообіцяв мамі Бубко, помахуючи оцупком хвоста. — Коли я буду новаком, то буду розказувати тобі все, чого мене вчитиме мій виховник.

— Ми теж, — додала Ліщинка. — Будь ласка, давай повернемось! Ми хочемо бути вояками і самостійно ловити здобич. Нам не подобається ця гидка Двоножача їжа.

Мишко оголив свої крихітні кігтики.

— Ми хочемо навчитися битися.

Димок, котрий досі слухав мовчки, підійшов до Маргаритки та потерся об неї мордою.

— Може, тобі варто піти? — нявкнув він.

Маргаритка повернулась до нього, її очі блищали.

— Я думала, ти сумував за мною.

— Сумував. За всіма вами. Але ж видно, що кошенята тут не приживуться. Відколи вони повернулися, то тільки те й роблять, що базікають про ліс, — сіро-білий кіт приязно підморгнув. — Ти завжди зможеш повернутися, коли вони підростуть.

— Або ти можеш піти з нами до лісу, — запропонував Хмарохвіст, від чого Ожинокіготь аж здригнувся.

— Тьху! — щиро здивувався Димок. — Жити на відкритому, під дощем, та ще й самотужки ловити собі кожен шматок? Красно дякую! Тим паче, — додав він, — схоже на те, що у вас там уже яблуку ніде впасти. Я навіть ваші імена не запам’ятаю. — Димок перевів погляд на іншу кішку, котра щойно доїла і саме вмивалась лапкою. — Та й не можу я залишити Пушинку саму.

Бубко знову штурхнув Маргаритку:

— Можна ми повернемось? Можна?

Маргаритка глянула на кошенят.

— Ви справді хочете піти туди, жити в холоді та вологості, без нормальної їжі, в лісі, де повно борсуків і пасток?

— Так! — негайно застрибали всі троє, аж нетямлячись від захвату. — Так! Так!

— Що ж, тоді…

Бубко пронизливо запищав. Вони з братиком і сестричкою забігали по колу, високо задерши хвостики.

— Ми вертаємось до лісу! Ми вертаємось до лісу!

— Це чудово, — Хмарохвіст, здавалося, тішився нітрохи не менше. — Ці троє саме такі, як треба Громовому Клану. Одного дня з них будуть чудові вояки.

Ожинокіготь помітив зблиск болю в очах у Маргаритки. Хмарохвіст, вочевидь, більше тішився поверненню кошенят, ніж їхньої мами.

Ожинокіготь торкнувся її плеча хвостом:

— Папоротехмарка і Карохвістка будуть тобі дуже раді, — нявкнув він. — Вони обидві страшенно засмутилися, коли побачили, що ти зникла.

Маргаритка кліпнула, але десь у глибині її очей щось зблиснуло.

— Вони чудові подруги, — промуркотіла вона.

— Ми можемо піти вже? — запитав Бубко, стаючи перед мамою. — Негайно?

— Ні, не зараз, — Хмарохвіст втрутився, перш ніж сама Маргаритка встигла відповісти. — Надворі темно. Вирушимо вранці.

— Можете переночувати тут, — запропонував Димок і махнув хвостом на миску з їдлом. — Пригощайтесь.

— Добре, дякую, — Хмарохвіст притьмом рушив до миски і заходився їсти.

Ожинокіготь пригадав, як йому колись розповідали, що білий вояк давно вислизав із табору до Двоногів, котрі його спершу підгодовували, а тоді просто ув’язнили у своєму гнізді. Він повернувся до Клану, коли його звідти визволив Вогнезір, але їжу для кицюнь, вочевидь, так і не розлюбив.

— Я пас, дякую, — нявкнув Ожинокіготь, ввічливо кивнувши Димкові. — Я собі сам упіймаю. — Повернувшись до кошенят, він додав: — Полювати вас навчать, аж коли станете новаками, але можете дивитись, як це робиться.

Троє кошенят повсідались при купці, зацікавлено спостерігаючи, як він куштує повітря. Тепер вони були тихі, як мишки, і єдине, що чулося в повітці, — шкряботіння і попискування справжніх мишей. Невдовзі Ожинокіготь помітив одну з них — вона теребила зернину біля підніжжя скирти солом’яних паків. Надзвичайно обережно, пильнуючи, щоб не черкнути підлогу кігтями, він поповз до неї. «Це та єдина миша, яку я зобов’язаний уполювати», — подумав Ожинокіготь. А тоді плигнув і стрімко перекусив їй шию.

Усі троє кошенят захоплено пискнули, коли він повернувся з уже нерухомою здобиччю в зубах. Бубко припав до землі у мисливській стійці, рухаючись достоту, як Ожинокіготь. Навіть позу відтворив майже точно. «З нього вийде чудовий мисливець», — подумав вояк.

— Ну, — нявкнув він, кладучи мишу перед кошенятами, — цю можете розділити на трьох, якщо мама не проти. А собі я ще спіймаю.

Маргаритка дозволила, тільки похитувала головою, спостерігаючи, як її кошенята їдять свіжину. А за мить повернулась і приєдналася до трапези Хмарохвоста.

Ожинокіготь невдовзі спіймав собі другу мишу. Поки він закінчив їсти, Маргаритка позбирала кошенят і зникла разом із ними десь у паках соломи. Хмарохвіст кігтями смикав жорсткі стебла, поки не натягав достатньо для гнізда.

— Не дочекаюся, коли ми нарешті повернемося в табір, — нявкнув він. — Цим штукам далеко до моху.

Мостячи власне гніздо, Ожинокіготь із цим цілком погоджувався. Солома штрикала, крізь неї з підлоги доходив холод. Він згорнувся калачиком та увіткнувся носом у хвіст, сумуючи за вояцьким кублом, за його повітрям, зігрітим диханням побратимів і посестер. Найбільше він сумував за Вивіркострибкою, її солодким запахом і м’яким дотиком її хутра. Сон довго не йшов, але принаймні тут, на конярці, далеко від Клану, його не турбували жодні сновидіння.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Листоплеса згорнулася у своєму гніздечку з моху та орляка, але довго не могла заснути і все вовтузилася, почуваючись так, ніби їй по шкірі бігали мурахи. Як же їй дістатися до Верболапки, щоб розповісти про Зореклан?

Коли вона зрештою заснула, то розплющила очі й побачила, що опинилася на верхівці схилу над озером, неподалік від того місця, де раніше сидів Ожинокіготь і дивився на воду. Цієї ночі смугастого вояка там не було. Коли Листоплеса перейшла через високу траву, яка виблискувала сріблом, то побачила, що біля озера на неї чекає кішка. Її хутро сяяло морозним блиском Зореклану, а погляд линув понад водою.

Плямолистка? Листоплеса прискорила крок і побігла крізь чагарі до озера. Та коли опинилася на березі й побачила Зоряну кішку ближче, то впізнала в ній Перохвосту — Бурешубову сестру, яка загинула в горах, коли вони поверталися додому від Сонцеспаду.

Вродлива срібляста кішка привітально муркнула.

— Я сподівалася, що ти прийдеш, Листоплесо, — нявкнула вона. — Нам з тобою сьогодні треба виконати одне завдання.

— Яке? — запитала Листоплеса, відчуваючи, як її тілом аж пробіг дрож від захвату.

— Зореклан хоче, аби я допомогла тобі прийти до Верболапки уві сні, — пояснила Перохвоста.

Листоплеса спантеличено глянула на Зоряну воячку. Усі медикоти мали власні сни від Зореклану, але ніколи не з’являлися у снах одне одного. Вона думала, що єдиним способом зустрічатися з Верболапкою було приходити до неї наяву.

— А так можна робити?

— Так, але дуже рідко і лише за найбільшої потреби. Іди за мною.

Вона підвелася, легенько поноськалася з Листоплесою, а тоді побігла уздовж берега. Листоплеса поспішила за нею. Місячне сяйво огортало її, і здавалося, ніби її лапи стали легші за вітер. Вона перескочила струмок, який позначав кордон з Вітряним Кланом, навіть не торкнувшись лапами води. Цікаво, чи це так почувалися вояки Зореклану — ніби вони могли бігти цілу вічність, стрибати в небо і гратися місяцем, мов блискучим листком?

Незрозуміло було, чи їхня мандрівка протривала кілька сезонів, чи минула за мить. Повз них пропливла конярка, і Перохвоста сповільнила темп. Кішки наближалися до Річкового табору. Вони перейшли потік і тихо вийшли на берег з іншого боку. Листоплеса ступала так обережно, ніби підкрадалася до миші, хоч вона й знала, що це був сон і вона не могла розбудити Річкових вояків.

Кубло Мільгокрилої було розташоване в печері біля потоку на дальньому краю табору. Коли Перохвоста повела її до нього, Листоплеса помітила поруч дрібненьке сіре тіло Верболапки, згорнуте клубочком у гнізді з моху.

Перохвоста лагідно торкнулася кінчиком хвоста до її вушка.

— Верболапко, — шепнула вона. — Верболапко, нам треба з тобою поговорити.

Маленька сіра кішечка смикнула вухами і згорнулася ще міцніше. Перохвоста поторсала її лапою та знову тихо покликала. Цього разу Верболапка закліпала й підвела погляд.

— Ну май совість, — роздратовано нявкнула вона. — Я гналася за величезною жирною мишею і вже збиралася вчепитися в неї кігтями, коли… — Кицька замовкла, перевела погляд з Листоплесої на Перохвосту і назад. — Я досі сплю, правда? — Її очі поширилися. — Ти — Листоплеса з Громового Клану, а ти, мабуть, воячка із Зореклану. — Вона засоромлено поплескала себе кінчиком хвоста по вустах. — Вибач, будь ласка, що я на тебе крикнула, — пробурмотіла Верболапка крізь хутро.

Очі Перохвостої весело мигтіли.

— Не хвилюйся, люба. Ти вже стала новачкою медикішки, тож скоро звикнеш до таких нічних відвідин.

Верболапка підвелася.

— Вітаю в Річковому Клані, — офіційно нявкнула вона. Та раптом її обличчя набуло спантеличеного виразу. — Ти пахнеш Річковим Кланом, — нявкнула вона до Перохвостої, — але я тебе не знаю.

— Мене звати Перохвоста, — відповіла срібляста кішка. — Коли я вирушила в подорож до Сонцеспаду, тебе ще навіть на світі не було.

Очі Верболапки сповнилися благоговіння.

— І ти не повернулася, — прошепотіла вона. — Ти віддала життя, щоб врятувати своїх друзів і Плем’я в горах. Я чула цю історію. Річковий Клан ніколи тебе не забуде.

Перохвоста приязно моргнула і поклала свого хвоста Верболапці на плече.

— Досить цього, люба, — нявкнула вона. — Сьогодні ми прийшли, щоб дещо тобі показати.

— Мені? — вигукнула Верболапка. — Ви впевнені? Може, покликати Мільгокрилу?

Листоплеса із Перохвостою перезирнулися. Листоплеса не була певна, чи Верболапка що-небудь розуміє. Чи усвідомлювала вона, що її виховниця не мала зв’язку із Зорекланом?

— Ні, цей знак для тебе, — запевнила її Перохвоста. — Ти можеш розповісти про це Мільгокрилій, коли прокинешся. А зараз ходімо з нами.

Юна новачка від захвату перебирала лапами по траві.

— А ми далеко йдемо? — запитала вона. — Аж до Сонцеспаду?

— Не цього разу, — сказала їй Листоплеса. — Тільки до краю вашої території.

Пригадавши, де Багношуб підказав їй шукати котячу м’яту, вона повела двох кішок через потік до малого Громошляху. Що ближче вони до нього підходили, то сильніше чувся сморід потвор та запахи Двоногів, які приходили, щоб поплавати на своїх човнах по озеру. За цими запахами майже не було чути поміток обох Кланів. Хоча це був лише сон, Листоплеса обережно вийшла із чагарів біля Громошляху. Навколо було темно й тихо. Мабуть, коли стемніло, всі Двоноги повернулися до своїх гнізд.

Листоплеса пішла уздовж Громошляху в бік від озера, ведучи за собою Верболапку. Перохвоста йшла останньою. Громова медикішка перейшла за прикордонні помітки, але все ще не знайшла гнізд Двоногів, про які розповідав Багношуб. Проминувши широкий поворот Громошляху, вона нарешті помітила попереду вогник: червонясте світло, яке йшло ані від місяця, ані від зірок.

Від думки про вогонь у неї пробіг мороз поза шкірою, проте Листоплеса не відчувала жару і не чула потріскування. Не було й запаху диму. Втягнувши повітря, вона відчула ледь вловимий аромат котячої м’яти.

— Там унизу, — промурмотіла медикішка через плече.

Листоплеса пішла далі обережніше, але за кілька митей зрозуміла, що світло долинало із дірки у гнізді Двоногів. Вогник був запнутий напівпрозорою шкуркою, що надавала йому червонястої барви. Попереду темнів високий Двоножачий паркан. Зібравшись із силами, вона застрибнула на нього і стала, тримаючи рівновагу. Верболапка видерлася до неї, а Перохвоста залишилася внизу.

Запах котячої м’яти став сильніший. Верболапка також його вловила, і її очі переможно заблищали.

— Котяча м’ята!

— Саме так, — нявкнула Листоплеса. — Дуже корисне зілля для медикішок. Його важко знайти, але іноді Двоноги вирощують його для нас.

Верболапка кивнула.

— Так, котяча м’ята лікує зелений кашлюк. Шкода, що в нас її не було, коли Важкоступ захворів. Мільгокрила і всі патрулі обшукали цілу нашу територію.

Листоплесу знову боляче вкололо почуття провини.

— Завтра вона зможе тут її назбирати, — нявкнула медикішка до Верболапки. — Але попередь її, щоб зачекала до ночі, коли навколо буде не так багато Двоногів.

Усе ще балансуючи на паркані, Листоплеса покуштувала повітря, чи нема навколо чогось небезпечного.

— Жодних кицюнь чи собак, — полегшено нявкнула вона. — Верболапко, ти знаєш, як пахнуть собаки?

Новачка здригнулася.

— Так, деякі Двоноги, які приходять до озера, приводять із собою собак. Вони так смердять!

— Ну, мені здається, що тут їх нема, але скажи Мільгокрилій перевірити ще раз, коли вона прийде сюди по котячу м’яту. А зараз нам вже слід повертатися, — додала Листоплеса.

Обидві кішки зістрибнули вниз до Перохвостої та рушили назад до Річкового табору.

— А тепер засинай міцно, — сказала Верболапці Перохвоста, коли та знову вмостилася у своєму гніздечку. — Перевір, чи та миша ще на тебе чекає.

Верболапка глянула на двох кішок.

— Я така рада, що ви прийшли, — нявкнула вона. — Мені так подобається бути медикішкою. Не можу дочекатися, щоб розказати все Мільгокрилій!

Листоплеса та Перохвоста залишили її спати і вирушили назад навколо озера до Громового Клану. Цього разу вони йшли повільніше.

— Дякую, Листоплесо, — нявкнула Перохвоста. — Ти сьогодні зробила важливу справу. — Вона зупинилася біля струмка, який розмежовував Громовий та Вітряний Клани. Її погляд зустрівся з поглядом Листоплесої. — Я говорила з Плямолисткою, — нявкнула воячка. — Вона розповіла мені про знак із метеликом.

Листоплеса відчула, як усім її тілом пробіг дрож.

— Ти ж розумієш, так? — вела далі Зоряна кішка. — Ти знаєш, що це означає для Мільгокрилої?

— Я подумала, що Шулікокриг поклав крило молі біля кубла Багношуба, — зізналася Листоплеса, мало не давлячись словами. — Я не знаю, як мені тепер дивитися в очі Мільгокрилій. Що я можу їй сказати?

— Нічого не кажи, — голос Перохвостої був тихий, але сповнений рішучості. — Мільгокрила повинна навчитися із цим жити.

— Але… але це означає, що Мільгокрила більше не може бути медикішкою? — запитала Листоплеса. — Вона так дбає…

— Я знаю, — перебила її Перохвоста, заспокійливо замуркотівши. — Весь Зореклан знає. Мільгокрила показала свої здібності та довела свою вірність уже не раз. Така воля Зореклану — щоб вона залишилася на своєму місці та навчила Верболапку всього, що знає.

— Але вона не знає про Зореклан, — запротестувала Листоплеса. — Як Верболапка має навчитися тлумачити знаки, якщо Мільгокрила не може її навчити?

— Це мусиш зробити ти. — Перохвоста торкнулася плеча Листоплесої кінчиком хвоста. — У тебе ще немає новака, і він тобі поки не потрібен, — додала вона. — Ти будеш служити своєму Клану ще багато сезонів. Ти зможеш іноді зустрічатися з Верболапкою в Річковому Клані та розмовляти з нею біля Місячного Ставу. Ти можеш навчити її всього, що треба, не відвідуючи її у снах.

— Так, звісно.

Лапи Листоплесої аж затремтіли від полегшення. Зореклан хотів, щоб Мільгокрила залишилася медикішкою Річкового Клану. А це означало, що вона була захищена від погроз свого брата викрити правду. Вони подбають про виховання Верболапки: Мільгокрила передаватиме їй знання про лікування, а Листоплеса вчитиме її тлумачити знаки від Зореклану.

— Але що із Шулікокригом? — запитала вона.

— Його доля також у лапах Зореклану, — відповіла Перохвоста. — Плямолистка показала кошенятам метелика, бо відчула, що настав час тобі дізнатися правду. Вона знала, що може тобі довіряти, що ти використаєш свої знання мудро і приймеш відповідальність за Верболапку.

Листоплеса схилила голову.

— Я спробую.

Перохвоста провела її через ліс до кам’яної лощовини. Місяць досі світив високо, заливаючи кожну стеблинку і кожну травинку сріблом. Дерева шурхотіли від легенького вітерця, тіні танцювали навколо лап. Листоплеса навіть не уявляла, скільки минуло часу, хоча здогадувалася, що в реальному світі вже наближався світанок.

Біля тернового тунелю Перохвоста зупинилася.

— Я мушу залишити тебе тут, — промурмотіла вона й поноськалася з Листоплесою. — Люба, попереду великі зміни, але обіцяю, що я буду з тобою завжди.

— Великі зміни? — збентежено перепитала Листоплеса. — Що ти маєш на увазі?

Але Перохвоста вже зникла. Ще мить її шубка виблискувала сріблом у тінях, а тоді розчинилася.

Листоплеса знову почувалася непевно. Вона глянула крізь гілля на морозне сяйво Срібносмуги, ніби далекі предки-вояки могли дати їй відповідь. Та ніхто не заговорив. Тільки за деревами вгорі медикішка помітила три зорі, які раніше явилися їй уві сні. Вони були крихітні, проте світили яскравіше за всі інші, пульсуючи чистим білим сяйвом. Листоплеса досі не розуміла, що вони означають, проте чомусь знала, що вони світять прямо на неї. Це дарувало їй почуття безпеки, і вона була певна: що б не сталося, Зореклан про неї дбає.

* * *

Листоплеса здригнулася зі сну, відчуваючи, як крихітні лапки переминають їй хутро. Вона розплющила очі й зустрілася зі збудженим поглядом Бубка, який стояв усього за мишачий хвіст від неї.

— Ми вернулися! — оголосив він. — Хмарохвіст і Ожинокіготь прийшли нас забрати.

Листоплеса підвелася у своєму гнізді з орляка. Вона проспала: надворі був уже майже сонцепік. Теплі жовті промені заливали галявину й зігрівали їй хутро.

— Я така рада тебе бачити, — нявкнула вона. — Ви добре дійшли? Як твоя мама?

— Нормально, — відповів Бубко. — Ми з Ліщинкою та Мишком дбали про неї всю дорогу, і вона не боялася.

— Але вона, мабуть, втомилася, — сказала Листоплеса. — Подолати таку відстань двічі за два дні. — Кошенята теж мали б натомитися, але Бубко виглядав так, ніби зараз лусне від надміру енергії. — Я принесу їй чогось, щоб відновити сили.

Вона зайшла до свого кубла, взяла кігтями кілька ягід ялівцю та повернулася до Бубка, який уже встиг вискочити на галявину. Листоплеса вийшла саме тоді, коли Маргаритка та її кошенята заходили до ясел. Бубко побіг до них, а Листоплеса подалася за ним повільніше.

Вона була вже майже біля входу до ясел, коли почула вигук Ясносердої:

— Ні! Попелюшко, повернись сюди!

За мить пухнасте сіре кошенятко видибало надвір, кліпаючи блакитними очима від сонячного світла. Ясносерда вийшла за ним, нахилилася і, лагідно схопивши за загривок, понесла цікаве кошеня назад до ясел, так і не помітивши Листоплесу.

У медикішки тілом пробіг дрож. Це було не дуже добре, що Ясносерда вирішила провідати Карохвістку саме в ту мить, як повернулася Маргаритка. Біло-рудій воячці нелегко буде знову зустрітися з кішкою, яку вона вважала своєю суперницею. До того ж Ясносерда сподівалася, що Маргаритка пішла геть назавжди.

Листоплеса стояла біля входу до ясел, гадаючи, чи заходити вже, чи повернутися іншим разом. Доки вона думала, із ожинових заростів почувся голос Маргаритки:

— Ясносердо, я рада, що ти тут. Я хотіла дещо тобі сказати.

— Що? — знервовано запитала Ясносерда.

— Причина, чому я пішла… ну, це було тільки почасти через те, що тут небезпечно. Я хвилювалася за своїх кошенят після нападу борсуків, але ж я їхня мати, і я хвилюватимусь за них, де б ми не були. Але переважно це сталося, бо я… я не маю у Клані нікого, з ким би я була близька. Так, як ви з Хмарохвостом.

На мить зависла напружена тиша. Листоплеса вже почала задкувати, тож відповідь Ясносердої, коли вона нарешті пролунала, була надто тиха й нечітка.

— Ні, — розбірливіше відповіла Маргаритка. — Хмарохвіст до мене дуже добрий, але він був би добрий до будь-кого, хто потрапив у біду. Він хороший вояк і дуже тебе кохає.

Запала ще одна пауза, і зрештою Ясносерда ледь чутно нявкнула:

— Я знаю.

І тремтливим голосом додала:

— Дякую, Маргаритко. Я справді рада, що ти вирішила повернутися. Громовому Клану потрібно більше молодих котів, а твої троє будуть чудовими вояками.

Маргаритка щось тихо відповіла, а за мить Ясносерда вийшла з ясел, кивнувши дорогою Листоплесій. Медикішка намагалася вдати, що вона тільки щойно прийшла. Вона вловила радісний вираз у здоровому оці Ясносердої та помолилася про себе Зорекланові, щоб вони з Хмарохвостом знову були такими ж близькими, як раніше, а Маргаритка стала їм обом доброю подругою.

* * *

Коли Листоплеса віддала Маргаритці ягоди ялівцю та вийшла з ясел, то побачила, що Ясносерда сидить біля кагату свіжини й обідає мишкою. Хмарохвіст стояв посеред галявини і гукав Шипокігтя та Дощовуса у мисливський патруль.

Листоплеса підкликала його хвостом. Коли вояк підійшов до неї, вона сказала:

— Чому б тобі не запросити із собою Ясносерду? Ви вже давно не полювали разом.

Хмарохвіст явно був спантеличений.

«Мишомізкий!» — подумала Листоплеса.

— Ти пам’ятаєш Ясносерду? — запитала вона його. — Твою партнерку? Маму Білолапки?

Лице Хмарохвоста проясніло.

— А, я зрозумів! Добре, так і зроблю, — нявкнув він. — Гарна ідея, Листоплесо.

Білий вояк розвернувся й побіг до своєї коханої. Листоплеса дивилася, як вони з Ясносердою розмовляли, а тоді кішка підвелася, і їхні хвости переплелися. Пліч-о-пліч вони подалися до тернового тунелю, залишивши Шипокігтя та Дощовуса наздоганяти.

— Здається, хтось втрутився, — пролунав вдоволений голос позаду Листоплесої.

Медикішка крутнулася й побачила, що її сестра за нею спостерігає.

— Вивіркострибко! Ти мене мало не до смерті налякала! В якому сенсі «втрутився»?

Вивіркострибка поклала свого хвоста сестрі на плече.

— У хорошому сенсі. Уже давно треба було комусь відкрити Хмарохвостові очі на те, що від нього хотіла Ясносерда. — Вона роззирнулася галявиною. Одні коти дрімали на сонечку, інші — завершували ремонт кубел. — Життя прекрасне, — задоволено нявкнула кішка. — Може, тепер ми нарешті поживемо мирно.

Зараз дійсно здавалося, ніби проблеми Громового Клану були позаду. Листоплеса пригадала почуття безпеки, яке їй дарували три крихітні зорі в її сні, та вже збиралася погодитися, коли це раптом світ перед нею потемнів. Усе навколо залив сморід крові, і вона відчула, як липкі криваві хвилі омивають їй лапи. Незнайомий голос прохрипів слова пророцтва їй на вухо — тихо, зловісно і впевнено:

— Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Того ж дня, коли повернулася Маргаритка, Ожинокіготь вийшов із вояцького кубла й побачив, як Бубко борюкався зі своїми братиком і сестричкою біля ясел. Він підійшов, щоб подивитися. Бубко вхопив Мишка за загривок і повалив на землю, змусивши плазувати в пилюці.

— Молодець, — схвально нявкнув Ожинокіготь. — Але якби Мишко був твоїм ворогом, то чи стояв би ти і просто дивився на нього? Мишку, що ти зараз зробиш?

— Нападу на нього! — Мишко підскочив, обтрусився від пилюки й кинувся на братика.

— Ухиляйся! — вигукнув Бубкові Ожинокіготь. — Підстав йому підніжку.

Бубко витягнув лапу, але Мишко ступив убік і вдарив його у вухо. Бубко пригнувся, загарчавши, і наскочив Мишкові на хвіст.

— У вас чудово виходить, — нявкнув Ожинокіготь. — Одного дня з вас обох вийдуть гарні бійці.

Залишивши кошенят далі боротися, Ожинокіготь розвернувся й побачив Вогнезора, який стояв посеред галявини і слухав доповідь досвітнього патруля. За мить патруль розійшовся, а провідник підкликав Ожинокігтя до себе хвостом.

— Порохошуб доповів, що бачив на нашому кордоні Двоногів, — сказав Вогнезір.

В Ожинокігтя на карку здибилося хутро.

— Вони ж не збираються побудувати ще один Громошлях?

— Ні, на це не схоже, — відповів Вогнезір. — Порохошуб каже, що на галявині між нами та Тіньовим Кланом стоять якісь зелені шкурки, натягнуті на палиці, як невеликі гнізда. Двоноги у них спали.

Ожинокіготь поширив очі.

— Це мишомізко! Навіщо Двоногам приходити спати тут, якщо в них є нормальні власні гнізда?

Вогнезір знизав плечима.

— А навіщо Двоноги взагалі що-небудь роблять? Я не дуже переймаюся через ті зелені шкури, — продовжив Вогнезір. — Я думаю, що вони тимчасові. Мене хвилює те, як на це відреагує Тіньовий Клан. Ми знаємо, що вони шукають найменшої причини, аби відірвати в нас шматок території.

Ожинокіготь випустив кігті.

— Хай тільки спробують.

— Я краще спробував би залагодити це мирним шляхом, — сказав йому Вогнезір. — Я б хотів, щоб ти пішов подивився, що саме відбувається на тій галявині, а тоді обійшов озеро і дізнався, що роблять Двоноги на кордоні між Річковим та Тіньовим Кланами. Мені треба знати, наскільки сильно вони втручаються і які шанси, що Чорнозір та Леопардозірка знову вимагатимуть більше земель на наступному Зборищі.

Ожинокіготь знав, що це розумно. Що тепліше ставало, то більше тут з’являлося Двоногів, вони галасували на озері зі своїми водними потворами чи плавали на човнах із білими шкурками. У повітрі стояв гул, а коли вітер віяв у напрямку лощовини, то навіть там коти чули галас Двоногів.

— Ти думаєш, що Двоноги прийдуть і сюди? — запитав він Вогнезора.

— Вони можуть, — серйозно відповів провідник. — Але я думаю, що на нашій території ліс підходить надто близько до води, і вони навряд чи зможуть тримати тут своїх водних потвор. Може, це їх віднадить, але ти мусиш усе перевірити. Добре обнюхай все, але не потрапляй нікому на очі. Я не хочу, аби Тіньовий чи Річковий Клан дізнався, що ти був на їхній території.

— Не дізнаються, — пообіцяв Ожинокіготь та, помахавши хвостом, одразу вирушив. У нього аж у голові паморочилося від гордощів, коли він проходив крізь терновий тунель. Вогнезір, мабуть, дуже йому довіряв, якщо обрав для такого важливого завдання! Тигрозір мав рацію: Ожинокіготь міг досягнути великих успіхів, дотримуючись вояцького правильника та залишаючись вірним своєму Клану.

Він перейшов через Громову територію та вийшов на галявину. З одного її боку протікав струмок, який нижче звертав на землі Тіньового Клану. Смугастий кіт присів біля води, заховавшись за кущем дзвіночків, і почав оглядати протилежний берег.

Зелені шкури, про які говорив Вогнезір, були розкидані по всій галявині. Оскільки в цьому місці кордон проходив рівно по струмку, то фактично вони були на території Тіньового Клану.

— Так їм і треба, — пробурмотів він.

Проте Чорнозір міг використати цю навалу Двоногів як іще один привід розширити свою територію.

Порохошуб, здавалося, мав рацію, коли казав, що Двоноги сплять під цими шкурами. Принаймні, доки Ожинокіготь спостерігав, декілька Двоногів залазили й вилазили звідти, а кошенята Двоногів гралися між тими маленькими гніздами, перекидаючи одне одному якусь яскраву річ і задоволено викрикуючи, коли їм вдавалося її впіймати.

Тілом Ожинокігтя пробіг дрож, коли він побачив полум’я, що звивалося на іншому боці галявини. Чи ті Двоноги були насправді такі мишомізкі, що додумалися палити вогонь поміж дерев? Та тоді він помітив, що ватра була розведена в якійсь блискучій штуці Двоногів, яка ніби не давала їй поширюватися. Він відчував незнайомий різкий запах їжі Двоногів, змішаний із димом від паленої деревини.

Ожинокіготь ще трохи поспостерігав, проте більше нічого не відбувалося. Зрештою він відійшов геть від води, обережно й тихо ступаючи і намагаючись бути непомітним, аж доки не відійшов якомога далі від галявини. Із поведінки цих Двоногів він дізнався все, що міг, тепер йому належало виконати значно складнішу частину завдання.

Прямо перед ним пробігла миша. Ожинокіготь витягнув лапу, вбив мишу одним ударом і швидко її з’їв. Він збирався залишати свою територію, тож не ризикував би красти здобич у ворожому Клані.

Вояк пішов уздовж потоку до озера, час від часу перевіряючи, чи нема поблизу Тіньового патруля. Прикордонні помітки тут були сильні та свіжі, але запах котів уже слабшав: вочевидь, патруль проходив ще на світанку.

Урешті-решт Ожинокіготь вийшов до узлісся. На березі озера Тіньових котів не було видно. Він обережно перебрів через потік, та його шкірою раз у раз пробігав морозець. Чорнозір не дуже охоче дозволяв котам з інших Кланів переходити через його територію, та й Вогнезір наказав Ожинокігтеві за жодних обставин не викрити себе перед Тіньовим Кланом.

Смугастий вояк тримався на відстані двох хвостів від води, проте все одно почувався так, ніби за кожною сосною ховався пронизливий погляд Тіньового кота, готового враз наскочити на нього. Ожинокіготь пересувався по-пластунськи, торкаючись животом ріні, за кожної нагоди ховався під великим каменем чи у виямці та щокілька кроків куштував повітря.

Один човен Двоногів був уже на озері, тихо гойдався з розпростертою над ним білою шкуркою. Ожинокіготь бачив у ньому пару Двоногів, які перехилилися й засунули свої передні лапи у воду. Підійшовши ближче до кордону з Річковим Кланом, він почув, як іще одна річ Двоногів — більше схожа на потвору, ніж на човен зі шкурою — загарчала біля напівмосту й попливла, залишаючи на воді шрам із шипучої білої піни. Ожинокіготь застрибнув на камінь, щоб не замочити лапи, бо на берег швидко накочували хвилі.

Сморід Двоножачих потвор тут був сильніший і перебивав будь-які запахи котів. Ожинокіготь тривожно озирав дерева, виглядаючи якогонебудь руху, проте нічого не бачив. Можливо, Тіньовий Клан переселився глибше в ліс, щоб не перетинатися з Двоногами. Або, можливо, чиїсь невидимі очі таки стежили за ним? Він увесь час був напоготові зустріти патруль.

Неподалік від кордону Ожинокігтеві довелося звернути ближче до дерев, щоб уникнути Двоножачих кошенят, які стояли на березі, кричали й кидали каміння у воду. «Вони такі галасливі, що їх навіть на тому боці озера почуєш», — подумав він. Було очевидно, що Чорнозір використовував Двоногів лише як привід. Здобичі вистачало, а Двоноги не несли особливої загрози. Не було жодних реальних підстав для Тіньового Клану розширювати свої мисливські угіддя.

Зрізавши шлях навпростець через узбережжя, Ожинокіготь шугонув аж до галявини біля напівмосту, покритої твердою чорною речовиною, як Громошлях. Потвори Двоногів сиділи одна біля одної, зайнявши майже весь простір. Ожинокіготь прокрадався скраю, його ноги почали тремтіти від напруги.

За два чи три хвости від Громошляху, який розмежовував Тіньовий та Річковий Клани, стояло високе гніздо із тієї самої блискучої штуки Двоногів, з якої були зроблені лози для лисячих пасток, сплетеної у павутину. Там було повно Двоножачого сміття, Ожинокіготь смикнув вусами від смороду воронячого їдла. Принаймні це приховає його власний запах.

Він обережно визирнув із-за штуки Двоногів. Перед ним стояли кілька потвор, але вони мовчали, тож він вирішив, що вони сплять. Тим часом з’явилася ще одна потвора, звернула з Громошляху та зупинилася. Її гарчання різко увірвалося, а з нутра вилізли двоє Двоногів та кілька їхніх кошенят. Діти верескнули й кинулися до напівмосту, стрибаючи задніми лапами на його дерев’яних смужках.

Ожинокіготь завмер, коли з потвори вискочив пес і побіг за ними, активно дзявкаючи. Один Двоніг схопив його і причепив довгу лозину із якогось яскравого матеріалу до його ошийника. Ожинокіготь здогадався, що пес почув його запах, проте не міг до нього дістатися, бо Двоноги міцно тримали лозину.

«Він нічим не кращий за кицюню, — подумав Ожинокіготь. — Нехай би якийсь Двоніг тільки спробував начепити ошийник на мене».

Вояк чекав, що ж ці Двоноги робитимуть далі, а тим часом його увагу привернув рух на протилежному боці Громошляху, на території Річкового Клану. Кущ орляка затрусився, а за мить з нього вискочила білка й помчала через Громошлях. За нею кинулася струнка коричнево-сіра кішка. Шокований Ожинокіготь упізнав Студню.

Тієї ж миті з орляка вийшов Бурешуб і став на краю Громошляху.

— Студне! Ні! — крикнув він. — Вернись!

Та Студня вже майже на цілий хвіст забігла на Тіньову територію і стрибнула за білкою. Вона прибила її двома швидкими ударами та перекусила шию.

— Вертайся негайно! — повторив Бурешуб.

Студня розвернулася з білкою в зубах. Вона тільки почала перебігати Громошлях, як з’явилася потвора; Ожинокіготь випустив кігті в землю та міцно заплющив очі. Він із жахом уявив, як юну кішку збивають круглі чорні лапи потвори.

— Ні! — почувся вигук Бурешуба.

Ожинокіготь розплющив очі й побачив, що потвора, скрегочучи, вильнула і мало не наступила Студні на хвоста. Кішка встигла застрибнути назад на Річкову територію. Бурешуб підбіг та притулився до неї мордою.

— І що це ти робиш? — пролунав новий голос, різкий і злий. Ожинокіготь підвів погляд і побачив Шулікокрига, який пробрався крізь кущ орляка на березі над Громошляхом. Його блакитні очі люто палахкотіли. Він зійшов униз і став перед Бурешубом та Студнею. — Ти вкрала цю здобич у Тіньового Клану! — зашипів Шулікокриг на юну кішку.

Студня поклала білку на землю й повернулася до Бурешуба.

— Про що він говорить?

— Вона її не крала, — почав пояснювати Бурешуб. — Це білка Річкового Клану. Вона перебігла через Громошлях, і Студня просто…

Шулікокриг навіть не слухав сірого вояка.

— Ти не знаєш основних законів вояцького правильника? — запитав він, подавшись мордою вперед, так що тепер стояв майже впритул до Студні. — Здобич не можна красти.

— Я тобі це й намагаюся пояснити, — нявкнув Бурешуб. — Вона її не крала. Це наша здобич.

Шулікокриг повернувся до Бурешуба, з його очей аж іскри сипали від злості.

— Вона не повинна була бігти за білкою через кордон. Хіба вона не знає, що не можна заходити на територію іншого Клану?

— Вибач, — нявкнула Студня, яка досі була збентежена. — Я ж заходила зовсім недалеко, тільки щоб упіймати білку.

Шулікокриг роздратовано форкнув.

— Ти не маєш уявлення, як треба поводитись. Що, якби тебе помітив Тіньовий патруль?

— Ну, але він не помітив, тому… — Бурешуб намагався трохи заспокоїти свого роз’ятреного побратима.

— Їй це честі не робить, — перебив Шулікокриг.

— Пробач, — повторила Студня. — Коли я жила у Племені, нам не доводилося думати про кордони. Наступного разу я не забуду.

— Якщо буде наступний раз, — відрубав Шулікокриг.

— Що ти маєш на увазі? — Ожинокіготь бачив, що хутро на загривку Бурешуба почало здиблюватися. — Чому б його не мало бути? Студня важко тренується, щоб стати Річковою воячкою.

Кремезний смугань вищирив зуби.

— Їй ніколи не стати Річковою воячкою! — прошипів він.

Ожинокіготь нервово глитнув. Його зведений брат звучав точно так само, як Тигрозір!

— А ти хто такий, щоб це вирішувати? — запитав Бурешуб. — Ти над нами не головний.

На якусь мить Ожинокігтеві здалося, що зараз Шулікокриг кинеться з кігтями на Бурешуба.

— Почекай, побачиш, що станеться, коли я доповім про це Леопардозірці, — гаркнув Шулікокриг, а тоді смикнув хвостом у напрямку Річкового табору. — Повертайтеся до табору. Вже.

Бурешуб зі Студнею перезирнулися. Бурешуб замислився, чи треба йому слухатися наказу, коли Шулікокриг навіть не мав права його віддавати. Та тоді знизав плечима.

— Ходімо, — зітхнув він. — Усе одно треба із цим розібратися.

Шулікокриг рушив геть з берега. Бурешуб пішов за ним. Студня підняла білку і подалася останньою.

Коли вони зникли в орляку на верхівці берега, Ожинокіготь обережно перейшов Громошлях і попрямував за ними. Він хотів дізнатися, що станеться з його друзями. Тримаючись позаду, щоб ніхто з Річкових котів його не помітив, він пішов за їхнім слідом. На щастя, вітер дув у його напрямку, тож можна було не перейматися, що хтось почує його запах. Він нагострив вуха і тримав рот трохи розтуленим, щоб знати, чи нема поблизу інших Річкових вояків.

Шулікокриг ішов прямо до табору Річкового Клану і перестрибнув струмок неподалік від вимоїни під берегом, де сиділа Мільгокрила зі своєю новачкою Верболапкою. Проходячи повз медикішку, Шулікокриг розлючено махнув головою.

— Ходи, тебе там треба, — наказав він.

Ожинокігтя здивувало, що Шулікокриг так грубо розмовляв зі своєю сестрою. Він заховався в рогозі та чекав, доки Мільгокрила та решта котів підуть. Верболапка була зайнята сортуванням зілля. Ожинокіготь не знав, що робити. Якщо він спробує зайти за ними до Річкового табору, то його неодмінно помітять; проте він не міг просто піти додому й залишити своїх друзів самих у біді.

Річкові вояки розташували свій табір на клиновидній ділянці між двома потоками. Кубло Мільгокрилої було біля вужчого потоку, неподалік від злиття. Ожинокіготь пройшовся берегом до тернової загорожі, яка захищала табір. Він насторожено покуштував повітря, проте не почув нічого, крім міцного запаху котів усередині табору.

Раптом пролунав крик. Ожинокіготь надто сильно хвилювався за те, що станеться з Бурешубом і Студнею, якщо він піде. Шулікокриг мав рацію: вояцький правильник забороняв котам полювати на території іншого Клану, але ж Леопардозірка може на перший раз пробачити кішці з Племені, яка ще не призвичаїлася до традицій Кланів?

Недовго думаючи, Ожинокіготь стрибнув із берега на камінь, що стояв посеред потоку. Навколо його лап плюскотіла вода. За другим стрибком він дістався берега і подерся вгору буком, чиє гілля нависало над терновою загорожею. Ожинокіготь пробрався крізь шурхотливе листя, чіпляючись кігтями за кору для рівноваги, і зазирнув у табір.

На берегах обох потоків густо росли кущі та рогоза, проте посередині табору була відкрита галявина. Леопардозірка, провідниця Клану, стояла там зі своєю воєводою Мрячконіжкою в оточенні ще кількох котів. Вони всі дивилися на Бурешуба та Студню, які ніяково переминалися з лапи на лапу. Мільгокрилої Ожинокіготь не побачив.

Шулікокриг стояв перед провідницею. Він саме доповідав про те, що сталося.

— І тоді ця мишомізка подоба кішки, — нявкнув смугань, махнувши хвостом на Студню, — погналася за білкою через кордон Тіньового Клану і вбила її. А дорогою назад її мало не розчавила потвора. На жаль, я б сказав.

Ожинокіготь був надто далеко, аби почути, що гаркнув Бурешуб, але бачив, як хутро на його загривку почало настовбурчуватися.

— Не треба говорити такі речі, — голос Леопардозірки звучав спокійно. — Студне, те, що каже Шулікокриг, правда?

Студня ніяково кивнула.

— Так, Леопардозірко, це правда. Але я не знала, що цього робити не можна. Це більше не повториться.

— Цього взагалі не мало статися. — Ожинокіготь розчаровано побачив, що з натовпу наперед проштовхався Чорнокіготь. Він був одним із найбільш агресивних Річкових вояків. — Навіть кошеня знає, що не можна переходити кордони Кланів.

— Хто-небудь із Тіньового Клану це бачив? — запитала Леопардозірка.

— Не думаю, — відповів Бурешуб. — Я нікого не помітив, а через сморід Двоногів та їхніх потвор там більше жодного запаху й не чути, тож вони навіть не дізнаються, що ми там були.

Леопардозірка кивнула, проте не встигла нічого сказати, як встряв Шулікокриг.

— Неважливо, бачив її Тіньовий Клан чи ні. Це порушення вояцького правильника. Якщо вона цього не знає, то їй тут не місце.

Коти, які стояли навколо, почали мурмотіти. Ожинокіготь вчепився кігтями в гілку, коли зрозумів, що більшість явно схвалювала слова Шулікокрига.

— Нам слід послати її туди, звідки вона прийшла, — мовив Чорнокіготь.

Бурешуб розвернувся до нього.

— Якщо піде вона, піду і я.

Чорнокіготь не відповів, лише роззявив рота і зневажливо позіхнув. Бурешуб випустив кігті, але застиг від різкого наказу Мрячконіжки.

— Бурешубе, ні! — воєвода вийшла наперед і стала навпроти сірого вояка. У її очах був вираз жалю. — Подумай добре. Скільки ще ви зі Студнею збиралися тут залишатися? Ми всі раді знову тебе бачити, але, мабуть, вам уже час повертатися до свого Племені.

— Так, хай іде вона, — нявкнув хтось із натовпу. — Бурешуб може залишатися, якщо хоче, але від неї яка користь?

— Вона навіть не може битися, — додав Чорнокіготь. — Мій новак миттю повидирав би їй хутро.

Бурешубові очі спалахнули злістю.

— Там, звідки походить Студня, б’ються вартові печери, а звіролови годують Плем’я. Студня була звіроловицею. Їй ніколи раніше не доводилося битися.

— Але я вчуся, — додала Студня.

— І в тебе добре виходить, — Бурешуб торкнувся її плеча кінчиком хвоста. — Скоро ти будеш битися не гірше за інших.

— Це ще невідомо, — нявкнув Чорнокіготь. — Ти хіба не бачиш, що Клан її не приймає?

— Так, і взагалі, як щодо сну Мільгокрилої? — запитав інший голос. — Зореклан сказав нам, що у Клані є дві речі, які тут чужі.

В Ожинокігтя всередині все стислося, коли він згадав той сон, який розповіла Мільгокрила на Зборищі, — про два камені у струмку, що заважали течії. Струмок потік рівно лише після того, як каміння знесло водою. Невже це справді означало, що Бурешубові та Студні не місце у Річковому Клані?

— Мільгокрило? — Шулікокриг роззирнувся навколо. — Мільгокрило, де ти?

Золотиста кішка підвелася. Весь цей час вона сиділа позаду всіх, а тепер неохоче, ледь переставляючи лапи, підійшла до брата.

— Зореклан послав тобі зрозуміліший знак? — запитав Шулікокриг.

Мільгокрила вагалася, похиливши голову.

— Мільгокрило? — нетерпляче звернулася до неї Леопардозірка.

Медикішка підвела голову й зустрілася з братовим поглядом. Її голос прозвучав спокійно.

— Ні, Зореклан нічого мені не сказав. Я говорила на Зборищі, що ми не повинні так швидко приймати рішення про значення сну, особливо якщо він нічого не означав. Іноді сон — це просто сон.

Коти Клану здійняли обурений галас.

— Ти забула, що я сказав тобі на Зборищі? — прогарчав Шулікокриг.

— Ні, але… — почала Мільгокрила, проте її перебила Леопардозірка.

— Мільгокрило, ти медикішка. Ти повинна сказати нам, що робити.

— Вибач, — Мільгокрила знову похилила голову.

— Ну, мені цей сон здається зрозумілим, — прогарчав Чорнокіготь. — У Річковому Клані не буде спокійно, доки ми не позбудемося цих двох.

Галявину наповнило згідливе мурмотіння. Леопардозірка глянула на Мрячконіжку і щось їй сказала — надто тихо, аби Ожинокіготь почув. Тим часом Шулікокриг підійшов до Бурешуба, так що вони опинилися ніс у ніс.

— Ви обоє не маєте поваги до вояцького правильника, — гаркнув він. — Повертайтеся до Племені, де вам і місце.

Бурешуб розлючено верескнув. Наскочивши на Шулікокрига, він повалився разом із кремезним смуганем на землю й почав молотити його живіт могутніми задніми лапами, видираючи великі клапті хутра. Шулікокриг у відповідь вчепився йому кігтями в плече та намагався вкусити Бурешуба за горло.

— Ні! — закричала Студня і спробувала встряти між двома вояками. — Бурешубе, зупинися!

Ожинокіготь ще міцніше вхопився кігтями в гілку. Кожна волосинка на тілі поривала його зістрибнути з дерева і кинутися в бій на боці Бурешуба, проте він мусив залишатися на місці. Це тільки спричинило б ще більше проблем, а Вогнезір розлютився б не на жарт, якби один з його вояків напав на табір іншого Клану.

Бурешуб унизу продовжував дряпати Шулікокригові бік, незважаючи на благання Студні зупинитися. Смугастий вояк упав під вагою Бурешуба і тільки захищав обличчя лапами. Ожинокіготь примружив очі. Невже Шулікокриг не міг битися краще? Їхні тренування з Тигрозором зробили його сильнішим та вправнішим за будь-якого кота у лісі, окрім хіба самого Ожинокігтя. Зараз же замість того, щоб кинутися в бій, Шулікокриг намагався ухилятися від атак Бурешуба, а його нечисленні удари були слабкі та неточні.

Ожинокіготь добре знав, що він робить.

Шулікокриг не хотів перемогти Бурешуба в битві — він хотів позбутися його. Мабуть, він уже давно налаштовував свій Клан проти гостей. Це Шулікокриг на Зборищі наполягав, щоб Мільгокрила розповіла про свій сон, і сам розтлумачив його замість неї. Помилка Студні з білкою лише дала йому привід, а тепер він спровокував Бурешуба на напад, щоб інші його вигнали.

Частково Ожинокіготь захоплювався хитрістю та силою амбіцій свого зведеного брата. Тигрозір би ним пишався. Проте Ожинокіготь також знав, що сам він ніколи би не насмілився настільки нечесно здобути владу. Хіба це могло бути частиною вояцького правильника?

— Досить! — гаркнула Леопардозірка. — Мрячконіжко, Чорнокігтю, розбороніть їх.

Річкова воєвода застрибнула на плечі Шулікокригові та потягнула його голову назад. Чорнокіготь відштовхнув убік Студню та махнув кігтями Бурешубові по носі — сірий вояк відсахнувся та відпустив Шулікокрига. Обидва коти поспиналися на лапи і стояли, переводячи подих і зиркаючи один на одного. Із живота і боку Шулікокрига цебеніла кров. У Бурешуба не було жодних видимих поранень, тільки обличчя заляпала кров від удару Чорнокігтя.

— Бурешубе, ти напав на свого побратима! — сказала вражена Леопардозірка. — Вочевидь, ти забув вояцький правильник, або ж він більше нічого для тебе не означає.

Бурешуб розтулив рота, аби відповісти, та Леопардозірка не дала йому слова. Вона заговорила далі, і в її голосі чувся щирий жаль.

— Тобі доведеться залишити Річковий Клан. Тут тобі місця немає. Тепер твої стежки пов’язані з Племенем.

Бурешуб зі Студнею налякано перезирнулися. Ожинокіготь не міг зрозуміти, що ж було настільки жахливого у потребі повернутися в гори.

На якусь мить йому здалося, що Бурешуб почне заперечувати. Та тоді сірий вояк гордо підвів голову.

— Що ж, гаразд, — холодно сказав він. — Ми підемо. Але це втрата для Річкового Клану, а не для нас. Це вже не той Клан, до якого я колись належав.

Бурешуб махнув хвостом, підкликавши до себе Студню. А тоді вони обоє, не озираючись, покинули галявину і зникли в чагарях.

Шулікокриг тріумфально дивився їм услід.

Переймаючись, щоб його не помітили, Ожинокіготь зліз із дерева, перестрибнув потік і прослизнув у підлісок, рушивши в бік озера. Сцена, яку він щойно побачив, зовсім витіснила з його голови Вогнезорове завдання. Усе, що він зараз хотів, — це поговорити з Бурешубом.

На півдорозі до берега Ожинокіготь зупинився, щоб покуштувати повітря, і вловив міцні та свіжі запахи Бурешуба і Студні — вони були неподалік. Піднявшись на невисокий пагорб, він помітив їх трохи далі на протилежному боці. Вони прямували до озера, похиливши голови та сплівши хвости.

Ожинокіготь не насмілився гукати їх так близько до Річкового табору. Досі наслухаючи звуків погоні, він пішов за ними, перебігаючи від одного куща папороті чи ліщини до іншого. Вояк наздогнав їх на березі неподалік від переправи, що вела на острів Зборищ.

— Бурешубе! — прошипів він. — Чекай!

Студня підскочила на місці, а Бурешуб розвернувся до Ожинокігтя, випустивши кігті та наїживши хутро на карку.

— Ожинокігтю! — вигукнув він. — Я думав, що це той шолудивий, стервоїдний…

Сірий вояк замовк, коли Студня торкнулася хвостом до його плеча.

— Не треба, — промурмотіла вона. — Це не допоможе.

Бурешуб зітхнув і дозволив своєму хутру на шиї та плечах влягтися.

— Що ти робиш на Річковій території? — запитав він Ожинокігтя.

— Це неважливо, — відповів смугань. Він відійшов трохи далі від води і підкликав Бурешуба та Студню йти за ним. Зрештою коти дійшли до прихистку під покорченим терновим кущем, де могли спокійно поговорити, не боячись, що їх помітять.

— Я бачив, що сталося, — нявкнув Ожинокіготь. — Мені дуже шкода. Ви цього не заслужили.

— Шулікокриг шукав нагоди для сварки, відколи я повернувся до Річкового Клану, — прогарчав Бурешуб. — Він боїться, що якщо я залишуся, Мрячконіжка обере мене воєводою, коли вона стане провідницею.

Ожинокігтя це не здивувало. Шулікокриг уже був воєводою, коли Мрячконіжку викрали Двоноги, але того разу Бурешуб пішов у мандрівку до Сонцеспаду. А якби він повернувся до свого Клану, то був би серйозним конкурентом.

— То ви повернетеся в гори? — запитав Ожинокіготь.

— Зараз це неможливо, — відповів Бурешуб, який, здавалося, зніяковів і боявся глянути Ожинокігтеві у вічі.

Ожинокіготь не тиснув. Він підозрював, що щось було не так, і хотів дізнатися більше, але розумів, що Бурешуб не зможе йому розповісти, доки не буде готовий.

— Чому б вам не повернутися зі мною до Громового Клану? — запропонував він. — Вогнезір радо забезпечить вас їжею та притулком принаймні на сьогодні.

Бурешуб смикнув вусами.

— Ми не можемо цього зробити, — нявкнув він. — Це тільки спричинить вам проблеми з Річковим Кланом.

— Вогнезір не просить інші Клани схвалювати його рішення, — відповів Ожинокіготь. Якщо Бурешуб зі Студнею не могли повернутися до Племені, то їм залишалося хіба що стати самітниками і жити без захисту будь-якого Клану. А це було непросте життя, особливо для тих, хто звик жити з іншими. — Ходімо, — нявкнув він. — Усе одно вже пізно куди-небудь іти, тим паче якщо ви не знаєте території.

Бурешуб повернувся до Студні.

— Що думаєш?

— Ти вирішуй, — промурмотіла вона, притулившись мордочкою до Бурешубового плеча. — Ти знаєш, що я піду за тобою хоч куди.

Бурешуб на мить заплющив очі, ніби збирався із силами.

— Гаразд, — нявкнув він Ожинокігтеві, підвівши погляд. — Ми підемо з тобою. Ходімо, Студне.

Ожинокіготь повів їх униз до берега й вирушив назад на територію Громового Клану, цього разу обравши дорогу через Вітряний Клан. Бурешуб і Студня йшли поруч, обтяжені втомою та шоком, а Громовий вояк тим часом обмірковував те, що почув і побачив у Річковому таборі.

— Знаєш, — нявкнув він до Бурешуба, коли вони минали конярку, — Шулікокриг в одному мав рацію. Тобі не слід було на нього нападати.

— Я знаю, знаю, — махнув хвостом Бурешуб. — Але він мене до цього довів. Він хотів, щоб я на нього напав, і ти це знаєш не гірше за мене.

Ожинокіготь не знав, що відповісти. Він знав, що Бурешуб каже правду, проте також розумів, чому Шулікокриг це зробив.

Проте він не встиг нічого сказати, бо Бурешуб зупинився і глянув йому в очі.

— Ожинокігтю, будь обачний, — тихо застеріг сірий вояк. — Та стежка, якою ти йдеш, веде тільки до біди.

Ожинокіготь вирячився на нього. Його шкіра палала. Бурешуб ніяк не міг дізнатися про те, що він зустрічається із Шулікокригом у снах чи що їх тренує Тигрозір. Невже він зрозумів, що Ожинокіготь мав тісніші стосунки зі своїм зведеним братом, ніж хтось міг би подумати?

Бурешуб смикнув вухами, ніби хотів відігнати муху. Не кажучи більше ні слова, він відвернувся і пішов далі навколо озера.

Ожинокіготь дивився вслід другові. Йому шкода було Бурешуба та Студню, яких так жорстоко вигнали з Клану. Та все ж він не міг прийняти думку, що Шулікокриг вчинив абсолютно неправильно. Якщо це був для нього найкращий спосіб здобути владу, то чи не виправдовувало це його вчинків — принаймні в дечому?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Поки Ожинокіготь довів Бурешуба та Студню до Громового табору, сонце вже зайшло. Тіні густо залягли над кам’яною лощовиною, лиш один чи двоє котів досі сиділи біля кагату свіжини. Дощовус, який чатував біля входу, аж підстрибнув від здивування, коли з’явилися Бурешуб зі Студнею, проте, побачивши з ними Ожинокігтя, лише мовчки привітально кивнув.

— Ходімо до Вогнезора, — сказав Ожинокіготь і побіг через галявину до кам’яного насипу.

Коли він зайшов до кубла провідника, чуючи, як за ним підіймаються Бурешуб зі Студнею, то побачив, що Вогнезір уже згорнувся у своєму моховому гнізді у глибині печери. Провідник підвів голову, коли Ожинокіготь зупинився біля входу.

— О, ти повернувся, — нявкнув Вогнезір, підводячись і струшуючи шматки моху зі свого хутра. — Що ти… — Він замовк, зрозумівши, що Ожинокіготь прийшов не сам. — Це Бурешуб зі Студнею?

— Так, — Ожинокіготь зайшов усередину і вклонився провідникові. — Вибач, Вогнезоре. Дещо трапилось.

Вогнезір підкликав Бурешуба та Студню до себе помахом хвоста.

— У Річковому Клані проблеми?

— Можна й так сказати, — відповів Ожинокіготь. Він коротко переповів Вогнезорові все: від моменту, коли помітив, як Студня гналася за білкою, до того, як він запросив вигнанців із собою до Громового Клану.

— Ти вчинив правильно, — нявкнув Вогнезір, вислухавши вояка. — Ти не міг залишити Бурешуба та Студню без нічлігу. — Повернувшись до Бурешуба, він додав: — Ви обоє можете залишатися, скільки захочете.

Бурешуб смикнув вухами.

— Ми думали лише на сьогодні… — почав він.

— Це вам вирішувати, — сказав йому Вогнезір. — Але ви маєте час, аби подумати, що хочете робити далі. Громовий Клан може вам забезпечити прихисток — ви нам дуже допомогли після нападу борсуків.

— Дякую, — нявкнув Бурешуб.

Студня додала:

— Ти не уявляєш, скільки це для нас важить.

Ожинокігтеві було очевидно, що Вогнезір охоче прийняв би Бурешуба та Студню до Громового Клану назавжди. Проте, як би йому не подобався Бурешуб та його подруга, він не був певен, що це правильне рішення. Як щодо решти Клану? Та й що скаже на це Річковий Клан, коли дізнається?

— Ожинокігтю, відведи їх повечеряти і знайди місце для ночівлі, — наказав Вогнезір. — Поговоримо вранці.

Ожинокіготь вийшов із кубла провідника та почав спускатися на галявину. Тільки зараз він усвідомив, наскільки зголоднів — він нічого не їв від ранку, коли впіймав мишу біля Двоножачого табору. Від кагату свіжини зосталося небагато — на світанку треба буде вирядити мисливські патрулі, — але Ожинокігтеві вдалося знайти собі сороку, а Бурешуб зі Студнею поділили між собою кроля.

Доки вони закінчили вечеряти, надворі вже зовсім стемніло, і Срібносмуга засяяла над їхніми головами, освітлюючи дорогу до вояцького кубла. Новий поріст на терені ще не сховав усі сліди атаки борсуків. Вояки лежали тісно один до одного у своїх імшаних гніздах. Більшість уже спала, деякі сонно ділилися язиками, і спершу ніхто не звернув уваги на новоприбулих.

— Ти впевнений, що нам тут вистачить місця? — запитав Бурешуб, коли вони прослизнули між зовнішніми гілками.

— Звісно, — запевнив їх Ожинокіготь.

Він рушив до вільного клаптика біля кам’яної стіни, дорогою ненароком наступивши на хвіст Порохошубові. Коричневий смугань підвів голову.

— Що сталося? — роздратовано нявкнув він.

— Вибач, — промурмотів Ожинокіготь. — Це лише Бурешуб і Студня. Вони перебудуть тут деякий час.

Порохошуб зітхнув.

— Вогнезір про це знає?

— Звісно.

Ожинокіготь аж наїжився від цього припущення, що він міг би привести у кубло чужих котів, не спитавши провідника Клану.

Порохошуб лише смикнув вусами і знову згорнувся, демонстративно присунувши хвоста ближче до себе. Ожинокіготь зрештою таки провів своїх друзів на вільні місця, не зачепивши більше жодного вояка. На його полегшення, Вивіркострибка була поруч. Вона підвела погляд, коли Ожинокіготь підійшов ближче.

— О, Бурешубе, Студне, привіт. А ви що тут робите? — дружелюбно нявкнула вона.

— Я тобі зараз розкажу, — відповів Ожинокіготь. — Нехай спершу Бурешуб і Студня вкладуться.

— Звісно, — Вивіркострибка посунулась, щоб звільнити місце. Вона тицьнула лапою Хмарохвоста, який спав біля неї. — Посунься трохи, ні? Ти займаєш більше місця, ніж борсук.

— Борсук? Де? — стрепенувся Хмарохвіст, тривожно поширивши свої блакитні очі.

— Ніде, мишомізкий, — прошипіла Вивіркострибка, коли ще кілька котів заворушилися, підводячи голови. — Спи далі.

Ожинокіготь допоміг Бурешубові та Студні зробити собі гнізда і нарешті вмостився біля Вивіркострибки. Його щелепи розтулилися, і він широко позіхнув. Вояк був такий втомлений, що ледве зміг знову переповісти всю історію.

— Шкода, що мене там не було, — нявкнула Вивіркострибка, коли він закінчив. — Я б Шулікокригові всі вуха повидирала.

— Не повидирала б, — відповів Ожинокіготь. — Не посеред Річкового табору.

Вивіркострибка випустила кігті.

— Краще хай не потрапляє мені на очі. Як думаєш, вони залишаться? — додала вона, смикнувши вухами в бік Бурешуба та Студні, які вже позасинали, згорнувшись поруч у моху й орляку.

— Сподіваюся, — він знову позіхнув і сонно додав: — Громовому Клану потрібні хороші вояки.

— Для Річкового Клану це втрата, а нам від того лише здобуток, — погодилась Вивіркострибка.

Вона почала вилизувати Ожинокігтеві вуха, теплі ритмічні рухи заспокоювали, і скоро він поринув у сон.

* * *

Коли вояк прокинувся, крізь тернове гілля вже пробивалися сірі досвітні промені. Надворі було чути, як Піскошторма організовує патрулі. Він притьмом підскочив і вийшов на галявину.

— Чому б тобі не взяти Бурешуба та Студню в досвітній патруль? — запропонував він рудій кішці. — Це було б для них хорошим початком вивчення території?

Піскошторма смикнула вухами, а тоді кивнула.

— Гаразд. Гарна ідея.

— У сенсі «вивчення території»? — Ожинокіготь аж підскочив, коли позаду нього несподівано з’явився Порохошуб. Смугастий кіт, схоже, був незадоволений. — Я думав, вони лишаються на одну ніч.

— Ще нічого не вирішено, — відповів Ожинокіготь. Він вважав, що вояк міг би бути більш тактовним, і шкодував, що той почув їхню розмову.

— Ну, це неважливо, — нявкнула Піскошторма. — Поки що вони тут, тож можуть допомагати.

Вона встромила голову між гілля і гукнула Бурешуба та Студню. Зрештою вони вийшли, і всі четверо котів подалися геть. Порохошуб не сказав нічого, хоча Ожинокіготь бачив, як смикається кінчик його хвоста, коли він заходив у терновий тунель.

Ожинокіготь долучився до Вивіркострибки, Хмарохвоста і Ясносердої в мисливському патрулі. Коли вони повернулися, навантажені здобиччю, він помітив, що на галявині було більше котів, ніж зазвичай — вони ніби на щось чекали. Від хвилювання в нього шкірою поповзли мурашки.

— Що відбувається? — запитала Вивіркострибка, поклавши трьох мишей і полівку до кагату. — Гей, Орлякошубе! — вона помахала хвостом рудому вояку, який проходив повз. — Що сталося?

— Мишошубка щойно скликала віче Клану, — пояснив Орлякошуб.

— Мишошубка скликала віче? — перепитав Ожинокіготь. — А вона може це робити?

Орлякошуб знизав плечима.

— Ну, вона це зробила.

— О, чудово, — саркастично нявкнув Хмарохвіст. — Ще більше проблем. Саме те, що нам треба.

— Я йду спитаю в Листоплесої, чи вона щось знає, — сказала Ясносерда й побігла до кубла медикішки, а Хмарохвіст, роздратовано махнувши хвостом, подався за нею.

Тривога Ожинокігтя зростала. Він побачив жилаву брунатну старійшину на протилежному боці галявини, під Високим Виступом. Біля неї був Порохошуб, і вони обоє здавалися розлюченими.

— Бачиш? — Ожинокіготь махнув хвостом Вивіркострибці.

Вона кивнула.

— Не знаю, до чого це все, — нявкнула вона, — але можу припустити.

— Я теж.

Ожинокіготь роззирнувся в пошуках Бурешуба та Студні. Вони сиділи поруч біля тернової загорожі. Він задумався: чи це вони не хотіли долучатися до віча чужого Клану, чи просто були ближче до виходу, щоб у разі проблем утекти.

Ожинокіготь із Вивіркострибкою підійшли до них.

— Усе гаразд? — запитав Ожинокіготь. — Вам хтось щось казав?

Студня похитала головою.

— Усе добре, — промурмотіла вона, проте в її очах видніло занепокоєння.

— Патруль вранці був чудовий, — нявкнув Бурешуб. — Піскошторма поводилась дружелюбно, а Порохошуб… ну, Порохошуб зі всіма грубий, тож ми не звертали уваги. Але коли ми повернулися, то побачили, що всі на нас почали зиркати скоса, і ніхто не хотів з нами говорити. Я думаю, що Порохошуб пішов до старійшин, а тоді Мишошубка скликала це віче.

Він замовк, коли клич Мишошубки пролунав понад галявиною:

— Вогнезоре! Вогнезоре!

За мить на Високому Виступі з’явився Вогнезір. У сонячному промінні його шубка здавалася вогняною, а навколо вух був золотистий ореол.

— Що таке? — запитав він.

— Клан хоче з тобою поговорити, — відповіла Мишошубка.

Ожинокіготь підійшов ближче, підкликавши друзів за собою. Вогнезір спустився зі скелі та приєднався до решти Клану на галявині. Ожинокіготь проштовхався наперед, щоб усе чути і за потреби втрутитися.

— Що, Мишошубко? — мовив Вогнезір до старійшини. Його зелені очі були спокійні. — До чого це все? Я думав, що віча Клану повинен скликати провідник.

Йому відповів Порохошуб. Вояк тримав свою злість під контролем і говорив вельми серйозно.

— Ми не намагаємося підсидіти тебе, Вогнезоре, — почав він. — Але ми хвилюємося через те, що Громовий Клан стає… ну, мішаним. Спочатку Маргаритка зі своїми кошенятами. Тепер Бурешуб і Студня. Якщо так піде далі, то це буде не Громовий Клан, а просто зборище самітників і кицюнь.

— Мишомізкий! — прошипіла Вивіркострибка на вухо Ожинокігтеві. — Він забув, звідки Вогнезір?

Ожинокіготь не відповів, бо почала говорити Мишошубка.

— Порохошуб має рацію, — сказала вона. — Ти приймаєш надто багато чужих котів. Це не відповідає тому вояцькому правильнику, який я вчила. — І різкіше додала: — Ти можеш покарати мене, Вогнезоре, якщо хочеш. Я кажу те, що бачу.

Вогнезір торкнувся до її плеча кінчиком хвоста.

— Я ніколи й не подумав би тебе карати, Мишошубко. Кожен має право висловити свою думку про те, що стосується цілого Клану. Але в цьому випадку я вважаю, що ти не маєш рації.

Мишошубка наїжила хутро на карку.

— Чому?

— Бо Громовому Клану потрібно більше котів. До того як прийшла Маргаритка, у нас було двоє новаків і зовсім не було кошенят. Тепер у нас багато кошенят, але нам потрібні сильні вояки, щоби боронити кордони і захищати Клан. Ти знаєш, що Чорнозір і Леопардозірка сказали на минулому Зборищі. Вони хочуть більше земель. Нам уже раз довелося битися з Тіньовим Кланом, коли вони спробували посунути кордон.

— Не кажучи вже про те, що в лісі є борсуки і лисиці, — додала Піскошторма.

Вогнезір смикнув вухом, дякуючи їй за підтримку.

— Бурешуб і Студня можуть також допомогти тренувати нових вояків, — продовжив він. — Студня володіє мисливськими навичками, яких ми ніколи не вчили.

— Це було б корисно, якби на нашій території була гора, — сухо вставив Порохошуб.

— Ми не знаємо, коли це може нам знадобитися, — відрубав Вогнезір. — І нам будуть потрібні виховники для кошенят, які зараз у яслах. І ще більше, якщо народяться нові.

Лощовиною прокотилося несхвальне мурмотіння. Понад ним пролунав голос Дощовуса:

— Але є ще коти з Громового Клану, які ніколи не мали новаків.

— Бурешуб наполовину з Громового Клану, — нявкнув Ожинокіготь, ставши біля Вогнезора. — Він має право тут бути.

— Це правда, — Вогнезір вдячно глянув на вояка. — Він виріс у Річковому Клані, але всі знають, що його батько з Громового Клану.

— І це пояснює багато чого, — пробурмотів хтось прямо біля Ожинокігтя. — Вогнезір готовий на все, щоб у Клані був син Сіросмуга.

Ожинокіготь повернув голову і зустрівся з невидючим поглядом Довгохвоста. Він би за це вискубав вояку хутро, проте стримався й обмежився шипінням. Чи почув Вогнезір цей коментар? І чи була це правда? Бурешуб дуже схожий на свого батька Сіросмуга і успадкував Сіросмугову хоробрість та відданість друзям і Клану. Недивно, що Вогнезір так прихильно ставився до Бурешуба, адже він дуже сумував за своїм старим другом.

— Сіросмуг із Вогнезором були найкращими друзями багато сезонів, — нявкнув Шипокіготь до Довгохвоста. — Звісно, що він відчуває певний борг перед його сином, — вояк говорив тихо, й Ожинокіготь не міг зрозуміти, погоджувався він з Вогнезоровим рішенням чи ні.

— Що ж до Студні, — мовив далі Вогнезір, — то неважливо, де ти народився чи хто твої родичі.

«Спробуй із цим посперечатися, — подумав Ожинокіготь. — Наш провідник був кицюнею, а став одним із найвеличніших котів, яких бачив ліс».

— Важлива вірність, — сказав Вогнезір, — а вона існує зараз, а не в минулому. Вірність потрібно доводити щодня, у кожній здобичі, принесеній до Клану, в кожному шрамі, залишеному на наших ворогах, у кожному патрулі та кожному впоряді.

— Але що, коли Громовому Клану доведеться битися з Річковим? — запитав Порохошуб. — Що Бурешуб робитиме тоді?

— Ти хочеш сказати, що він може стати зрадником? — прогарчав Ожинокіготь і глянув на свого друга, проте той втупився у власні лапи, ніби розмова велася не про нього.

— Я хочу сказати, що він розриватиметься між Кланами, — відрубав Порохошуб. — Ти побажав би такого будь-кому?

Ожинокіготь мусив визнати, що смугастий вояк мав рацію. Бурешуб уже одного разу пережив цей біль, коли вирішив покинути Річковий Клан і залишитися зі Студнею в горах. Мабуть, сірий вояк відчував його і зараз, коли їх зі Студнею вигнали з Клану, де він виріс. Але який у нього був вибір?

— Бурешуб — наш друг, — вступила до суперечки Вивіркострибка. — Він ходив із нами до Сонцеспаду. Плем’я Студні прийняло нас, коли ми переходили через гори. І вони обоє допомогли нам після нападу борсуків. Скільки з вас залишилися б живими без них? І так ви хочете їм віддячити?

— Це було інше! — вигукнув Дощовус. — Ми ніколи не збиралися залишатися у Племені назавжди.

— Та й зрештою, про це зараз не йдеться, — додала Мишошубка. — Ми повинні думати про майбутнє Громового Клану.

— Досить! — махнув хвостом Вогнезір. — Я вас вислухав, але я не збираюся міняти свою думку. Якщо Бурешуб і Студня вирішать піти, то ми їм допоможемо, чим зможемо. Якщо захочуть залишитися, то ми їх приймемо. Це віче завершено.

Він розвернувся і пішов до кам’яної стежки, що вела до його кубла.

На кілька митей запала тиша. Клан був шокований. Вогнезір ніколи так різко не віддавав наказів, ніколи не злився на вояків, які з ним не погоджувалися. Ожинокіготь подумав, що це для нього важило більше через його кицюняче минуле. До того ж допомогти Сіросмуговому сину — це єдине, що він міг зробити для свого зниклого друга.

Коли Вогнезір зник у своєму кублі, решта котів почала розбиватися на групки та щось тихо мурмотіти одна одній. Дехто вороже зиркав на Бурешуба та Студню. Ожинокіготь бачив, що не лише Порохошуб та Мишошубка залишилися невдоволеними рішенням Вогнезора.

Ожинокіготь із Вивіркострибкою підійшли до друзів. Бурешуб підвів на них зболений погляд.

— Ми підемо, — нявкнув він. — Ми не хочемо, щоб через нас Клан так сварився.

— Нікуди ви не підете, — відповів Ожинокіготь. — Я не збираюся дозволити кільком ворожим котам вас вигнати. «Як це було в Річковому Клані», — додав про себе він. — Я піду поговорю з Вогнезором. Ми щось вигадаємо.

Не чекаючи на згоду Бурешуба, він рушив до Високого Виступу. Позаду почувся нявкіт Вивіркострибки:

— Може, пополюємо? Я недавно знайшла чудове місце, там повно мишей.

Ожинокіготь просунув голову в кубло Вогнезора й побачив, що провідник сидить у своєму гнізді, втупившись у стіну. Коли з’явився Ожинокіготь, він аж підстрибнув.

— А, це ти, — нявкнув провідник. — Заходь. — Усе ще з відсутнім виразом в очах він додав: — Я саме згадував, як народився Бурешуб. Сіросмуг забрав їх із Перохвостою до Річкового Клану, бо думав, що їм там буде безпечно і що їх там радо приймуть.

Ожинокіготь співчутливо муркнув. Він не пам’ятав тих часів, бо сам тоді був ще маленьким кошеням і жив у яслах зі своєю сестрою Вохрошубкою. Вона також пішла від них, щоби стати воячкою Тіньового Клану. Почуття самотності підступило йому до горла, і на якусь мить Ожинокіготь так гостро відчув біль Вогнезора, ніби він був його власний.

— Вогнезоре, мені треба з тобою поговорити, — неохоче почав він.

— Про що? — частина колишнього полум’я знову з’явилась в очах Вогнезора. — Я думав, що ти хочеш, аби Бурешуб зі Студнею залишилися.

— Хочу. Я думаю, що ти маєш рацію: Клану потрібні нові вояки. Але… — смугастий кіт дряпав кігтями тверду кам’яну долівку кубла. — Я не впевнений, що ти обрав правильну стратегію.

Він очікував, що отримає прочухана за невиховане зауваження, але Вогнезір тільки пильно дивився на нього своїм пронизливим зеленим поглядом.

— Продовжуй.

— Кожен кіт у Громовому Клані вірний йому. Вони всі готові померти за Громовий Клан, якщо доведеться. Але Порохошуб і Мишошубка відчувають — та всі відчувають — що вони повинні стати на захист Клану. Вони переймаються через те, що Клан виглядає слабким.

— То що ти пропонуєш? — прогарчав Вогнезір. — Піддатися їм? Вигнати двох чудових вояків лише через те, що Клану не подобається їхнє походження?

— Ні. Але ти повинен показати їм, що в Громового Клану сильний провід. Що нема чому перейматися, що ми сильні, і що за будь-яких обставин Клан залишиться цілісним.

Вогнезір примружив очі.

— І як ти пропонуєш це зробити?

Ожинокіготь глитнув. Він знав, що потрібно щось сказати, але слова застрягли в горлі, ніби непрожований шматок здобичі. Десь на задвірках розуму, там, де народжуються сни, він ніби чув, як на нього розлючено й дико верещав Тигрозір. Проте це було неважливо. Перш за все він повинен бути вірний Клану.

— Тобі потрібно призначити нового воєводу.

Вогнезір глянув на нього, і з цього погляду Ожинокіготь одразу зрозумів: провідник точно знав, про що він збирається попросити.

Але у відповідь він лише запитав:

— Чому?

— Бо об’єднаний провід — два вірні коти при владі — може краще за все інше переконати Клан, що ми знову сильні, незважаючи на напад борсуків. Чи ти не знаєш, що такі вояки, як Чорнозір, насміхаються з нас і називають слабкими?

Хутро на загривку Вогнезора почало настовбурчуватися, і він тихо прогарчав:

— Слабкими? Нехай би Чорнозір спробував це сказати мені особисто.

— Слабкими, — повторив Ожинокіготь і глибоко вдихнув. — Без воєводи Клан стає вразливим, бо якщо інші Клани сприймають це за слабкість, то вони більш схильні на нас напасти. Тіньовий Клан одного разу вже спробував загарбати нашу територію. Залишати все так, як є, небезпечно. Вогнезоре, всі знають, наскільки тобі важко без Сіросмуга. Але ти повинен призначити нового воєводу.

Смарагдовий погляд Вогнезора був зосереджений на стіні, неначе він крізь каміння бачив щось таке, чого Ожинокіготь навіть не міг уявити.

— Ти пам’ятаєш, — почав він тихо, — як мені довелося на деякий час залишити Клан, коли ти ще тільки став вояком? Сіросмуг пообіцяв мені, що він збереже Клан. «Я на тебе чекатиму, — сказав він мені. — Я чекатиму, скільки доведеться». Ти думаєш, я не повинен зробити для нього так само?

— Ні, Вогнезоре, — Ожинокігтеві було невимовно сумно чути такий біль у голосі Вогнезора, коли той згадував про непохитну вірність свого старого друга. — Якби ти помер під час свого завдання, то рано чи пізно навіть Сіросмугові довелося б із цим змиритися.

Вогнезір змахнув хвостом.

— Сіросмуг не помер! Я не втрачатиму надії, доки Зореклан мені сам не скаже, що його вже нема.

— Зореклан не бачить всюди.

Вогнезір застиг, коли пролунав новий голос. Ожинокіготь озирнувся через плече й побачив, що біля входу до кубла стоїть Піскошторма. Вона мала рацію. У горах небесами керувало Плем’я Вічного Полювання. Їхні стежки були незнані Зореклану. Якщо Сіросмуг і був живий, то він міг уже ходити під іншими небесами, і Зореклан міг не знати, чи він у безпеці.

Піскошторма підійшла до Вогнезора і притулилася до нього мордочкою.

— Я знаю, що це важко, — нявкнула вона. — Сіросмуг був і моїм другом. Але, мабуть, настав час визнати, що він не вернеться.

Вогнезір якусь мить дивився на неї, а тоді перевів погляд на Ожинокігтя. В очах провідника був вираз болю від зради.

— Як ви обоє можете в мені сумніватися? Ви б так само швидко облишили надію і щодо мене?

Піскошторма сіла біля нього, махнувши Ожинокігтеві хвостом, щоб той залишив їх удвох. Вояк кивнув і пішов геть. З одного боку, він поважав мудрість Піскошторми та сподівався, що вона зможе переконати свого партнера і провідника визнати: його найкращий друг уже ніколи не вернеться. А з іншого — дратувався, не розуміючи, як Вогнезір міг бути таким сліпим. Для всіх інших котів було очевидно, що Громовому Клану потрібен воєвода. «Якщо Вогнезір продовжить це заперечувати, — похмуро подумав Ожинокіготь, — то наступного разу він може зіткнутися з чимось більшим, ніж неочікуване віче Клану».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Коли віче закінчилося, Листоплеса повернулася до свого кубла і почала робити мазь із деревію для Злотоквітки: старійшина скаржилася на потріскані подушечки. Неспокій огорнув її, немов туман. Ніхто і ніколи так відкрито ще не кидав виклик Вогнезоровому провідництву. Що сталося з довірою Громового Клану, яка допомогла їм пройти за ним важкий і довгий шлях до нового дому? Невже вони справді забули все, що Вогнезір для них зробив?

У неї були й інші гризоти, підозри, які турбували її навіть більше. Вона пригадала застереження Перохвостої і слова Синьозірки про те, що її стежка буде звиватися такими колінами, які вона не може передбачити. «Це неможливо, — сказала собі Листоплеса. — А коли так, то що мені робити?»

Вперто виштовхавши ці дошкульні думки з голови, медикішка поклала мазь на листок, щоб віднести його до кубла старійшин. Раптом за ожиновою завісою почулися важкі кроки. Очікуючи побачити когось хворого чи пораненого, вона вистромила голову з кубла та опинилася лицем до лиця зі своїм батьком.

— Вогнезоре! — вигукнула Листоплеса. — Ти захворів?

Провідник таки здавався хворим: його зелені очі були затуманені, а хвіст волочився по землі. Проте Вогнезір похитав головою.

— Ні, я здоровий, — непереконливо нявкнув він. — Твоя мама сказала, що мені слід піти поговорити з тобою. Мені потрібна порада медикішки.

Листоплеса запросила його сісти в орляку біля сходу до її кубла. Там був теплий сонячний моріжок, захований ожиною від решти табору. Вона сіла біля нього, акуратно обгорнула лапки хвостом і промурмотіла:

— Ти завжди можеш звернутися до мене. Допоможу, чим зможу.

Вогнезір зітхнув.

— Зі мною говорив Ожинокіготь. Він думає, що Сіросмуг помер і що я мушу призначити нового воєводу. Піскошторма з ним погоджується. Ти думаєш, вони мають рацію?

У Листоплесої тілом пробіг дрож. Як би вона не намагалася відштовхнути особисті почуття, та все одно не могла довіряти Ожинокігтеві після того, як бачила його в темному лісі із Шулікокригом та Тигрозором. Але як розповісти про це Вогнезорові? Що він міг зробити, якщо в реальному світі Ожинокіготь був вірним та ініціативним вояком Громового Клану? Та й зрештою, яка медикішка заходила б за межі угідь Зореклану? Хіба переказувати те, що вона побачила у лісі тіней, могло входити до її обов’язків?

Листоплеса замислилась, чи Ожинокіготь порушив цю тему, сподіваючись, що Вогнезір обере новим воєводою його. Вона бачила, як палахкотіли амбітні вогники в його очах, і знала, що він прагнув влади. Але медикішка нагадала собі, що Ожинокіготь не міг стати воєводою, оскільки ще не мав власних новаків. Вочевидь, він відклав свої амбіції вбік заради Клану. Може, вона таки була несправедлива, коли шукала в ньому лише лихе.

Вогнезір чекав на відповідь, зосередивши на доньці свої зелені очі.

— Невже більше немає надії на повернення Сіросмуга? — запитав він. — Тобі Зореклан не передавав жодного повідомлення про нього?

Листоплеса похитала головою, але вона знала, що цього разу довіряла своєму внутрішньому чуттю.

— Я думаю, тобі слід прийняти те, що Сіросмуг загинув, — сказала вона батькові тремтливим голосом. Їй важко було бачити біль у його очах.

— Ми втратили так багато котів, — промурмотів він. — Сіросмуг і Попелюшка були моїми найближчими друзями.

— За ним горюватиме весь Клан, — сказала йому Листоплеса. — І Бурешуб.

Раптом вона помітила сірого вояка, котрий крокував галявиною разом із Вивіркострибкою та Студнею, несучи здобич до кагату, — так, ніби її слова його прикликали.

— Зачекай, — мовила медикішка батькові та побігла до Бурешуба.

Листоплеса наздогнала вояка, коли він уже поклав свою здобич на кагат.

— Я хочу, щоб ти пішов і поговорив з Вогнезором, — нявкнула вона. — Я думаю, що ти йому потрібен. Він… Він намагається вирішити, чи варто призначати нового воєводу, чи краще далі чекати на повернення Сіросмуга.

Бурешуб завагався, у його очах застигло збентеження. Тоді він кивнув.

— Нічого, якщо я тебе залишу на трохи? — запитав він Студню.

Кішка Племені кивнула.

— Не хвилюйся, я дам собі раду.

— Звісно, — додала Вивіркострибка, — ми підемо на галявину практикувати бойові прийоми.

Бурешуб зачекав, доки дві кішки підуть до виходу, а тоді разом із Листоплесою подався до її кубла. Вогнезір досі сидів між орляка й дивився в нікуди.

— Сіросмуг був першим котом Клану, якого я зустрів, — нявкнув провідник. — Він наскочив на мене, коли я гуляв за межами нашого домашнього садка. Я раніше чув легенди про диких котів, які жили в лісі, але ніколи їх не бачив. Він був найкращим другом на світі.

— І найкращим батьком, — Бурешуб глянув на Листоплесу, показуючи, що він зрозумів, про що тут ідеться, і сів біля Вогнезора. — Якби він досі був живий, то навіть сам Зореклан не завадив би йому знайти нас.

— Хіба що Двоноги десь його закрили, — заперечив Вогнезір. — Я не можу повірити, що більше його не побачу.

Бурешуб поклав кінчик хвоста Вогнезорові на плече.

— Я знаю, що це важко. Я так само хотів би, щоб Сіросмуг був живий, але потрібно жити далі.

Вогнезір довго мовчав. Тоді повернув голову і глянув на Бурешуба.

— Ти вважаєш, що мені треба призначити іншого воєводу?

Бурешуб подивився йому в очі.

— Ти повинен робити так, як вважаєш за краще, — почав він. — Але я знаю одне: для Сіросмуга не було нічого важливішого за вашу дружбу і за його Клан. Навіть коли батько був у Річковому Клані, він завжди мріяв повернутися. Сіросмуг хотів би бачити Громовий Клан сильним, навіть якщо для цього потрібно змиритися з тим, що він не вернеться.

Листоплеса відчувала, що її серце от-от розірветься. Їй було настільки важко уявити, що Сіросмуга вже нема.

Вогнезір зітхнув.

— Знаєш, ти дуже схожий на батька, — сказав він Бурешубові.

Очі вояка засяяли гордістю.

— Хотілось би, щоб так і було. Але я ніколи не стану навіть наполовину таким вояком, як мій батько. — Він смикнув вухами і виструнчився, ніби відганяючи темні думки. — Вибач, Вогнезоре, — нявкнув вояк. — Ми зі Студнею додали тобі проблем. Ми ніколи не збиралися залишатися у Громовому Клані назавжди.

— Я знаю, — відповів Вогнезір, — але ви можете залишатися стільки, скільки хочете. Я знаю, що ви маєте обов’язки деінде, але доки вам не прийде час повертатися до Племені, це ваш Клан.

Бурешуб схилив голову.

— Дякую.

Вогнезір підвівся. Він торкнувся мордою Бурешубової голови, так, ніби висвячував нового вояка. Тоді вигнув спину, потягнувся і вийшов на галявину.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом на віче Клану!

Клич Вогнезора пролунав рішуче, але Листоплеса знала, наскільки боляче йому було зараз. Разом із Бурешубом вона вийшла за батьком повз ожинову завісу. Сонце вже сідало, заливаючи лощовину кривавими променями. Вогнезір чекав, доки збереться Клан, його хутро палало вогнем. Тоді він зійшов униз із Високого Виступу, щоб стати перед котами очі в очі. Провідник залишився біля них, щоб розділити їхнє горе від того, що він мав сказати.

Листоплеса дивилася, як коти сходяться з усієї галявини. Першим із вояцького кубла вийшов Ожинокіготь, одразу за ним з’явилися Порохошуб, Хмарохвіст і Ясносерда. Золошуб підвівся біля кагату свіжини і став позаду. Орлякошуб і Папоротехмарка вийшли з ясел, Маргаритка стала біля входу зі своїми кошенятами. Обоє новаків приєдналися до своїх виховників. Старійшини повиходили зі свого кубла під ліщиною, Злотоквітка, кульгаючи, вела Довгохвоста, і Листоплеса відчула провину, згадавши, що мала віднести їй мазь.

Останніми крізь терновий тунель забігли Вивіркострибка та Студня й одразу подалися до Листоплесої з Бурешубом.

— Ми почули клич Вогнезора з галявини, — засапано сказала Вивіркострибка. — Що сталося?

— Почуєш, — тільки й відповіла Листоплеса. Їй було надто важко на серці, аби щось пояснювати.

Вогнезір зачекав, доки навколо нього збереться цілий Клан.

— Коти Громового Клану, — почав він. — Настав день, якого я ніколи не бажав. Ви всі знаєте, що ми втратили Сіросмуга, коли Двоноги зловили його у старому лісі. Звідтоді я намагався вірити, що він ще живий і одного дня повернеться. Але зараз…

Голос провідника здригнувся, і він якусь мить стояв мовчки, похиливши голову. Тоді знову випростався й заговорив уже рішучіше:

— Я мусив визнати, що Громовий Клан більше не може жити без воєводи. — Він підвів погляд у вечірнє небо, на якому з’явився єдиний вояк Зореклану, прямо над їхньою лощовиною. — Сіросмуг помер.

У таборі запанувала тиша. Листоплеса не чула нічого, крім тихого шелестіння дерев. Громові вояки перезиралися, їхні очі були сповнені горя. Тоді пролунало тихе мурмотіння — у ньому чулося співчуття та прийняття. Листоплеса побачила, що кілька котів, серед яких була і Мишошубка, сумно кивали. Вони знали, що Вогнезір мав рацію. Він знову здобув їхню підтримку, та Листоплеса розуміла, якою ціною вона йому далася.

— Цієї ночі ми відбудемо чування за Сіросмугом, — продовжив Вогнезір. — А перед місяцепіком я призначу нового воєводу.

Останні денні промені перебігали хутром котів, коли вони почали збиратися в центрі галявини. Листоплеса майже відчувала, ніби перед ними лежить могутнє тіло Сіросмуга.

— Він був моїм виховником, — нявкнув Орлякошуб. — Він навчив мене всього, що я знаю.

— Ми разом тренувалися, — додав Порохошуб. — Ми разом билися і полювали, і Зореклану відомо, що деколи ми й сварилися, проте я завжди знав, що можу йому довіряти.

— Він ніколи не здавався і завжди боровся задля безпеки свого Клану, — нявкнула Піскошторма.

Вогнезір не сходив зі свого місця під Високим Виступом, але теж додав:

— Він був відданий, як ніхто. Він був найвірнішим другом, якого тільки можна побажати. Зореклан прийме його з почестями. — Голос провідника знову здригнувся, і він додав: — Прощавай, Сіросмуже. Нехай Зореклан освітить тобі шлях.

Вогнезір схилив голову і повільно закрокував до кам’яного насипу, щоб побути самому в кублі.

Листоплеса сіла біля решти Клану в шепітливій тиші. Надворі темніло, а над їхніми головами з’являлися все нові коти Зореклану. Вони вітали нового вояка? Востаннє медикішка зустрічалася із Зорекланом біля Місячного Ставу і тоді не побачила там жодних ознак присутності Сіросмуга. Можливо, він не загубився під чужими небесами, можливо, взагалі не помер.

Листоплеса стурбовано засовалась і мимохіть підвела погляд на розколину у скелі, за якою було Вогнезорове кубло. Навіть якби це виявилось правдою, вона все одно була твердо переконана, що Громовий Клан потребував нового воєводу. Чи живий Сіросмуг, чи ні, але його тут немає, і він не може виконувати свої обов’язки і ділитися своєю силою з Кланом.

Медикішка звела очі на мерехтливу Срібносмугу.

— Будь ласка, зішліть мені знак, — промурмотіла вона. Тоді знову заплющила очі й стала чекати на сон від Зореклану.

Листоплеса опинилася у лісі посеред білого дня в новолист, золотисті промені сонця вигравали на моху та папороті. Їй здавалося, що вона біля лощовини, але, пройшовши кілька кроків стежкою, яка мала б вести до входу в табір, медикішка наштовхнулася на щільну стіну з ожини.

У повітрі висів густий запах Громового Клану, а зсередини куща ожини чулося щасливе пищання кошенят, які захопилися грою. Листоплеса зацікавлено застрибнула на найближче дерево і полізла вгору, аж доки не побачила, що було по той бік ожинника.

Медикішка дивилася на табір Громового Клану. Вона бачила знайомі кубла, великий кагат свіжини та своїх побратимів і посестер, які крокували галявиною або ліниво вилежувалися на сонечку. Та замість кам’яних стін табір був оточений високою загорожею з ожини.

Раптом Листоплеса відчула, що зісковзує з гілки, і зрештою зависла на найвищих галузках, ніби пташка. Звідти вона могла зазирнути прямо всередину між густо переплетеними гілками. На кожній лозині нащетинилися колючки, та, придивившись, Листоплеса побачила, що то не колючки, а котячі кігті — сильні, загнуті та вистромлені назовні, аби захищати Громовий Клан від ворогів.

Кігті ожини! Ожинокіготь захищав їхній Клан.

Від раптового усвідомлення вона прокинулася. Коти Клану досі чували за Сіросмугом. На небі мигтіла Срібносмуга, а місяць пропливав над гіллям дерев, відкидаючи своє бліде світло на галявину. Місяцепік майже настав, і скоро Вогнезір оголосить нового воєводу.

Здригнувшись, Листоплеса сіла і провела лапою по обличчю. Вона молила Зореклан про знак, і вони відповіли на її молитву настільки чітко, наскільки взагалі можна було чекати: Ожинокіготь був тим котом, якому вони хотіли доручити оборону Клану. Хоч він ще не мав свого новака, і хоч зоряні вояки вочевидь знали про його зустрічі із Шулікокригом та Тигрозором, вони все одно обрали його.

Тихо, щоб не турбувати котів у жалобі, Листоплеса підвелася і потягнулася, а тоді рушила до батькового кубла.

Зайшовши всередину, вона побачила, що Вогнезір сидів у своєму гнізді, підібгавши під себе лапи. Медикішка помітила, що приголомшений і згорьований вираз зник із його очей. Провідник перебував у глибокій задумі та здригнувся, коли вона вимовила його ім’я.

— Листоплесо, це ти? Я можу допомогти?

— Вогнезоре, мені треба з тобою поговорити. Зореклан послав мені знак.

Пам’ятаючи, що місяць уже піднімається високо над табором, Листоплеса швидко переказала батькові свій сон.

— Ожинокіготь? — перепитав Вогнезір, коли вона закінчила. — Так, він хороший вояк. Із нього вийшов би чудовий воєвода. — Він посовався у моху й орляку. — Я вже майже вирішив призначити Орлякошуба, — продовжив провідник. — Він також був би добрим воєводою, і він вірний вояк. Але я повинен пам’ятати, що обираю не лише воєводу — я обираю кота, який може стати наступним провідником Громового Клану. І чомусь… Я не певен, що Орлякошуб може ним бути.

— Ожинокіготь може, — нявкнула Листоплеса. — Я знаю, що в нього ще не було новака, але не думаю, що Зореклан послав би мені такий знак, якби вважав це перешкодою. Це для нас незвичні часи: у Громовому Клані ще ніколи не було так мало новаків. Я… я щиро вірю, що Ожинокіготь — правильний вибір.

Незважаючи на свою недовіру, вона не могла заперечити те, що смугань був надзвичайно хоробрий та вправний вояк і що саме його рішучість привела котів до Сонцеспаду та повернула додому. Зореклан обрав його тоді, а зараз, можливо, настав час для наступного кроку, який для нього приготували предки-вояки.

Вогнезір задумано кивнув.

— Дякую, Листоплесо. — Він підвівся і нашвидку причепурився. — Ходімо. Уже час.

Провідник вийшов із кубла на Високий Виступ. Листоплеса рушила за ним і стала поруч, дивлячись униз на галявину. Клан збирався під ними, знаючи, що за кілька митей настане місяцепік. Їхні очі блідо замерехтіли у місячному сяйві, коли вони звели свої погляди на виступ.

— Настав час назвати нового воєводу Громового Клану, — оголосив Вогнезір. — Я промовляю ці слова перед Зорекланом; нехай духи наших предків і дух Сіросмуга, де б він не був, почують і схвалять мій вибір.

Провідник замовк, ніби навіть зараз не хотів відпускати останню надію на те, що Сіросмуг повернеться. Та коли він продовжив говорити, його голос був твердий.

— Новим воєводою Громового Клану буде Ожинокіготь.

Коти внизу здивовано зойкнули.

— Що? Цей чванливий клубок хутра? — вигукнув Косариконіг, але одразу ж присоромився через те, що сказав це вголос.

Листоплеса зауважила, що це рішення приголомшило всіх, а найбільше — самого Ожинокігтя. Його бурштинові очі поширилися від шоку.

— Але я ще ніколи не мав новака! — ледь видавив він із себе.

— Це проти вояцького правильника! — різко зауважив Порохошуб.

— Вогнезоре, ти думаєш, що можеш робити усе, що заманеться? — Мишошубка вся напружилася від злості. — Ми хочемо воєводу, який зробить Клан сильнішим, а не якогось недосвідченого юнака, якому ми не можемо довіряти.

— А хто сказав, що ми не можемо йому довіряти? — запитала Вивіркострибка.

— Тихо! — махнув хвостом Вогнезір. — В Ожинокігтя такий досвід, який мають лише кілька котів у цілому лісі. Що ж до відсутності новака, то це скоро виправиться. Кошенята Маргаритки вже майже готові до впорядів, і, як тільки прийде час, Ожинокіготь виховуватиме Бубка.

Незважаючи на загальну напругу навколо, Листоплеса ледь стримала сміх, коли почула захоплене пищання з боку ясел. Прихиливши голову, щоб зазирнути крізь гілки, вона побачила, як Бубко, не тямлячись від радощів, ганяється за власним хвостом.

— Але це були не єдині причини, чому я обрав Ожинокігтя, — продовжив Вогнезір. — Листоплесо, розкажи, будь ласка, Клану про свій сон.

Медикішка вийшла наперед на Високому Виступі та описала знак, який їй послав Зореклан, — про стіну з ожини, що захищала Клан. Коли вона закінчила, то побачила, що Порохошуб кивнув.

— Я не можу сперечатися із Зорекланом, — нявкнув він.

— А я можу! — Листоплеса здивовано побачила, що це вигукнув Золошуб. Він пройшов наперед і став прямо під Високим Виступом. У місячному сяйві його сіре хутро здавалося срібним. Замість того, щоб звернутися до свого провідника, він повернувся до Клану.

— Нікому не здається дивним, що Вивіркострибка — партнерка Ожинокігтя, а наша медикішка — сестра Вивіркострибки? Цікаво, що їй з’явився знак про Ожинокігтя саме зараз, чи не так?

Листоплеса відчула, як хутро на її карку почало наїжуватися. Як Золошуб посмів припустити, що вона вигадала цей знак, аби допомогти партнерові своєї сестри стати воєводою? Як би гірко йому не було через те, що Вивіркострибка пішла від нього до Ожинокігтя, він мав би пам’ятати, що медикішка ніколи не бреше.

— Золошубе, ти… — почала вона.

Та її слова втонули у розлюченому вереску Вивіркострибки:

— Скажи це мені в очі, ти, лайно лисяче!

Руда воячка вже збиралася кинутись на Золошуба, але Ожинокіготь відхилив її вбік та обгорнув її шию хвостом. Він поспіхом щось їй нашіптував — надто тихо, аби Листоплеса почула.

— Хто-небудь іще погоджується із Золошубом? — спокійно запитав Вогнезір.

Листоплеса побачила, що Косариконіг ніяково роззирнувся з боку в бік. Він розтулив щелепи, аби щось сказати, але тоді, вочевидь, передумав.

— Ніхто не погоджується, — вигукнув Орлякошуб. — Листоплеса — чесна кішка. Якщо Зореклан обрав Ожинокігтя, то для нас цього достатньо. Я думаю, що він буде чудовим воєводою.

Ожинокіготь відійшов від Вивіркострибки, востаннє кинувши на неї застережливий погляд. Він кивнув Орлякошубові, а тоді вклонився Вогнезорові.

— Дякую, — нявкнув смугань. — Я знаю, що ніколи не зможу повністю заступити Сіросмуга, але я зроблю все, щоб бути хорошим воєводою Громового Клану.

Напруга всередині Листоплесої згасла, коли Клан почав збиратися навколо Ожинокігтя й вітати його, притуляючись і вигукуючи його ім’я. Бурешуб та Студня були одними з перших, і навіть Мишошубка підійшла його привітати. Єдиним, хто утримався, був Золошуб. Він самотньо подався до вояцького кубла.

Коли коти почали розходитися з галявини, хто до своїх кубел, хто — продовжувати чування за Сіросмугом, Листоплесій здалося, що вона побачила біля Ожинокігтя ще одного кота. М’язистого, із ширшими плечима, але таким самим темним смугастим хутром. Ця постать зникла майже одразу, та Листоплеса встигла розгледіти могутні закручені кігті та тріумфальні вогники в бурштинових очах.

Тигрозір досі ходив назирці за своїм сином і був біля нього, коли Вогнезір призначив його воєводою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Ожинокіготь прудко мчав темним лісом. Він відчував, що кожна його кінцівка, кожна волосинка на його шкірі наповнені енергією. Він не міг дочекатися, аби розповісти новини своєму батькові та Шулікокригові. Воєвода Клану! Коли Вогнезір зробив оголошення, він не міг повірити. Але це була правда. І не лише провідник, а сам Зореклан обрав його. Тепер у нього з’явилася можливість показати Громовому Клану, на що він здатен.

Ожинокіготь забіг на галявину, де вже чекав на камені Тигрозір. Шулікокриг сидів на землі внизу.

— Тигрозоре! — засапано гукнув він. — Чудові новини!

Тигрозір звернув на нього бурштиновий погляд, сповнений гордощів та задоволення, і Ожинокіготь зрозумів, що батькові вже все було відомо.

— Воєвода Громового Клану, — нявкнув Тигрозір. — Ти молодець.

— Воєвода! — вигукнув Шулікокриг. Ожинокіготь помітив заздрісні вогники в його крижаних блакитних очах. — Без новака?

— Мене обрав Зореклан, — пояснив Ожинокіготь. — Вони послали Листоплесій знак.

— Не згадуй тут про Зореклан, — різко сказав Тигрозір. — Ти виборов своє звання власними чеснотами і всім, чого ти навчився від мене. І все ж, коли влада вже лягла тобі під лапи, ти мало не жбурнув її геть. — Тигрозорові очі потемніли, так що Ожинокіготь ледь не здригнувся. — Навіщо ти нагадав Вогнезорові, що в тебе ще не було новака?

— Вибач, — нявкнув Ожинокіготь. — Я був такий шокований, що не міг йому повірити.

На його полегшення, Тигрозір кивнув.

— Можливо, це й не був настільки дурний вчинок, — вирішив він. — Тепер ніхто з твого Клану не зможе звинуватити тебе в тому, що ти здобув владу нечесно. — Він облизався і повернувся до Шулікокрига. — Що ж до тебе, то твій час ще прийде.

Шулікокриг закопилив губу, показуючи гострі зуби.

— Сумніваюся. Мені іноді здається, що Леопардозірка і Мрячконіжка житимуть вічно.

Тигрозір махнув хвостом.

— Жоден з моїх синів не повинен визнавати поразку. Леопардозірка — найстаріша з провідників, і коли вона піде до Зореклану, то кого ще Мрячконіжка зможе призначити воєводою? Не забувай, що ти одного разу вже ним був.

Шулікокриг кивнув і спробував скинути своє роздратування.

— Вітаю, — нявкнув він Ожинокігтеві.

— Дякую, — відповів той. — Я впевнений, що тобі не доведеться довго чекати своєї черги.

— Досить цього, — нявкнув Тигрозір, смикнувши хвостом. — У нас є більші плани. Вам двом судилося правити цілим лісом, і всі коти коритимуться вашим наказам. Ніхто навіть шматка здобичі не відкусить без вашого дозволу.

Очі Шулікокрига заблищали, а от Ожинокіготь відступив на крок назад. Про що Тигрозір говорив? Як можна було з воєводи стати володарем цілого лісу?

— Що ти маєш на увазі? — запитав він. — Як ми…?

Тигрозір зашипів, аби він замовкнув.

— Коли ви обидва станете провідниками, Шулікокриг разом з Річковим Кланом захопить Тіньовий Клан. Вони приймуть його, бо колись я був їхнім провідником, а Шулікокриг — мій син. А ти, Ожинокігтю, станеш провідником Вітряного і Громового Кланів.

— Але Вітряний Клан очолює Однозір! — заперечив Ожинокіготь. — І Вітряні коти багато сезонів були соратниками Громового Клану.

Кінчик хвоста Тигрозора засмикався.

— І саме тому захопити їхній Клан буде неважко. Ті слабкі дурні з Вітряного Клану так звикли виконувати накази Громового, що вони й не помітять різниці.

Ожинокіготь вирячився на батька, наляканий полум’ям певності в його бурштинових очах.

— Але ж завжди було чотири Клани, — сказав він, розуміючи, як непереконливо звучать його слова.

— Колись було, у лісі, — зневажливо смикнув вухами Тигрозір при згадці про їхній старий дім. — Але зараз багато що змінилося, і, можливо, пора міняти і це. Ви зміните це, якщо будете сильні.

На мить Ожинокіготь дозволив собі поринути в майбутнє, змальоване батьком. Спокусливо було уявляти себе володарем величезної території і двох Кланів із сильними й могутніми вояками, які слухають кожен твій наказ. Він знав, що міг би бути добрим провідником для них. Зореклан обрав його воєводою Громового Клану, і, можливо, це був тільки перший, найменший крок на шляху до славної долі.

— Звісно, що ми будемо сильні, — нявкнув Шулікокриг. — На наступному Зборищі нам треба завести друзів у наших майбутніх Кланах, щоб вони нас підтримали, коли ми їх захопимо.

Тигрозір кивнув, але Шулікокригові слова стривожили Ожинокігтя. У нього вже були друзі у Вітряному Клані. Вони не підтримали б його, якби він спробував захопити їхній Клан — радше подумали б, що він їх зрадив. Ожинокіготь глянув на Шулікокрига, який чекав на його відповідь, і промурмотів щось відсторонене. Він не збирався ні з чим погоджуватися, доки все не обміркує.

— Зборище було б ідеальним місцем, щоб захопити владу, — вів далі Шулікокриг із блиском в очах. — Ожинокігтю, коли ми з тобою станемо провідниками наших Кланів, то зможемо взяти із собою на Зборище найсильніших вояків.

— Котів, які виконуватимуть ваші накази без запитань, — встряв Тигрозір, кивнувши Шулікокригові так, ніби він уже передбачив план сина і схвалив його.

— Звичайно. А тоді ми просто уб’ємо інших двох провідників і захопимо їхні Клани, доки вони будуть у пастці на острові.

— Що? — в Ожинокігтя на карку почало наїжуватися хутро. Він не міг повірити своїм вухам. — На Зборищі?

— Так, і це найрозумніша частина плану, — пояснив Шулікокриг. — Ніхто не очікуватиме проблем.

— І вам будуть потрібні лише двоє сильних вояків, щоб охороняти переправу, — додав Тигрозір. — Ніхто не зможе втекти.

Ожинокіготь відступив іще на крок.

— Як ти можеш говорити про те, щоб убивати котів на Зборищі? Зореклан ніколи нам не пробачить, якщо ми порушимо перемир’я.

Шулікокриг знизав плечима.

— Зореклан уже розізлився, коли на минулому Зборищі почалася бійка, — чи принаймні так сказав Короморд. Але я щось не бачив, щоб комусь від цього погіршало.

— Усе можливо, — голос Тигрозора прогуркотів із глибин його грудей. Він зосередив на Ожинокігтеві свої зловісні бурштинові очі. — Ти ніколи не станеш сильним провідником, якщо будеш так плазувати перед Зорекланом. Або якщо боятимешся заплямувати свої лапи кров’ю.

— Я нічого не боюся, — відрубав Ожинокіготь. — Але я не збираюся нікого вбивати на Зборищі.

Шулікокриг підійшов і провів хвостом по плечах Ожинокігтя.

— Та не вистрибуй з хутра, — нявкнув він. — Це була лише ідея. Якщо тобі не подобається, придумаємо інший спосіб.

— Варто би, — Ожинокіготь уже сумнівався, чи взагалі хотів бути в цьому замішаним, але йому важко було говорити — чи навіть думати — вільно під моторошним поглядом Тигрозора.

— Нам потрібно нормально це обговорити, — Ожинокіготь аж підстрибнув, коли брат озвучив його власні думки. — Чому б нам не зустрітися наяву?

«Це ж нікому не нашкодить», — вирішив Ожинокіготь. Можливо, якби він зміг обговорити ці речі з Шулікокригом без батька, який слухав кожне їхнє слово, то йому було б легше розібратися в усьому. Може, йому навіть вдалося б переконати Шулікокрига, що їм достатньо очолювати тільки власні Клани, не намагаючись захопити інші.

— Гаразд, — нявкнув він. — Де?

— Мабуть, на твоїй території, — відповів Шулікокриг. — Мені буде легше вибратися, ніж тобі, бо ти ж тепер воєвода.

Ожинокіготь кивнув, це було слушно.

— Тоді біля озера. Прямо за кордоном Тіньового Клану ліс доходить аж до води. Зустрінемось там.

Він додав про себе, що так Шулікокриг залишатиметься за два хвости від берега, як і було погоджено. Ніхто не зможе звинуватити його в жодному порушенні.

— Добре, — мовив Шулікокриг. — Зустріньмося через два дні, на світанку. Завтра ти будеш цілий день зайнятий, освоюючи нові обов’язки, — додав він і дружелюбно поплескав його хвостом.

— Чудово, — прогуркотів Тигрозір. Це був найближчий до муркотіння звук, який він міг із себе видобути. — А ми скоро зустрінемося й обговоримо ваші плани.

Ожинокіготь уже повернувся, щоб іти геть, та раптом Шулікокриг гукнув його знову. Зведений брат настільки пильно на нього дивився, що Громовий воєвода майже фізично відчував напругу в його крижаних очах.

— Ти не забудеш про нашу зустріч? — нявкнув Шулікокриг.

— Ні, звісно, ні.

— Пам’ятай, дорога до влади складна і сповнена важких рішень, — застеріг Тигрозір.

Він не зводив з Ожинокігтя погляду. Громовий кіт почувався так, ніби він — загнана здобич, яка не знає, куди бігти.

— Я не боюся, — нявкнув Ожинокіготь, намагаючись звучати впевнено. — Я прийду, не переймайся.

* * *

— Гей, прокидайся! — чиясь лапа боляче тицькала Ожинокігтя в бік. — Ти збираєшся до гололисту так проспати? Треба організовувати патрулі.

Ожинокіготь розплющив очі й побачив над собою Вивіркострибку.

— Ти тепер воєвода, — повідомила вона. — Чи ти забув?

Ожинокіготь зіп’явся на лапи та обтрусився від шматків моху та орляка. Щоби приховати збентеження, він кілька разів швидко прилизав хутро на грудях. Відколи Клан прийшов на нове місце, старші вояки розподілили обов’язки воєводи між собою. Тепер же це все впаде на його плечі.

«Я впораюся», — сказав він собі.

Перші сонячні промені вже прокралися у вояцьке кубло, досвітній патруль мусив вирушати негайно.

— Добре, — нявкнув Ожинокіготь. — Я поведу досвітній патруль. Вивіркострибко, підеш зі мною? Хмарохвосте, Дощовусе, ми візьмемо ще вас.

Хмарохвіст широко позіхнув, промимрив: «Уже йду», розбудив молодшого вояка, полоскотавши його ніс кінчиком хвоста. Дощовус миттю підвівся, роззираючись навсібіч, ніби не міг зрозуміти, що його потурбувало.

— Піскоштормо, — сказав Ожинокіготь, почуваючись ніяково через потребу віддавати накази старшим воякам, — відбереш, будь ласка, вояків для мисливських патрулів?

Руда кішка кивнула.

— Двох буде досить, мабуть, як думаєш? — запитала вона. — Хто поведе другий?

— Е-е-е… Порохошуб?

Ожинокіготь уже приготувався почути роздратовану відповідь смуганя про те, що йому не подобається отримувати накази від молодшого кота, але той лише потягнувся і буркнув:

— Гаразд.

— Ожинокігтю, знаєш, — усміхнулася Піскошторма, — тобі не потрібно соромитися віддавати нам накази. Ти — наш воєвода, і все.

— Дякую, — відповів Ожинокіготь і, намагаючись говорити переконливо, додав: — Я буду вірним своєму Клану до останнього подиху.

Він повторив ці слова подумки й повів свій патруль через тернову загорожу, а тоді вгору схилом до Тіньового кордону. Це була правда. Для нього не було нічого важливішого за добробут Громового Клану. Він покаже кожному коту в лісі, наскільки хорошим воєводою може бути. Та раптом Ожинокіготь із сумом згадав, що треба чекати ще більше, ніж півповню до наступного Зборища, коли Вогнезір оголосить його воєводою перед іншими Кланами і він зможе сісти на корінні дуба поруч із Мрячконіжкою, Золоніжкою та Бурошубкою.

Доки Громові коти наближалися до кордону, Ожинокіготь глибоко в душі сподівався, що їм зустрінеться Тіньовий патруль, аби він міг згадати при них про свій новий статус. Проте навколо було тихо. Запахи Тіньових котів слабшали — їхній досвітній патруль пройшов тут раніше. В Ожинокігтя мурашки пробігли шкірою від нетерплячки. Він так хотів розповісти кому-небудь свою новину, що, мабуть, зупинився б посеред полювання, аби повідомити мишу, що її збирається з’їсти воєвода Громового Клану.

Доки досвітній патруль повернувся в табір, мисливські вже принесли свій перший улов. Ожинокіготь наказав Березолапу та Білолапці віднести свіжину старійшинам і Вогнезорові з Листоплесою. Тоді скликав навколо себе решту котів і почав розподіляти патрулі на день. Він не хотів знову так нервуватися, як вранці, до того ж йому треба було звільнити собі час на зустріч із Шулікокригом.

Доки Ожинокіготь говорив, Бубко вибіг із ясел і загальмував прямо перед ним.

— Я хочу піти в патруль, — нявкнуло кошеня. — Можна?

— Ні, — твердо відповів Ожинокіготь. — Доки не станеш новаком, не можна.

— А тоді ти мене візьмеш?

— Так, звісно.

Очі Бубка засяяли.

— Я буду новаком воєводи, — оголосив він так, щоб почули всі навколо.

Ожинокіготь дружелюбно поплескав його лапою і продовжив розподіляти обов’язки.

— Агов, командире, — почувся веселий муркіт Вивіркострибки, і вона дала йому щигля кінчиком хвоста. — Ти вже поставив Папоротехмарку в мисливський патруль. Вона не може одночасно піти і в досвітній.

— Вибач, — пробурмотів Ожинокіготь до збентеженої Папоротехмарки. — Ти підеш на полювання з Порохошубом. Я знайду когось іншого для досвітнього патруля.

— Можна й пізніше, — сказала йому Вивіркострибка. — Спершу ти можеш піти поїсти. — Вона повела його до кагату свіжини та, озирнувшись через плече, додала: — Воєводи ж їдять, правильно? Вони не повинні виконувати свої обов’язки весь час?

Ожинокіготь розслабився. Незважаючи на Вивіркострибчині насмішкуваті слова, в її зелених очах був теплий і доброзичливий вираз. Але чи світились би її очі й далі таким самим теплом, якби вона дізналася, що він домовився завтра зустрітися із Шулікокригом?

Ожинокіготь уже знав відповідь. Він втратив би Вивіркострибку назавжди, якби вона дізналася. Що ще він би утратив? Тигрозора позбавили звання воєводи і вигнали з Клану, коли Вогнезір розкрив його план убити Синьозірку. Чи сталось б те саме з Ожинокігтем, якби відкрилася правда про його зустрічі з Шулікокригом та Тигрозором?

Ожинокіготь намагався переконати себе, що ніхто й ніколи не дізнається його таємницю, але все одно здригнувся, хоча надворі був теплий зеленлист. «Я не збираюся нікого вбивати», — сказав собі смугань. Усе, чого він прагнув, — подбати, аби Громовий Клан знову став сильним. Громові коти надто довго жили без воєводи. Тепер вони його мали, й Ожинокіготь був готовий на все, аби виправдати довіру Зореклану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Листоплеса збиралася на зустріч біля Місячного Ставу. Вона почувалася дуже непевно. Перший день Ожинокігтя як воєводи минув добре: він роздавав накази спокійно і працював більше, ніж інші коти. Проте медикішка не могла забути своє видіння з Тигрозором, коли Вогнезір оголосив Ожинокігтя воєводою. Вона знала, що смугастий вояк досі тримає зв’язок зі своїм кровожерним батьком. А це означало, що цілий Клан міг бути під загрозою.

Листоплеса сподівалася отримати якийсь знак, коли ділитиметься язиками із Зорекланом біля Місячного Ставу. Вона перейшла через ліс і вийшла біля струмка у місці, де були скоки. Там на неї чекали Короморд і Мільгокрила. У сутінках Листоплеса розгледіла постать іще одної, меншої кішки — Верболапки! Листоплеса вже забула, що цієї ночі Зореклан мав офіційно прийняти новачку Мільгокрилої.

— Привіт, — нявкнула вона, підбігши до них. — Верболапко, рада тебе бачити.

Новачка сором’язливо нахилила голову. Її очі сяяли, і вона була надто щасливою, щоб говорити.

— Привіт, Листоплесо, — нявкнула Верболапка. — Я рада тут бути.

На щастя, юна кішка не згадала про сон, в якому Листоплеса показала їй, де росте котяча м’ята. Короморд міг би подумати, що це дуже дивно, коли медикішка чужого Клану навчає новачку Мільгокрилої.

— Де Дрібнохмар? — запитала Листоплеса. — Він зазвичай не спізнюється.

Короморд знизав плечима.

— Гадки не маю. Може, пішов наперед.

— Нам теж варто рухатися. Місяць скоро зійде, — додала Мільгокрила.

Листоплеса відчувала, як напружилася кожна волосинка на шкірі подруги. І вона розуміла чому. Мільгокрилій належало представити свою новачку перед Зорекланом, в який вона сама не вірила. Мабуть, вона страшенно боялася того, що могло статися. Може, Зореклан навіть не прийме Верболапку, якщо її виховниця не здатна з ними спілкуватися.

«Ні, — заспокоїла себе Листоплеса. — Перохвоста приходила до Верболапки в моєму сні й пообіцяла, що новачка отримуватиме ще багато снів від Зореклану».

Вона хотіла би заспокоїти й Мільгокрилу, проте біля Короморда не могла навіть заговорити про цю проблему.

Четверо котів щойно перейшли кордон Громового Клану, коли це позаду почувся вигук, і їх наздогнав Дрібнохмар.

— Вибачте, — засапано сказав він. — Кедросердові у лапу забилася шпичка якраз перед тим, як я мав виходити. Вітаю, — додав медикіт, кивнувши Верболапці. — Не переймайся. У тебе все буде чудово, ти маєш прекрасну виховницю.

Мільгокрила нічого не сказала, проте Листоплеса таки помітила панічний спалах у її очах.

Місяць уже висів високо в небі, коли медикоти пробралися крізь кущі та стали на верхівці звору. Верболапка зачудовано дивилася на сріблястий струмок, що стікав зі скелі перед нею, і на плюскітливий Місячний Став, який був повен зоряного сяйва.

— Тут так гарно! — прошепотіла вона.

Короморд повів їх униз проторованою стежкою. За ним пішла Мільгокрила з Верболапкою, а тоді — Листоплеса та Дрібнохмар.

Біля ставка Мільгокрила повернулася до своєї новачки.

— Верболапко, — нявкнула вона, — чи бажаєш ти проникнути в таємниці Зореклану як медикішка?

Можливо, Мільгокрила і не вірила у Зореклан, але добре знала обрядові слова, і її голос звучав так, ніби вона говорила їх щиро.

Сіре хутро Верболапки, яке у світлі місяця змінилося на срібне, аж розпушилося від захвату, і вона високо підняла хвоста.

— Бажаю, — відповіла новачка з виразом благоговіння в очах.

— Тоді підійди.

Верболапка рушила до неї, й обидві кішки стали на самому краю Місячного Ставу. Мільгокрила підвела погляд на Срібносмугу. Листоплесій було цікаво, що вона там бачила. Голос Річкової медикішки став високий і тремтливий, коли вона продовжила церемонію: здавалося, що виховниця хвилювалася більше за новачку.

— Вояки Зореклану, я представляю перед вами цю новачку. Вона обрала шлях медикішки. Обдаруйте її своєю мудрістю та прозірливістю, щоб вона пізнала ваш чин і могла зцілювати свій Клан згідно з вашою волею.

У Листоплесої аж серце защемило від жалю до подруги, вона розуміла, як важко їй давалися ці слова. Мільгокрила мусила постійно брехати, але гірше за все було прикликати зоряних духів, у яких вона навіть не вірила, перед іншими медикотами.

Виховниця махнула хвостом Верболапці.

— Присядь і випий води зі ставу.

Верболапка кліпнула і підкорилася. Мільгокрила та решта медикотів зайняли свої місця навколо ставка і, витягнувши шиї, відпили по кілька ковтків сріблястої води.

Листоплесій вона смакувала як різке зоряне сяйво, таке крижане, що пробирало холодом до кісток. Щойно її язик торкнувся води, медикішка одразу поринула в темряву — на кілька митей вона ніби зависла у ніщоті.

Тоді її очі розплющилися, і Листоплеса опинилася на краю озера, чиї води мерехтіли відображенням Срібносмуги. Проте це був не Місячний Став. Це озеро лежало серед лісової галявини, навколо нього росли квіти і папороть, а густа трава виблискувала блідим сяйвом.

Листоплеса підвела погляд і покуштувала холодне нічне повітря, наповнене запахами вітру і зірок. Вона відчувала, що навіть найменшого стрибка вистачить, аби полинути на небо ділитися язиками із Зорекланом.

Тоді медикішка помітила вгорі три крихітні зірочки, які вже двічі бачила раніше. Здавалося, що вони зараз сяяли яскравіше, ніж будь-коли.

Біля Листоплесої спала, згорнувшись, Верболапка, а на протилежному краю ставка сиділа вродлива плямиста кішка і лагідно дивилася на новачку.

— Плямолистко! — вигукнула Листоплеса.

Вона підбігла до Зоряної кішки, вдихаючи знайомий солодкий запах, і притулилася до її м’якого плямистого хутра.

— Я така рада тебе бачити. Ти можеш розповісти мені про ці три зорі? — Листоплеса вказала на них хвостом. — Я думала, що вони означають трьох померлих вояків, але я не можу зрозуміти, хто ж це такі!

Плямолистка похитала головою.

— Три зорі — це знак, люба. Але ще не настав час тобі дізнатися його зміст.

Листоплеса розтулила рота, щоб заперечити. Але вона знала, що Зореклан мудріший за неї і що вони розкажуть їй усе, що треба, у слушний час. Притлумивши своє розчарування, медикішка нявкнула:

— Принаймні ти поділилася зі мною секретом Мільгокрилої про мільжине крило. Дякую.

— Я думала, що настав час тобі про це дізнатися, — сказала їй Плямолистка. — Ти хороша подруга, і їй знадобиться твоя підтримка.

— Я ще не говорила з нею про це, — нявкнула Листоплеса. — Як думаєш, варто?

Плямолистка дружелюбно й лагідно її лизнула.

— Тільки якщо хочеш або якщо Мільгокрила заговорить про це сама. Просто скажи їй, що вона може бути чудовою медикішкою і що вона заслуговує на своє місце у Клані.

— Це неважко, — нявкнула Листоплеса. — Мільгокрила справді чудова медикішка. Вона, як ніхто, дбає про свій Клан. І вона ненавидить те, що Шулікокриг примушує її робити.

Плямолистка кивнула, та в її прекрасних очах пробігла тінь.

— Доля Шулікокрига в лапах Зореклану, — промурмотіла вона. — Він не повинен тебе хвилювати.

Плямиста кішка підвелася й рушила навколо ставка, ведучи за собою Листоплесу. Врешті вони обидві стали біля сплячої новачки.

— Зореклан вдячний тобі, — продовжила Плямолистка, — за допомогу, яку ти надаєш Верболапці. Вона потребуватиме тебе не менше, ніж Мільгокрилу, якщо збирається стати справжньою медикішкою. Я знаю, що ти нікому не розповідатимеш про свою частину тренувань — ти вже довела, що вмієш зберігати таємниці.

— Дякую, Плямолистко, — нявкнула Листоплеса. Вона на мить завагалася, а тоді продовжила: — Я б хотіла побачитися з Попелюшкою. Вона ніколи до мене не приходить, а я так за нею сумую! Ти впевнена, що Попелюшка не лиха на мене?

Плямолистка торкнулася носом до голови Листоплесої, змусивши її почуватися малим кошеням, яке сидить у яслах біля мами.

— Впевнена. Припини хвилюватися через Попелюшку, люба. Вона ближче до тебе, ніж ти думаєш. Хочеш, аби я тобі це довела?

Листоплеса моргнула.

— Плямолистко, якби ж ти могла!

Плямолистка нахилилася й попила зоряної води, а тоді смикнула вухами, запрошуючи Листоплесу зробити те саме. Кішка аж здригнулася від благоговіння. Вона схилила голову і відпила кілька ковтків. То була не крижана вода Місячного Ставу, яка переносила її у сни. Вона була прохолодна і пахнула цілющими травами. Листоплеса відчувала, ніби ця вода просочується в кожну частинку тіла, сповнюючи її силою та відвагою.

— Тепер іди за мною, — сказала Плямолистка.

Листоплеса рушила слідом за нею через галявину до лісу. Раптом вона усвідомила, що потрапила назад у знайомий ліс, а перед нею видніла тернова огорожа Громового табору.

— Чому ти привела мене сюди? — запитала Громова медикішка.

Плямолистка не відповіла. Вона провела її крізь терновий тунель, а тоді через галявину до ясел. Біля входу лежала Маргаритка зі своїми кошенятами, усі вони позгорталися клубочками і міцно спали. Листоплеса обережно пройшла повз них.

Колишня медикішка повела її далі до протилежного кутка ясел, де спала Карохвістка. Четверо кошенят повтискалися мордочками в її живіт. Троє з них спали, а маленька Попелюшка підвела голівку і спрямувала на Листоплесу такий пильний і знайомий погляд, що та не могла відвести очей.

— Тепер ти розумієш? — промуркотіла Плямолистка.

— Це… це не правда, — прошепотіла Листоплеса. — Чому… як?

— Це правда, — запевнила її Плямолистка. — Тобі краще від того, що ти це дізналася?

— Так! — видихнула Листоплеса. — Дякую, Плямолистко.

— А зараз ми мусимо повертатися, — нявкнула Плямолистка. — Пора робити з Верболапки справжню медикішку.

Попелюшка широко позіхнула, показавши рожевий язичок і крихітні гострі зубки. Її очі заплющилися, і вона зарилася ще глибше у материне хутро. Листоплеса нахилила голову так, що пухнасте сіре хутро кошенятка залоскотало її ніс, і вдихнула теплий запах. А тоді розвернулась і вийшла за Плямолисткою з ясел. «Бувай, Попелюшко», — подумки попрощалась вона, коли тернове гілля зімкнулося за її спиною.

Якимось дивним чином вони вийшли з табору назад у ліс сновидінь. Верболапка досі спала біля ставка. Плямолистка підійшла до неї та лагідно видихнула їй у вушко. Новачка розплющила очі й підвела голову, дивлячись на колишню медикішку.

— Ти воячка Зореклану, так? — нявкнула вона. — Я бачу зорі у твоїй шубці.

— Так, маленька. Мене звати Плямолистка. А ось твоя подруга Листоплеса.

Верболапка підвелася.

— Привіт, Листоплесо. Мільгокрила не прийшла з тобою? — додала вона, роззираючись навсібіч.

— Ні, у цьому сні ти її не побачиш, — відповіла Плямолистка.

Листоплесій стало незручно від того, що Мільгокрила не бачила, як її новачка робила свої перші кроки у світ Зореклану. «Але хтось мусить це зробити, — сказала вона собі. — Мільгокрила не може, а Зореклан обрав мене».

— Де ми? Чому ми тут? — запитала Верболапка. Вона покрутилася, намагаючись охопити цілу галявину одним поглядом.

— Ми прийшли, щоб показати тобі знак від Зореклану, — відповіла Плямолистка. — Ти готова?

Очі Верболапки засяяли.

— Так! — вона аж підстрибнула від захвату, нагадавши Листоплесій кошенятко, яким вона була ще нещодавно. — О, це так цікаво! У мене ніколи не було таких снів до того, як я стала новачкою.

— Тепер ти часто їх отримуватимеш, — сказала їй Плямолистка. — Куди б не повели тебе твої лапи, ти ніколи не будеш сама.

Плямолистка подала Верболапці знак хвостом, аби та відпила з озерця. Вона присіла біля новачки й зазирнула у водні глибини. Листоплеса зайняла місце з іншого боку.

— Що ти бачиш? — запитала Плямолистка.

На тихому плесі відбивалося зоряне небо. Поступово сяйво зір затуманилося, і Листоплеса тепер бачила тільки сірі хмари, що клубочилися під поверхнею. Здійнявся сильний холодний вітер, затрусив гілками дерев і пустив брижі по воді. Він розтріпував її хутро, і зрештою Листоплесій довелося вчепитися кігтями в землю, аби її не знесло. Вона почула переляканий крик Верболапки.

— Не бійся! — пролунав нявкіт Плямолистки понад завиванням вітру. — Тут ніщо тебе не скривдить.

Листоплеса міцно замружила очі, коли вітер посилився, і вже відчувала, як земля вислизає з-під її кігтів. А тоді прокинулася на краю Місячного Ставу. Її серце несамовито гупало. У чистому небі над нею пропливав місяць, і ніде не було ані найменшого вітерцю, який би пригнав хмари чи збрижив поверхню води. Верболапка сиділа на березі із заплющеними очима, дихаючи легко та спокійно. Дрібнохмар та Короморд іще перебували у своїх снах. Мільгокрила сиділа з іншого боку від Верболапки, склавши докупи лапи та обгорнувши їх хвостом. Вона дивилася на зоряну воду з таким тривожним виразом, що Листоплеса відчувала, як її серце от-от розірветься від жалю.

— Мільгокрило, — промурмотіла вона, оговтавшись після видіння з бурею.

Річкова кішка повернулася до неї.

— Я так боюся, — прошепотіла Мільгокрила. — Як ти думаєш, Верболапка отримає правильний сон? Як вона може стати медикішкою, коли її виховниця не вірить у Зореклан?

Листоплеса підвелася, обійшла сплячу новачку, наблизилася до подруги та кілька разів лагідно лизнула її вухо.

— До неї прийшла Плямолистка, — заспокоїла вона Мільгокрилу. — Я там була. Я теж її бачила.

Мільгокрила похитала головою.

— Це був лише сон.

Листоплеса притулилася до неї, намагаючись додати їй сили за допомогою власної віри.

— Побачиш. Усе буде добре.

Мільгокрила відсунулася.

— Ні, ні, не буде. О Листоплесо, я не можу більше брехати! Я мушу тобі розповісти. — Вона зосередила свої величезні бурштинові очі на Громовій кішці. — Ти думаєш, що Зореклан обрав мене, але це не так. Мільжине крило біля кубла Багношуба не було знаком. Його туди поклав Шулікокриг, але присягаюся, Листоплесо, я присягаюся, я цього не знала в той час.

Листоплеса глянула на Мільгокрилу. Всім її тілом розлилося тепло від думки, що подруга довіряла їй настільки, аби розповісти правду. Та за цим прийшов крижаний жах. О, Зореклане, підкажи мені правильні слова!

Листоплеса завагалася, тож Мільгокрила налякано відсахнулася.

— Що ти збираєшся зробити? — заплакала вона. — Ти розповіси іншим? Я більше не зможу бути медикішкою?

— Звісно, ні, — Листоплеса знову притулилася до подруги і торкнулася носом до її вуха. — Мільгокрило, я це вже знала.

Очі Мільгокрилої поширилися ще більше.

— Ти знала? Звідки?

— Мені послала знак Плямолистка. І… І я почула, як Шулікокриг говорив із тобою після останнього Зборища.

— Шулікокриг! — гірко мовила Мільгокрила. — Він погрожує розповісти усім, якщо я не робитиму те, що він хоче. Примусив мене брехати на Зборищі. Мені ніколи не снився той сон. Але ти це теж знаєш, так?

Листоплеса кивнула.

— Я так хотіла бути медикішкою! І спочатку я намагалася повірити в Зореклан, чесно намагалася. Коли Багношуб повів мене до Місяцескелі, мені здалося, ніби я бачила сон, де зустрічалася з якимись котами із Зореклану, і вони показували мені те, що відбувалося у лісі. Та потім, коли я повернулася до Річкового Клану, Шулікокриг розповів мені, що він зробив із крилом молі. І я зрозуміла: Зореклан — це лише вигадка, і мені наснився звичайний сон. Якби Зореклан дійсно існував, предки-вояки не дозволили б Шулікокригові так жорстоко вчинити і так мене мучити!

Листоплеса погладила плече Мільгокрилої кінчиком хвоста. Усередині неї все палало від люті, але вона вирішила не показувати це перед подругою. Тепер вона знала, що недарма не довіряла Шулікокригові. Він зруйнував віру своєї сестри, понівечив її як медикішку, коли вона могла стільки дати Клану завдяки своїм здібностям.

— Усе гаразд, — промурмотіла Листоплеса. — Повір мені, все буде гаразд.

— Як усе може бути гаразд? — запитала Мільгокрила. — Мені треба було зізнатися перед усіма одразу. Але я не могла відмовитися від звання медикішки. Мені так подобається лікувати інших, я так хотіла допомагати котам свого Клану. А зараз уже пізно. Якщо розповім їм правду, вони мене виженуть, а я не маю куди піти.

— Тобі не потрібно нікуди йти, — пообіцяла Листоплеса. — Плямолистка мені сказала, що Зореклан хоче, аби ти залишилася та продовжила свою справу. Вона впевнена, що ти можеш бути чудовою медикішкою і що ти заслуговуєш на своє місце біля Місячного Ставу.

На якусь мить в очах Мільгокрилої спалахнула надія, ніби вона щиро хотіла повірити у слова Листоплесої. Та тоді вона похитала головою.

— Дякую за твої слова, але я знаю, що це неправда. О, я не думаю, що ти брешеш, — поспішно додала кішка, — але це був лише сон. — Вона зітхнула. — Але якщо ти справді так думаєш, то я продовжуватиму. Тільки як мені виховувати Верболапку? Я ж не знаю, що їй розповідати про Зореклан.

— Але я знаю, — зауважила Листоплеса. — Я навчу її всього, що їй потрібно про них знати, і приходитиму до неї у снах. А ти можеш її навчати, як розрізняти і використовувати лікарські трави. Верболапка буде чудовою новачкою.

Мільгокрила похилила голову.

— Я на неї не заслуговую, — прошепотіла вона. Та за мить підвела голову, і в її очах знову з’явився рішучий вираз. — Але я спробую. Я більше не буду слухати Шулікокрига. Я йому нагадаю, що ніхто й ніколи не обере його воєводою, якщо всі дізнаються про його вчинок.

— Це хороша ідея, — нявкнула Листоплеса. — Але будь обережна…

Вона мусила замовкнути, бо Дрібнохмар на тому боці ставка підвів голову, а тоді встав, вигнув спину та потягнувся. Короморд також уже ворушився, а Верболапка прокинулась, миттю підскочила на лапи й побігла замшілим камінням до своєї виховниці.

— Це було так страшно, але так чудово! — вигукнула вона, а тоді додала тихіше: — Шкода, що тебе там не було.

Після цих слів Листоплеса стала поважати новачку ще більше, адже Верболапка зрозуміла, що Мільгокрила не зустрічалася із Зорекланом у снах. А ще вона відчула неабияке полегшення, коли побачила, що Верболапку не налякало її видіння Зореклану, а сповнило захвату і щастя.

— Мені теж шкода, — відповіла Мільгокрила.

— Може, одного дня? — нявкнула Верболапка.

Мільгокрила нічого на це не сказала, проте Листоплеса бачила, що вона не поділяла впевненості своєї новачки.

— Листоплесо, як ти думаєш, що означав той знак? — стурбовано запитала Верболапка. — Грозові хмари! Невже на Клани чекає якась небезпека?

Листоплеса затулила Верболапці рота кінчиком хвоста і глянула на Короморда і Дрібнохмара, щоб перевірити, чи вони її не почули.

— Медикоти та медикішки зазвичай не розповідають про знаки, які вони бачили, — пояснила вона. — Аж поки не будуть готові розтлумачити їх своїм Кланам. Так, я думаю, що це означає небезпеку, — додала Листоплеса. — Але поки що не слід нікому нічого казати. Немає сенсу піднімати тривогу, доки ми не дізнаємось більше.

Верболапка серйозно кивнула, і Листоплеса відчула провину за те, що вона розмовляла з новачкою не зовсім відкрито. Дрібнохмар і Короморд не подавали жодних ознак того, що отримали якісь тривожні сни, тож Плямолистка, мабуть, показала свій знак лише для Громового та Річкового Кланів. І один кіт таки був пов’язаний з обома Кланами — Шулікокриг!

Листоплеса йшла стежкою, що виводила з лощовини, і подумки дякувала Зореклану за те, що Мільгокрила довірилася їй та розповіла про фальшивий знак Шулікокрига. Проте медикішка не могла бути певна, що Мільгокрилій вистачить хоробрості перечити своєму братові. Вона мала що втрачати.

Коли Листоплеса зійшла на вершину звору, над лощовиною раптом залягла тінь. Кішка підвела погляд і побачила, що місяць закрила хмара. Холодний вітер загойдав кільце чагарів, і її тілом пробіг дрож, коли вона пригадала буревій зі свого сну. Листоплеса була певна, що наближається біда і Шулікокриг був якось із цим пов’язаний.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Ожинокіготь стояв посеред галявини і дивився, як мисливські патрулі виходять через терновий тунель. Досвітній патруль уже пішов, ранковий туман почав розвіюватися. Небо над деревами було бліде й обіцяло теплий день. Сонце невдовзі встане.

Смугань роззирнувся, перевіряючи, чи не забув про ще якісь справи. Кагат свіжини зменшився, але про це подбають мисливські патрулі. Маргаритка сиділа біля входу до ясел і, позіхаючи, дивилася, як граються її кошенята. Листоплеса прямувала галявиною до кубла старійшин, звідти щойно вийшла Мишошубка і почала активно чухати вухо задньою лапою. Усі здавалися здоровими і ситими, навіть струнка Листоплеса трохи округліла. Голод у їхньому старому лісі став лише неприємним спогадом.

Гілки вояцького кубла позаду Ожинокігтя зашурхотіли. Він озирнувся й побачив Золошуба, який вийшов і став, щоби трохи причепуритися.

Ожинокіготь рушив до нього. Білолапка пішла зі своїм виховником Орлякошубом у мисливський патруль, тож сьогодні новаки не тренуватимуться разом.

— Де Березолап? — запитав воєвода. — Зараз гарний час для впоряду.

Золошуб примружив очі.

— Я сам знаю, як виховувати свого новака, — нявкнув він. — Взагалі-то, я вирішив сьогодні дати йому завдання.

— Добре, чудово, — відповів Ожинокіготь. — Нагадай йому про лисячі пастки про всяк випадок.

Золошуб подався до новацького кубла, так нічого й не відповівши. На його оклик вийшов Березолап. Він стояв, нетерпляче перебираючи лапами, доки виховник розповідав, що йому треба зробити. Тоді новак рушив до виходу з табору, але дорогою зупинився перекинутись кількома словами із Шипокігтем, який саме зайшов крізь терновий тунель зі здобиччю в зубах. Зрештою Березолап таки побіг геть, високо задерши хвоста. Золошуб іще раз обдарував Ожинокігтя ненависним поглядом і пішов за новаком.

Ожинокіготь про себе зауважив, що той міг би бути трохи ґречнішим, та, зрештою, якщо Золошубове ставлення до нього не покращиться, то вояк буде насолоджуватися збиранням мишачої жовчі для кліщів у старійшин.

Раптом Ожинокіготь застиг на місці. Він так захопився обов’язками воєводи, що мало не забув про зустріч із Шулікокригом. Сонце вже от-от мало зійти, він точно запізниться. Воєвода рушив до тернової огорожі, але враз зупинився і подумки застогнав, почувши позаду голос Вивіркострибки:

— Агов, Ожинокігтю! Куди ти йдеш?

Ожинокіготь розвернувся. Воячка якраз бігла до нього через галявину. Вивіркострибка не пішла у жоден із ранкових патрулів. Вона б точно не зрозуміла, чому він не хоче провести з нею час, якщо сам також не повинен іти в патруль.

— Куди ти йдеш? — повторила вона, підійшовши ближче. — На полювання? Ходімо разом.

— Я мушу… — ніяково почав Ожинокіготь, але замовк, коли троє кошенят Маргаритки на чолі з Бубком промчали галявиною та зникли за ожиною, що затуляла кубло Листоплесої.

— От ці кошенята! — вигукнула Вивіркострибка. — Пам’ятаєш, яку вони шкоду наробили минулого разу? Піду перевірю, чи Листоплеса на місці.

Вона побігла геть. Мовчки подякувавши Зореклану, Ожинокіготь прослизнув крізь терновий тунель і побіг через ліс до озера.

Сонце тим часом уже встало, і дерева відкидали довгі тіні на траву, що мерехтіла краплинками роси. На кожному кущі сяяла павутина. Ніде не було ознак інших котів: Ожинокіготь подбав, щоб мисливські патрулі пішли в інші частини їхньої території.

Смугастий кіт зупинився на краю лісу. За кілька хвостів уже чулося лагідне дзюркотіння води, а крізь густий орляк поблискували сонячні зайчики. Ожинокіготь розтулив рота й покуштував повітря. Йому здалося, що він вловив запах Річкового Клану та — неочікувано — Тіньового, проте ніде не бачив свого зведеного брата.

— Шулікокриже? — обережно гукнув він.

Жодної відповіді. Ожинокіготь помітив попереду, десь за лисячий хвіст, дрозда, який намагався витягнути черв’яка із землі. Це нагадало воєводі, що йому не вдалося поснідати, тож він інстинктивно став у мисливську стійку. Тієї ж миті на нього навалилося щось важезне і збило з лап. Він перелякано зойкнув, і дрізд пурхнув у повітря, голосно скрикнувши. Ожинокіготь крутнувся, щоб стати лицем до нападника, і здивовано побачив Шулікокрига, в блакитних очах якого зблиснув смішок.

— Ти нормальний? — форкнув Ожинокіготь. — Хочеш, щоб усі коти у Громовому Клані дізналися, що ти тут?

Шулікокриг знизав плечима.

— Це неважливо. Мені можна тут бути, якщо я залишаюся близько біля озера.

Ожинокіготь зіп’явся на лапи і кілька разів прилизав своє скуйовджене хутро. Шулікокриг мав рацію, але йому все одно довелося б давати пояснення, якби хтось із Громового Клану помітив його за розмовою з братом. Ожинокігтю бракувало Шулікокригової впевненості, проте він нагадав собі, що став воєводою Клану, а Річковий вояк був йому рівня.

— Ходімо в орляк, — нявкнув Ожинокіготь і хвостом підкликав Шулікокрига.

Коли вони сіли під навісом з папороті, Ожинокіготь знову відчув запах Тіньового Клану і наморщив носа.

— Від тебе йде запах Тіньового Клану, — нявкнув він.

Шулікокриг примружив очі.

— Мабуть, набрався того смороду, коли переходив їхню територію, — прогарчав він. — Не зважай. У нас обмаль часу.

Ожинокіготь кивнув і глибоко вдихнув. Він сподівався, що зможе підібрати правильні слова, аби висловити Шулікокригові свої сумніви щодо Тигрозорових планів та водночас не дати братові запідозрити, що він недостатньо сильно прагне стати провідником свого Клану.

— Ця ідея Тигрозора, щоб ми захопили Тіньовий і Вітряний Клани… — почав він. — Я не думаю, що вона спрацює. Зореклан постановив, що повинні існувати чотири Клани.

Його зведений брат смикнув кінчиком хвоста.

— Як Тигрозір і сказав, це було у старому лісі. Ожинокігтю, послухай. Тіньовий Клан завжди був шпичкою в лапі. Ти не думаєш, що для нас усіх було б краще, аби вони перейшли до провідника, який змусив би їх дотримуватися вояцького правильника? Ти не думаєш, що ти став би для Вітряного Клану кращим провідником, ніж Однозір? Ми двоє могли б подбати про те, щоб кожен кіт у лісі був сильний і щасливий. Більше жодних битв, жодних сварок за територію…

— Ну… можливо.

Важко було щось заперечити проти тієї картини, яку йому описував Шулікокриг. Це правда, що сильні провідники могли б правити лісом задля добробуту кожного кота. Він пригадав, як Тіньові вояки ігнорували крики Бубка про допомогу, коли той потрапив у лисячу пастку. «Якби моя воля, — подумав Ожинокіготь, — то ніхто й ніколи не дивився б, як страждає кошеня, звідки б воно не було, і при цьому не намагався б йому допомогти». Він хотів, аби про всіх котів у лісі дбали, проте більше за все бажав добра для Громового Клану.

— Але…— почав Ожинокіготь, та раптом його перебив чийсь ледь чутний крик. — Що це було?

Шулікокриг знизав плечима.

— Якійсь здобичі не пощастило.

Та крик долинув знову.

— Ні! — вигукнув Ожинокіготь. — Хтось попав у біду. Ходімо!

Смугань виринув з-під орляка та побіг уздовж озера в тому напрямку, звідки долинав крик. Він почувся знову, вже ближче, але тихіше — це був жахливий задушливий звук. Ожинокіготь перестрибнув через коріння дерева й опинився прямо біля Вогнезора.

Громовий провідник лежав на боці на вузькій стежці між густим орляком. Його кінцівки мляво дриґалися, а очі дивилися в нікуди. Вогнезорова морда була вкрита піною. Навколо його шиї, напівзахована під вогнистим хутром, видніла тонка блискуча галузка, що вела до палички, забитої в землю. Вогнезір потрапив у лисячу пастку!

Ожинокіготь підскочив до нього, щоб допомогти, але Шулікокриг відштовхнув його вбік своїм масивним плечем.

— Мишомізкий! — зашипів Річковий вояк. — Це твій шанс, Ожинокігтю. Ти тепер воєвода. Якщо Вогнезір помре, ти станеш провідником.

Ожинокіготь вирячився на нього. Що він говорить мені робити? Тоді він усвідомив, що Вогнезір намагається щось сказати.

— Березолап сказав… На нашій території Чорнозір… Мусив прийти сам…

Очі Шулікокрига тріумфально блищали. Він підійшов до Вогнезора і зашепотів йому на вухо:

— Чорнозора тут нема. Але є ми. Ти дурень, Вогнезоре. Тебе надто легко загнати в пастку.

Ожинокіготь відчував, що земля вислизає з-під лап. Він не міг звести докупи всі деталі — тільки розумів, що відсутність Чорнозора та запах Тіньового Клану на Шулікокригові разом свідчили про щось криваве й зловісне.

— Це ти зробив, — сказав він до свого зведеного брата. — Ти підлаштував, щоб Вогнезір прийшов сюди і потрапив у лисячу пастку.

— Звісно, — насмішкувато нявкнув Шулікокриг. — Я зробив це для тебе.

Вогнезорові боки важко надималися. Йому бракувало повітря. Його погляд перестрибував із Шулікокрига на Ожинокігтя і назад. Ожинокіготь розумів, що треба негайно послабити дріт, інакше провідник утратить життя і, можливо, не одне.

Шулікокриг відступив назад.

— Хоробрий провідник Громового Клану, — вищирився він. — Уже не такий могутній, авжеж? Ну ж бо, Ожинокігтю, прикінчи його.

Ожинокіготь почувався так, ніби його лапи примерзли до землі. Кожна волосинка на його шкірі стала дибки, коли він почув у себе над вухом шепіт Тигрозора: «Убий його. Ніхто не дізнається. Ти можеш стати провідником Клану. Ти можеш мати все, чого хотів».

Ожинокіготь заточився, коли Шулікокриг з усієї сили підштовхнув його, розлючено вимахуючи хвостом.

— Чого ти чекаєш? Це ж те, чого ми так довго хотіли, пам’ятаєш? Убий його!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

— У них усе гаразд, — нявкнула Листоплеса, відступаючи від кошенят Карохвістки. — Ти, мабуть, пишаєшся ними.

Карохвістка проковтнула шматочок дрозда, принесеного Листоплесою.

— Пишаюся, але я певна, що вони в які тільки халепи не потраплятимуть, коли трохи підростуть. Буде навіть гірше, ніж у кошенят Маргаритки. — Її бурштинові очі заблищали від утіхи. — За Попелюшкою вже ото знай пильнувати треба.

Листоплеса подивилась на кошенят, котрі лежали на долівці муркітливою сонною купою. Вона пригадала, що їй показувала Плямолистка, і відчула, як її заливає хвиля тепла. Скільки часу мине, перш ніж Клан довідається правду про Попелюшку? Листоплеса відчайдушно прагнула поділитися з ними своїм знанням, але розуміла, що ще не час.

— Отже, тобі зараз треба якомога більше відпочивати, — нявкнула вона до Карохвістки, — і набиратися сил. Четверо кошенят за раз — це велика відповідальність.

— Я знаю. І я дуже рада, що ти зі мною, Листоплесо.

Медикішка на мить заплющила очі, намагаючись пригадати відчуття, від якого їй хотілося залишити свій Клан. Ніби тінь згустилася всередині неї, десь там, куди годі дотягтися. Але тепер вона бубнявіла, заповнювала її розум. Листоплеса пробувала відігнати відчуття, але темні думки все наростали і наростали, провина перетворилась на видиво крові та ревище, що заглушило тихе попискування кошенят Карохвістки.

Відбувається щось жахливе — Зореклане, невже це правда?

Вона сліпо побрела на галявину, незважаючи на збентежені окрики Карохвістки. Опинившись на відкритому просторі, медикішка збагнула, що навколо все мирно. Галявина була майже порожня, більшість котів пішла в патруль. Яскраве сонце сяяло з блакитного неба, помережаного хіба кількома стьожками хмар.

Проте Листоплеса розуміла, що щось пішло не так якщо не тут, то в лісі. Вона помчала галявиною, ігноруючи здивовані погляди Хмарохвоста і Ясносердої, які сиділи біля кагату. Вилітаючи з тунелю, медикішка мало не врізалась у Вивіркострибку.

— Агов! — гукнула її сестра. — Що сталося?

— Щось жахливе, — видихнула Листоплеса. — Борсуки… Двоноги… Не знаю. Ти щось бачила?

— Ні, — Вивіркострибка обійняла сестру хвостом за плечі, заспокоюючи. — Усе добре. Я просто шукаю Ожинокігтя. Цей клапоть хутра пішов до лісу без мене. Я спробувала йти на запах, але загубила.

— Ні, не добре, — переконаність у тому, що трапилося щось жахливе, ніби проривалася крізь хутро Листоплесої та морозом проникала в самісінькі кістки. — Громовий Клан у великій небезпеці. Ти підеш зі мною?

— Звісно, але ж куди?

— Я не знаю! — гучніше відповіла Листоплеса. — Зореклане, покажи нам дорогу!

Вона ще заледве договорила, як до них долинув дивний звук — схоже, якийсь кіт пробивався крізь густий підлісок. Вайї несамовито затрусились, і з орляка на відкрите вихопився Золошуб. Хутро стояло дибки, блакитні очі були широко розплющені від страху.

— Листоплесо, — зіпнув він. — Там Вогнезір… Він піймався в лисячу пастку.

— Де? Чому ти його не визволив? — запитала Вивіркострибка, блимаючи на нього своїми зеленими очима.

— Бо він… Там ще Ожинокіготь, — Золошуб ніяк не міг перевести подих, ніби щойно виліз із холодної купелі. — І Шулікокриг, Річковий кіт у наших угіддях. Я не міг відразу обох. Я прийшов по допомогу, — він махнув хвостом у напрямку озера. — Туди. Швидко!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Ожинокіготь дивився на свого провідника і досі не міг поворухнутися. Кіт знав, що варто затягти петлю навколо шиї Вогнезора, і той негайно втратить шість позосталих життів. Він зустрівся поглядом із Вогнезором. Провідник безсило лежав у нього під лапами, але в його зелених очах не було благання, тільки викличне люте запитання.

Ожинокіготь подумав про те, як раз по раз стикалися Вогнезір і Тигрозір. Обидва ненавиділи одне одного за свої цінності, за те, що вони готували своїм Кланам. Але Вогнезір ніколи не мав потреби битися з Тигрозором на смерть. Бич, кровожерний провідник Кривавого Клану, котрого сам Тигрозір запросив до лісу, вбив його єдиним ударом.

Цього разу скидалося на те, що Тигрозір переможе. Ожинокіготь відчував батьків дух, що стояв поруч із ним, нашіптуючи: «Дурню! Вбий його! Негайно!»

Заплющивши очі, Ожинокіготь пригадав галявину біля Чотиридерева — як кров заливала траву, коли Тигрозір миттєво загубив усі свої дев’ять життів. Він бачив, як Бич дивиться на мертве тіло з виразом холодного тріумфу. Що ж із нього хотіли зробити Шулікокриг із Тигрозором?

— Шість життів… — промурмотів він. Шість життів між ним і провідництвом Громового Клану.

— Усе правильно, — прошипів Шулікокриг. — Це наш єдиний шанс помститися Вогнезорові за смерть нашого батька. Він міг спробувати зупинити Бича, але просто стояв і дивився, як Тигрозір помирає, знову і знову.

Помститися? Ожинокіготь перевів погляд із Вогнезора на свого зведеного брата. Справа була не в помсті. Він чудово знав, що Тигрозір добровільно став на стежку, яка привела його до насильницької смерті.

«Я хочу очолити свій Клан, — подумав Ожинокіготь, — але не так». Він був відданий не лише Громовому Клану, а й особисто Вогнезорові — тому, хто його вишколив, хто став йому за батька і довіряв достатньо, щоб зробити воєводою. Ожинокіготь гадав, що відданість Клану необов’язково означає відданість провіднику. Але помилявся. Вогнезір був Громовим Кланом.

— Ні, — нявкнув він до Шулікокрига, вражений тим, наскільки сильно і рівно звучить його голос. — Я цього не робитиму.

Він пригадав, як Студня і Вивіркострибка звільнили Бубка, коли той потрапив хвостиком до лисячої пастки. Підскочивши до Вогнезора, він заходився порпати землю, намагаючись викопати палицю, яка тримала петлю навколо шиї Вогнезора.

— Лежи спокійно, Вогнезоре, — зіпнув він, відгортаючи землю. — Я тебе зараз за мить звільню.

Його заглушив обурений вигук, і годі було сказати, хто кричав — Шулікокриг чи мстивий дух Тигрозора. Шулікокриг накинувся на нього, врізався в бік і збив на долівку. Ожинокіготь опинився придавлений до землі. Крижані блакитні очі Шулікокрига пильно вдивлялися в його вічі.

— Боягуз, — кинув Шулікокриг. — Не рипайся, я сам його вб’ю, якщо вже треба.

Ніколи! Ожинокіготь різко турнув задніми лапами Шулікокрига в черево, збивши його на землю. Поки його зведений брат простягнувся на землі, він знову кинувся до палиці та вхопився за неї зубами. Раніше він уже послабив петлю, тепер же вона геть розпустилася, і сильце зісковзнуло з шиї Вогнезора. Він почув, як провідник різко вдихнув.

Люте харчання позаду змусило його розвернутися — на нього вже замірявся Шулікокриг. Ожинокіготь ухилився, відпускаючи палицю. Він відчув пекучі кігті Шулікокрига на своїй шкірі, коли зведений брат проскочив повз нього.

Обернувшись, Ожинокіготь знову став насупроти Шулікокрига і побачив холодне полум’я в крижаних очах Річкового кота.

— Зрадник! — крикнув Шулікокриг. — Ти зрадив усе, що планував наш батько! Ти ніколи не був достатньо сильним, щоб зрівнятися з ним.

— Я й не хочу бути таким, як він, — відрізав Ожинокіготь.

— Тоді ти дурний, — вищирився Шулікокриг. — Дурний, а ще й тупий. Ти ніколи не розумів, що це перевірка. Це ідея Тигрозора. Він казав, що коли ти реально заслуговуєш на владу, то підеш на все, щоб її отримати.

— Навіть на вбивство свого провідника?

— Особливо на вбивство свого провідника. Але ти слабкий, як Тигрозір і припускав. У нас із ним великі плани на цей ліс, і ти міг стати їхньою частиною. Але ти нам не потрібен.

Ожинокіготь чудово розумів, що каже його зведений брат. Тепер він знав надто багато. Шулікокриг не може відпустити живим ні його, ні Вогнезора. Напевно, це був його план від самого початку.

Він підступив до Шулікокрига.

— Повертайся в Річковий Клан. Ти мій брат. Я не хочу тебе кривдити.

— Бо ти слабак, — підначив його Шулікокриг. — Для тебе рідня важливіша за владу. Але не для мене.

Він знову стрибнув на Ожинокігтя, збивши його з лап і притиснувши до землі. Його очі кольору криги зблиснули геть близько від Ожинокігтевих. Воєвода відчув, як гострі кігті впиваються глибоко в його хутро, побачив зуби, що клацають у нього біля горла. Він марно намагався пошарпати Шулікокригові черево, відчуваючи власну смерть уже на підході. Залишалось єдине, що він міг зробити, аби врятувати себе, врятувати Вогнезора, врятувати Громовий Клан.

Звиваючись із боку на бік, він запримітив палицю від лисячої пастки, що лежала в нього під плечем. Напружив шию і спромігся вхопити її зубами. Коли Шулікокриг знову кинувся на нього, Ожинокіготь заніс палицю вгору і відчув, як загострений кінець наскрізь простромлює горло його брата. Шулікокриг заціпенів, видав якесь страхітливе булькотіння і обм’як на грудях Ожинокігтя.

Шокований Ожинокіготь вивільнився з-під братового тіла і відпустив палицю. Вона впала на землю, залишивши в горлі Шулікокрига величезну рвану рану. На землю все швидше і швидше хлистала шарлатна кров і текла на берег озера.

— Шулікокриже, — видихнув Ожинокіготь. — Я… я цього не хотів.

На диво, брат звівся на рівні та рушив уперед. Ожинокіготь наготувався, не знаючи, чого чекати: нового нападу чи благання про допомогу.

— Дурень! — зіпнув Шулікокриг. Від спроби заговорити кров тільки швидше забила зі страхітливої рани. — Ти думаєш, я зробив це сам? Ти думаєш, тобі тепер безпечно у власному Клані? — він закашлявся, відпльовуючи згустки крові, і додав: — Подумай ще!

— Що? — Ожинокіготь на крок підступив до брата, чапаючи лапами у шарлатному плесі. Невже Шулікокриг звинувачував Громового вояка в тому, що це він запровадив Вогнезора в пастку? — Що ти маєш на увазі? Скажи мені, Шулікокриже! Кого ти маєш на увазі?

Але холодний вогонь в очах Шулікокрига вже згасав. Він відвернувся від Ожинокігтя, пробрів кілька кроків папоротями і впав на землю на березі озера, опустивши лапи у воду. Дрібні хвильки набігали на його тіло, а кров розповзалась багряною хмарою.

Ожинокіготь дивився на його тіло. Він іще стільки мав дізнатись, але Шулікокриг помер.

На мить у його вухах залунав тихий голос брата: «Ми зустрінемося знову, братику. Це ще не кінець».

— Ожинокігтю, — Вогнезір досі лежав на боці, хутро на його шиї було закаляне кров’ю з рани. Хоч він геть ослаб, та все ж дивився на Ожинокігтя спокійним і несхитним поглядом.

— Вогнезоре… — Ожинокіготь затнувся. Нічого було сказати. Вогнезір бачив, як його власний воєвода бореться зі спокусою вбити його. Він ніколи більше не довірятиме Ожинокігтеві. Воєвода стояв, похиливши голову, і чекав слів, які відправлять його у вигнання.

— Ожинокігтю, ти чудово впорався.

Смугастий кіт підвів голову і приголомшено глянув на провідника.

— Тобі випало важке випробування, важче, ніж більшості, — сказав Вогнезір. — Але ти переміг у великій битві. Ти — гідний воєвода Громового Клану.

На останніх словах голос його затремтів. Геть знесилений, Вогнезір знову опустив голову і заплющив очі.

Ожинокіготь стояв і дивився на провідника, відчуваючи на лапах липку кров свого зведеного брата, відчуваючи її сморід у ніздрях. «Я переміг, — думав він, — але що тепер зі мною зробить мій батько?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Вивіркострибка махнула хвостом.

— Повертайся до табору, — наказала вона Золошубові. — Приведи котів на допомогу.

Перш ніж сестра договорила, Листоплеса вже мчала підліском, не помічаючи, що галуззя ожини шарпає її за хутро. Вивіркострибка не відставала. Вони бігли мовчки. Міцний слід страху Золошуба точно підказував їм, куди бігти.

У животі в Листоплесої млоїло. Тепер вона розуміла те передчуття катастрофи, яке охопило її в яслах. Що могло бути гіршим, ніж утрата провідника — Вогнезора, її любого батька?

Її недовіра до Ожинокігтя перетворилась на величезну хвилю, що загрожувала ринути на неї, затопити її цілком. Смугастий вояк був сильний та відважний, але навряд чи й він міг витримати зловісний тиск Тигрозора.

Ще в підліску вона почала розрізняти запахи котів і ще сильніший сморід свіжої крові. Її серце на мить ніби зупинилось. Ніхто не може втратити стільки крові та вціліти.

Медикішка обминула коріння дерева і загальмувала просто на березі. Перед нею на боці нерухомо лежав Вогнезір. Над ним стояв Ожинокіготь, його кігті були заплямовані кров’ю.

Я мала рацію! Ожинокіготь виявився зрадником! Він убив мого батька, щоби стати провідником. Листоплесу заполонили жах і провина.

Перш ніж вона змогла знову заговорити, Вогнезір заворушився і розплющив очі.

— Листоплесо, — прошепотів він. — Усе добре. Шулікокриг розклав мені пастку, але Ожинокіготь убив його.

Він посунув лапу, відкривши зламану лисячу пастку, а коли Листоплеса пильніше придивилась до Вогнезора, то побачила, що його шия, хоч і пошарпана, все ж кровила не настільки сильно, аби з неї натекло чимале шарлатне плесо, що плюскотіло в неї під лапами. Кров на кігтях Ожинокігтя була не кров’ю її батька. Ба більше, його пазурі були вимащені багном і поламані, тобто він вчепився в палицю і врятував Вогнезорові життя. Проте в його погляді не було ні гордості, ні вдоволення. Очі воєводи повнилися жахом, він, здавалося, чув щось таке, чого не міг почути жоден інший кіт.

Вивіркострибка кинулась повз Листоплесу і припала до батька, носькаючи його від вух до кінчика хвоста.

— Дякую, Ожинокігтю. Ти врятував його!

Ожинокіготь закліпав, ніби тільки щойно збагнув, що вона тут.

— Я зробив те, що зробив би кожен кіт на моєму місці.

Листоплеса пройшла повз батька, відчуваючи, як під ногами чавкає кров, мокра і липка. Звідки ж ця кров?

Слід вів крізь папороті на берег озера, рослини вздовж сліду були прим‘яті, зламані та закривавлені. Листоплеса побачила нерухоме темно-смугасте тіло Шулікокрига на відмілині озера. З рани в його горлі досі цебеніла кров, клубочачись у воді яскравими хмарами шарлату. Хвилі важко набігали на берег, забарвлюючи рінь у червоний колір.

«Доки настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним», — прошепотіла вона.

Нарешті Листоплеса збагнула. Ожинокіготь і Шулікокриг були ріднею, тож кров дійсно пролила кров. Ожинокіготь убив свого зведеного брата, щоб урятувати Вогнезора. Вона таки мала рацію щодо Шулікокрига — надто амбітного, надто схожого на свого батька Тигрозора, — але не уявляла, що з усіх котів його зупинить саме Ожинокіготь.

Пророцтво, що не давало їй спокою, нарешті сповнилось. Віднині Клани могли спокійно насолоджуватись обіцяним миром. Тепер, коли Шулікокриг помер, Мільгокрила нарешті звільниться від його намагань узяти її під контроль. Таємниця мільжиного крила навіки в безпеці.

Листоплеса відвернулась від Шулікокригового тіла і повернулась до батька та Вивіркострибки. Вогнезір, спершись на доньчине плече, спромігся-таки сісти. Ожинокіготь мовчки стояв поруч із ними, вочевидь, досі приголомшений, і не намагався навіть змити кров Шулікокрига зі своїх лап.

— Усе добре, — тихо сказала йому Листоплеса. Вона розправила плечі та повернулась обличчям до присхідного сонця. — Усе закінчилось, тепер настане мир.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.