Erin Hunter

WARRIORS

The New Prophecy

Book Four: Twilight

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Нове пророцтво»

Книга п’ята: «Сутінки»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2020

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., дизайн, 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-88-6

Аннотація

На новій території стежки чотирьох Кланів розійшлися в різні боки. Тепер кожен з них знову сам по собі, як і було з давніх-давен заповідано вояцьким правильником. Проте небезпеки, що чатують у цих незвіданих місцях, можна подолати лише разом. Громові коти завжди готові простягнути лапу допомоги своїм сусідам, та найбільша біда приходить саме до їхнього табору — нещадний ворог, що палає помстою. У ці темні часи вони мусять виявити всю свою силу та мужність, а дехто — зробити нелегкий вибір, від якого залежить доля всього Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраворудий кіт.

Воєвода

Сіросмуг — великий пухнастий сірий кіт.

Медикицька

Попелюшка — сіра пухнаста киця з пораненою лапкою.

Вояки
(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.
Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.
Піскошторма — блідо-руда киця.
Хмарохвіст — білий пухнастий кіт із упертою вдачею.
Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.
Золошуб — сірий плямистий кіт із блакитними очима.
Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.
Сажошуб — світло-сірий кіт.
Дощовус — сірий кіт із блакитними очима.
Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.
Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Новаки
(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Листоплеса — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками. Учениця медикішки.
Вивіркострибка — яскраво-руда кицька із зеленими очима.
Косариконіг — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.
Білолапка — струнка зеленоока киця.

Королеви
(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Старійшини
(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.
Морозошубка — красива біла кішка з блакитними очима.
Золотоквітка — біло-руда кішка.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними, як смола, лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Вохрошубка — норовлива темна кицька із зеленими очима.
Кедросерд — темно-сірий кіт.
Дубошуб — невеликий коричневий кіт.
Горобинокіготь — рудий кіт.

Королеви

Маківка — довгонога світлокоричнева кішка.

Старійшини

Носошморг — невеликий сіро-білий кіт, колишній медикіт Клану.
Валун — худий сірий кіт.

Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — кішка зі сріблястим хутром і блакитними очима.

Медикіт

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Шулікокриг — сильний кіт із лискучим темним хутром та блакитними очима.
Діжкохвоста — огрядна темнокоричнева кішка із зеленими очима.
Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.
Повхозуб — невеликий брунатний смугань.
Шуваровус — чорний кіт.

Королеви

Мохошубка — муруга кішка.
Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Новаки

Буколап — світло-коричневий кіт.
Брижолап — темно-сірий кітик.

Старійшини

Плющохвоста — смугаста кішка з бурим хутром.
Важкоступ — опасистий смугастий кіт.

Вітряний Клан

Провідник

Однозір — брунатний смугастий кіт.

Воєвода

Золоніжка — сіра кішка.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Клаптевух — смугастий темний кіт.
Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.
Воронокрил — дрібний темносірий кіт із бурштиновими очима.
Ночехмара — чорна кішка.
Ласкошуб — рудий кіт із білими лапами.

Королеви

Білохвістка — невелика біла кішка.

Старійшини

Ранньоквітка — муруга кішка.

Коти поза Кланами

Димок — мускулястий сіро-білий кіт, який мешкає на конярці.
Маргаритка — кішка з довгим кремово-коричневим хутром, яка живе з Димком.
Пушинка — невеличка сіро-біла кішка, яка живе з Димком та Маргариткою.
Дзявк — чорно-білий тер’єр, який мешкає з Двоногами біля конярки.
Північ — мудра борсучиха, яка живе на березі моря.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Пролог

— Ні! Це якась помилка! — кішка підвела погляд, сидячи біля води; її хутро мерехтіло в місячному сяйві. — Я ще стільки всього мушу зробити!

Із-за озера підійшла блакитно-сіра войовниця з плескатою мордою. Її погляд був співчутливий і ніжний.

— Мені шкода, — нявкнула вона. — Я знаю, що ти хотіла провести значно більше повень зі своїм Кланом, перш ніж долучатися до нас.

Перша кішка перевела погляд на воду. Відзеркалений місяць тремтів, мов самотній листок, а вся поверхня озера мінилася зоряним світлом, яке відкидали незчисленні сяйливі постаті, що встеляли долину. На мить запала тиша, і чувся тільки шум водоспаду, який плюскотів по найкрутіших відрізках скелі. Коти Зореклану мовчки чекали, ніби всі як один поділяли горе кішки, що сиділа понад озером.

— Ти прислужилася своєму Клану значно більше, ніж будь-хто інший за його довге життя, — провадила далі блакитнохутра войовниця. — Тобі, мабуть, здається несправедливим те, що ти мусиш їх зараз покидати.

Кішка біля озера поглянула на воячку своїми блискучими очима.

— Синьозірко, я знаю, що це не твоя провина. Не треба вибачатися.

Синьозірка смикнула хвостом.

— Звісно, що треба. Ти маєш знати, як сильно твій Клан тобі завдячує.

— Усі Клани, — чорно-білий кіт із довгим хвостом підвівся й, обігнувши озеро, став поруч Синьозірки. — Зореклан також. Ми би не змогли знайти наш новий дім без твоєї допомоги, — він поважно вклонився, і зорі на плесі захвилювалися.

Кішка моргнула йому.

— Дякую, Високозорий. У мене були помилки, але я завжди намагалася робити те, що вважала за правильне.

— Зореклан і не вимагає більшого від своїх вояків, — стрункий чорний кіт підвівся і рушив по зарослому мохом камінню. — Якби ми могли змінити твою долю, ми б так і зробили.

— Але пам’ятай, — застерегла Синьозірка, — що навіть Зореклан не може повернути навспак стежину долі, як би нам того не хотілося.

Кішка, яка сиділа біля води, кивнула.

— Я розумію. І намагатимуся бути хороброю. Ви можете сказати мені, коли…

Синьозірка похитала головою.

— Ні. Навіть ми не бачимо майбутнє так чітко. Проте, коли прийде час, ти дізнаєшся, а ми будемо тебе чекати.

Четвертий дух вояка підвівся зі свого місця трохи вище схилом і зійшов до них поміж сяйливих рядів Зореклану. То був світлий смугастий кіт зі звихнутою щелепою.

— В усі часи, коли Клани розповідатимуть історії про велику подорож, твоє ім’я завжди згадуватимуть з пошаною, — пообіцяв він.

— Дякую, Кривозоре, — нявкнула киця.

Усі четверо зоряних котів зібралися навколо неї, — четверо, які були провідниками Кланів, коли їхні лапи ще ступали по землі.

— Знай, що сила Зореклану буде з тобою, — нявкнула Синьозірка. — Ми не залишимо тебе з цим наодинці.

Кішка підняла голову й зустрілася з пильним поглядом блакитних очей.

— Зореклан завжди був зі мною.

— Ти так кажеш навіть попри те, що твоє життя було таким складним? — голос Високозорого звучав здивовано.

— Звісно, — кицька блимнула очима, відбиваючи зоряне сяйво. — Я зустріла чудових друзів у всіх чотирьох Кланах. Я бачила, як народжуються кошенята, і бачила, як старійшини вирушають у свою останню подорож Срібносмугою. Я пройшла довгу дорогу до нового дому наших Кланів. Повірте, я нічого не хотіла би змінити, — кішка замовкла і знову опустила погляд на воду. — Я знаю, що вам не під силу подарувати мені більше часу з моїм Кланом. Але я не можу не прагнути цього.

Синьозірка примружила очі.

— Нам усім боляче, коли молодому коту доводиться приєднатися до Зореклану. Я знаю, що ти і далі вірно служила би своєму Клану ще багато сезонів, — її голос тремтів від болю, і кішка підвела погляд, витягнувши одну лапу, щоб заспокоїти Синьозірку.

— Не журись, Синьозірко. Я знаю, що про мій Клан дбатимуть і після моєї смерті.

Над долиною піднявся схвальний муркіт. Синьозірка схилила голову перед кішкою, війнувши на неї своїм ароматом.

— Ми з тобою завжди, — нявкнула вона.

Тоді всі інші коти по черзі обернулися, додавши до її запаху свій і наповнивши повітря легким присмаком зір, криги й нічного вітру. За ними рушили інші вояки — граційна плямиста кішка, кремезний коричневий кіт, срібляста смугаста воячка — сповнюючи кішку силою і відвагою Зореклану.

Їхні голоси злилися в журних заводинах і здійнялися до зірок. Тоді мерехтливі фігури почали одна за одною танути, і невдовзі долина спорожніла.

Усі зорі світили на самотню кішку, яка нерухомо сиділа біля озера.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

— Нехай усі коти, здатні піймати собі здобич, зберуться під Високим Виступом на віче Клану.

Вивіркострибка стрепенулася зі сну, щойно вигук Громового провідника пролунав понад кам’яною лощовиною. Хмарохвіст уже виходив крізь шпичасті гілки, що затуляли вояцьке кубло. Його партнерка Ясносерда потягнулася на їхньому мшаному кубельці, підвелася і вийшла за ним.

— Що Вогнезорові тепер ще треба? — пробурмотів Порохошуб, заспано підіймаючись на лапи й обтрушуючись від моху. Він роздратовано смикнув вухами і вийшов на галявину слідом за своїми товаришами.

Вивіркострибка широко позіхнула, підвелася і нашвидку причепурилася. Порохошуб сьогодні був іще більш дратівливий, ніж зазвичай. З його незграбних рухів Вивіркострибка бачила, що рана, яку він отримав у битві проти Багнокігтя, досі не загоїлася. Більшість котів Громового Клану все ще носили шрами від кігтів бунтівників; у Вивіркострибки теж болів бік від рани, тож вона кілька разів швидко її лизнула.

Багнокіготь був воєводою Вітряного Клану, доки всі Клани не прибули на свої нові землі навколо озера. За мить до власної смерті колишній провідник Високозорий призначив воєводою Одновуса, щоб той став його наступником. Розлючений Багнокіготь підняв повстання проти Одновуса, перш ніж той встиг отримати свої дев’ять життів від Зореклану. А Шулікокриг із Річкового Клану йому допоміг. Вивіркострибка відчула приплив злості, пригадавши, як Ожинокіготь наполягав на тому, що треба вірити його зведеному брату. І це після того, як Шулікокриг по вуха вляпався у Багнокігтеву зраду!

«Слава Зореклану, — подумала Вивіркострибка, — що Громовий Клан вчасно викрив їхній план і долучився до битви проти Багнокігтя та його поплічників». Зореклан показав, хто був істинним провідником, коли блискавка вдарила в дерево, яке впало на Багнокігтя і вбило його.

Закінчивши вилизувати своє темно-руде хутро, Вивіркострибка прослизнула поміж гілля і вийшла на галявину, тремтячи від холодного повітря. Бліде гололистове сонце тільки-но з’явилося з-за дерев, які оточували кам’яну лощовину, де після довгої подорожі оселився Громовий Клан. Голі гілки торохкотіли від вітру, але внизу було тихо. Повітря було наче хрумке, іній ще вкривав траву й кущі. Та все ж Вивіркострибка вже вловила ледь помітний натяк на появу молодої зелені — а це означало, що новолист був не за горами.

Вона випустила кігті в землю та смачно потягнулася. Її батько, Вогнезір, сидів на Високому Виступі біля свого кубла, десь посередині прискалка. Вогнисте хутро провідника виблискувало в косих променях сонця, а його зелені очі сяяли гордістю, коли він обводив поглядом свій Клан. Вивіркострибка здогадалася, що батько не був би таким упевненим, якби мусив повідомити їм про якісь проблеми.

Коти вже зібралися на галявині. Мишошубка й Золотоквітка вийшли з кубла старійшин; Золотоквітка вела за собою Довгохвоста, поклавши йому на плече кінчик свого хвоста.

— Привіт, — до Вивіркострибки підійшла її сестра Листоплеса і торкнулась до неї носом. — Як твої подряпини? Хочеш іще нагідок?

— Ні, у мене все добре, дякую. — Листоплеса та її виховниця Попелюшка, медикішка Громового Клану, мали дуже багато роботи після битви, шукаючи потрібні трави і лікуючи котячі рани. — Є багато котів, яким вони потрібніші, — додала Вивіркострибка.

Листоплеса обнюхала шрами сестри і задоволено кивнула.

— Маєш рацію. Вони добре загоюються.

З боку ясел почувся захоплений писк, і звідти вискочив Березко, перечепився через самого себе та впав купкою світло-коричневого хутра, а тоді підвівся й сів біля свого тата Порохошуба. Його мама Папоротехмарка підійшла та сіла поруч із ним, повернувши голову, щоби прилизати скуйовджене хутро кошеняти.

Вивіркострибка весело муркнула. Її погляд прослизнув повз них до тунелю крізь тернову загорожу, де був вхід до табору. Вона відчула, як м’язи на її плечах напружуються. Щойно повернувся досвітній патруль. Із тунелю вийшов Ожинокіготь, а за ним — Піскошторма та Дощовус.

— Що сталося? — спитала Листоплеса.

Вивіркострибка ледь зітхнула. Вони із сестрою були значно ближчі, ніж більшість братів і сестер, і кожна завжди відчувала те, що відчуває інша.

— Це через Ожинокігтя, — неохоче нявкнула вона. — Не можу повірити, що він досі дружить із Шулікокригом — після того, як той підтримав Багнокігтя.

— Багато хто підтримав Багнокігтя, — зауважила Листоплеса. — Вони так вчинили, бо справді вірили, що Одновус не був істинним провідником Вітряного Клану. Але після того як упало дерево, Шулікокриг визнав, що помилявся і що Багнокіготь обманом змусив його приєднатися. Одновус уже йому пробачив, як і всі інші коти, що билися проти нього.

Вивіркострибка махнула хвостом.

— Шулікокриг збрехав! Він був заодно з Багнокігтем увесь час. Я чула, що Багнокіготь сказав перед смертю — Шулікокриг намагався здобути владу, щоб захопити Річковий Клан.

Листоплеса пронизала Вивіркострибку своїм стурбованим поглядом.

— У тебе немає жодних доказів, Вивіркострибко. Чому б ми мали вірити Багнокігтю, а не Шулікокригу? Ти впевнена, що неупереджено ставишся до Шулікокрига через те, хто був його батьком?

Вивіркострибка вже розтулила рота, щоби сказати щось у відповідь, але нічого не придумала.

— Не забувай, що Тигрозір був і Ожинокігтевим батьком, — мовила далі Листоплеса. — Може, він і був кровожерним зрадником, але це не означає, що його сини повинні наслідувати його. Я довіряю Шулікокригові не більше, ніж ти, але ми не можемо стверджувати, що він такий самий злий, як і його батько, не маючи доказів. І навіть якщо Шулікокриг справді небезпечний, це не означає, що Ожинокіготь такий самий, як він чи як Тигрозір.

Вивіркострибка непевно смикнула хвостом.

— Мабуть, твоя правда. — Троє цих смугастих котів переплелися, немов галузки ожини, і Вивіркострибка задумалася про те, чи вдасться хоч одному з Тигрозорових синів коли-небудь позбутися батькової зрадницької спадщини. — Просто… Ожинокіготь взагалі не слухає, що я йому кажу! Він ставиться до Шулікокрига значно краще, ніж до мене. Не розумію, чому він вірить його словам більше, ніж моїм.

— Шулікокриг — його брат, — нагадала Листоплеса. Її бурштиновий погляд був теплим і співчутливим. — Ти не думаєш, що краще судити Ожинокігтя за тим, що зараз робить він, аніж за тим, що робив його батько? Чи ти боїшся того, що він може зробити в майбутньому?

— Ти думаєш, я несправедлива? — запитала Вивіркострибка. Під час подорожі до Сонцеспаду, куди їх послав Зореклан, щоби дізнатися про небезпеку, яка загрожує усім Кланам, вона довіряла Ожинокігтеві своє життя. Та відколи побачила, як міцніє його дружба зі зведеним братом Шулікокригом, її довіра до нього розтанула, мов роса.

— Я думаю, що ти марно засмучуєшся, — відповіла Листоплеса.

— Я не засмучуюся. — Вивіркострибка навіть перед власною сестрою не могла визнати, як болісно мучила її думка про те, що вона втратила. — Я непокоюся за Клан, от і все. Якщо Ожинокіготь хоче водитися з Шулікокригом, то мене це не обходить, — прогарчала вона.

Листоплеса поклала кінчик свого хвоста на плече сестрі.

— Не роби вигляд, що тобі байдуже, — нявкнула вона. — Особливо переді мною, — її голос був ніжний, але погляд — серйозний.

— Привіт, Вивіркострибко! — Вона не встигла відповісти, бо до них приєднався Золошуб. Сірий кіт махнув їй хвостом. — Ходи сідай біля мене.

Вивіркострибка підійшла до вояка, помітивши, як його сині очі зблиснули, коли вона до нього доєдналася. Листоплеса пішла за нею і швиденько лизнула їй вухо.

— Намагайся не перейматися, — промурмотіла вона. — Усе буде добре.

Листоплеса дружелюбно кивнула Золошубові, а тоді відійшла і сіла біля Попелюшки під Високим Виступом.

Краєм ока Вивіркострибка помітила, що Ожинокіготь ступив кілька кроків у її напрямку. Непевний вираз його очей змінився на похмурий, коли вона всілася біля Золошуба, й Ожинокіготь різко обернувся й сів поруч із Орлякошубом та Карохвісткою. У Вивіркострибки пробігли мурашки шкірою, та вона не знала, від полегшення чи від розчарування. Тоді заговорив Вогнезір, і руда воячка спрямувала погляд на нього, відчуваючи, як Ожинокігтеві бурштинові очі пропалюють їй хутро.

— Коти Громового Клану, вже минули три світанки від битви з Багнокігтем, — нявкнув провідник. — Біля нашого табору досі лежать два мертвих вояки. Тепер, коли ми вже відпочили, треба повернути їх Тіньовому Кланові.

Вивіркострибка здригнулася. Вона знайшла цю кам’яну лощовину, коли впала в неї — тоді вони разом з чотирма іншими котами вперше оглядали ліс. Вивіркострибці неймовірно пощастило, що та частина скелі, де вона послизнулася, була достатньо низька. Проте під час битви двоє втікачів із Тіньового Клану впали з обриву в його найвищому місці й попереламували шиї на галявині внизу.

— Ти думаєш, Тіньовий Клан їх прийме? — нявкнув Хмарохвіст. — Вони ж допомагали тому зраднику Багнокігтю.

— Не нам визначати вірність іншого Клану своїм воякам, — застеріг Вогнезір. — Багнокіготь не був звичайним зрадником. Навіть коти з інших Кланів вірили, що він був істинним провідником Вітряного Клану.

Хмарохвіст смикнув кінчиком хвоста, вочевидь невдоволений, хоча Вивіркострибка побачила, як кивнув Ожинокіготь, — неначе він подумав про Шулікокрига.

— Загиблі коти були вояками Тіньового Клану, — мовив далі Вогнезір, — і їхні товариші захочуть вшанувати їх перед мандрівкою до Зореклану. Наш патруль мусить віднести тіла до кордону з Тіньовим Кланом.

— Я піду, — запропонував Шипокіготь.

— Дякую, — Вогнезір схилив голову. — Орлякошубе, ти також підеш, і…

Він завагався й замислено обвів поглядом своїх старших вояків. Вивіркострибка зрозуміла, що це завдання може бути небезпечним. Хоч у битві брали участь лише кілька Тіньових котів, та їхній провідник Чорнозір усе одно міг звинуватити Громовий Клан у загибелі своїх вояків і використати це, як привід для нападу.

— Порохошуб та Хмарохвіст, — вирішив Вогнезір. — Віднесіть тіла до кордону і залиште біля сухого дерева, а тоді знайдіть патруль Тіньового Клану і розкажіть їм, що трапилось. Але не шукайте проблем. — Його погляд на мить спинився на Хмарохвостові, так, ніби він боявся, що запальний білий вояк може сказати щось не те. — Якщо Тіньовий Клан налаштований вороже, то чимшвидше забирайтеся звідти.

Шипокіготь підвівся й підкликав решту патруля помахом хвоста. Разом вони рушили до тернового тунелю. Тіла Тіньових вояків лежали просто біля виходу, заховані в густих заростях ожини від лисиць та інших стервоїдів.

Вогнезір перечекав, доки втихне шурхотіння гілок за патрулем, а тоді продовжив:

— Учора Одновус мав піти до Місячного Ставу, щоб отримати свої дев’ять життів та ім’я. Проте його провідництво не буде усталене, якщо його не приймуть усі до одного члени його Клану. Я поведу патруль до Вітряного Клану, щоб це перевірити.

— Але ж це проблема Вітряного Клану! — запротестувала Мишошубка. — Громові вояки вже одного разу заробили собі шрами, допомагаючи Одновусу. Ми ще недостатньо для нього зробили?

Вивіркострибка, хоч у неї ще болів поранений бік, не могла з цим погодитися.

— Якщо ми ризикували життями заради Одновуса, — сказала вона, — то чому б не піти й не переконатися, чи це було того варте?

Мишошубка зиркнула на неї, проте Вогнезір махнув хвостом, аби закінчити сварку, перш ніж вона зайшла задалеко.

Підвелася Попелюшка.

— Хто би не мав вести цей патруль, Вогнезоре, це не будеш ти. Ти звихнув плече в бою, і тобі треба залишатися в таборі, доки воно не загоїться.

Вогнезір настовбурчив хутро на загривку, та враз розслабився і кивнув медикішці.

— Що ж, гаразд, Попелюшко.

— Я поведу патруль, — скочив на лапи Ожинокіготь.

— Дякую, Ожинокігтю, — нявкнув Вогнезір. — Однак вам краще не заходити на територію Вітряного Клану. Ми повинні показати, що поважаємо їхні кордони. Поведи патруль уздовж кордону і глянь, чи не буде десь їхніх котів.

Ожинокіготь кивнув.

— Не хвилюйся, Вогнезоре. Я подбаю, щоб жоден кіт не переступив кордону.

Косариконіг, який сидів біля Золошуба з іншого боку, ніж Вивіркострибка, форкнув.

— Великий начальник, — буркнув він. — Що він про себе думає взагалі? Що він воєвода?

— Ожинокіготь — хороший вояк, — нявкнув Золошуб. — Нема нічого поганого в тому, щоб хотіти стати воєводою.

— Тільки от у Громового Клану вже є воєвода, — нагадав Косариконіг.

— Але Сіросмуга тут нема, — відповів Золошуб. — І рано чи пізно Вогнезорові доведеться вирішувати, скільки ще він готовий на нього чекати.

Вивіркострибка відчула болючий укол жалю. Двоноги впіймали Громового воєводу саме перед тим, як Клан був змушений тікати зі свого старого лісового дому. Вивіркострибка досі пам’ятала той шок, який відчула, побачивши, як Сіросмуга везли геть у гаркітливій закаляній болотом потворі Двоногів. Ніхто не знав його подальшої долі, та все ж Вогнезір відмовлявся вірити, що той загинув, і не призначав нового воєводу.

«Ожинокіготь насправді хоче бути воєводою?» — задумалась Вивіркострибка. І не могла подумки не додати: «точнісінько, як Тигрозір», згадавши, наскільки далеко був готовий зайти кровожерний вояк, щоби вдовольнити свої амбіції.

Вогнезір гукнув її на ім’я, повертаючи назад у лощовину.

— Вивіркострибко, ти можеш піти до Вітряного Клану разом з Ожинокігтем. Золошубе, Дощовусе, ви теж.

Вивіркострибка нагострила вуха; гарна пробіжка лісом допомогла б позбутися цих неспокійних спогадів. Золошуб уже стояв напоготові, високо піднявши хвіст.

— Ходімо! — нявкнула Вивіркострибка та пострибала до Ожинокігтя.

— Ще ні, — твердо відповів Ожинокіготь й окинув її та Золошуба таким поглядом, ніби ніколи їх і не знав. — Я хочу послухати решту віча.

Вивіркострибка невдоволено зиркнула на нього і знову сіла.

— Нам також потрібні мисливські патрулі, — нявкнув Вогнезір. — Піскоштормо, ти зможеш їх організувати?

— Звісно, — Піскошторма підвела погляд зі свого місця під прискалком. — Проте я хочу сказати ще одну річ, перш ніж закінчиться віче. — Вона замовкла, і Вогнезір махнув їй хвостом, щоб говорила далі. — У Громового Клану зараз лише одна новачка. Вона не може впоратися з усіма обов’язками.

Сажошуб, брат Карохвістки, смикнув хвостом.

— Так, мені вже набридло носити мох для підстилок. Це не для вояка робота, — поскаржився він. Хоч минуло ще не так багато часу, відколи його висвятили на вояка, та він вочевидь сподівався, що його новацькі обов’язки закінчаться назавжди, щойно Вогнезір нарече його вояцьким ім’ям.

— Дуже шкода, — Вогнезір глянув на юного вояка; його голос був твердий. — Проте одна новачка не може тягнути все це на собі.

— Білолапка працює без спочину, — додала Мишошубка. — Вона заслуговує на допомогу.

Білолапка, єдина новачка у Клані, втягнула голову і переминалася з лапи на лапу. Вивіркострибка бачила, що вона не очікувала похвали від цієї жилавої карої старійшини, у якої язик був не менш гострий, ніж кігті.

— Я допоможу! — захоплено застрибав Березко. — Я вже дорослий, я можу бути новаком!

— Ні, ще ні, — лагідно сказала йому Папоротехмарка. — Ще повню почекай.

— Боюся, Березку, що твоя мама має рацію, — нявкнув Вогнезір. — Але не хвилюйся, тобі ще прийде час. І роботи для тебе залишиться ще багато. Піскоштормо, ти могла б тим часом розподілити обов’язки, щоб нікому не довелося робити більше, ніж належить?

Руда кішка кивнула.

— Звісно, і я подбаю, щоб у Білолапки залишалося достатньо часу для тренувань із виховником. І ще одне, — додала вона. — Оскільки в нас немає новаків, яких треба тренувати, ми не відточуємо свої вояцькі навики так, як раніше. Якщо буде ще одна битва, у нас можуть бути з цим проблеми.

— Не буде ще одної битви, — нявкнув Косариконіг. — Багнокіготь уже мертвий, то звідки загроза?

— Так, у нас роботи вистачає, — пробурмотів Сажошуб.

— А Багнокіготь — це єдиний кіт, який коли-небудь спричиняв проблеми? — уїдливо спитала Мишошубка, зневажливо смикнувши вусами. — Коли проживеш стільки, скільки я, то побачиш, що завжди є якась загроза.

— Саме так, Мишошубко, — нявкнув Вогнезір. — Чотири Клани знову розходяться, і рано чи пізно ми зрозуміємо, що в нас немає виходу, і треба битися. Нам потрібен хтось відповідальний за те, щоб тримати під контролем наші бойові навики.

Золошуб збирався вже зголоситися, та не встиг нічого сказати, як поперед нього встряв Ожинокіготь:

— Я можу це робити, Вогнезоре.

У Вивіркострибки наїжилося хутро. Такою роботою зазвичай займався воєвода; здавалося, що Ожинокіготь і справді намагається зайняти місце Сіросмуга.

— Від завтра я можу займатися боротьбою з двома-трьома котами, — мовив далі смугань. — Золошубе, почну з тебе і Косариконога.

Золошуб примружив свої блакитні очі.

— Без кігтів?

Ожинокіготь зустрівся з його поглядом.

— Без кігтів, але це все. Ми не кошенята, щоб гратися.

— А Золошуб такого і не говорив! — скочила на лапи Вивіркострибка, настовбурчивши хутро на спині. — Я поборюся з тобою, побачимо, чи тобі здасться, що я граюся!

Ожинокіготь кліпнув.

— Я певен, що Золошуб і сам може за себе постояти, без твоєї помочі, Вивіркострибко. Чому б тобі не дозволити йому говорити самому?

Вивіркострибка проігнорувала те, що Золошуб застережливо торкнувся хвостом її плеча. Руда воячка була надто розлючена й не усвідомлювала, що вчинила сварку посеред віча Клану.

— Ожинокігтю, думаєш, що ти такий великий…

— Досить! — махнув хвостом Вогнезір. Погляд його зелених очей пропалював хутро Вивіркострибки, і та, присоромлена, сіла.

— Я ж казав, що він себе уявив великим начальником, — прошепотів їй на вухо Косариконіг.

— Дякую, Ожинокігтю, — нявкнув Вогнезір. — Подбай, щоб кожен і кожна мали змогу попрактикуватися найближчим часом.

Провідник окинув поглядом котів унизу, неначе обдивлявся кожен шрам, кожен клапоть відірваного хутра, міркуючи, за скільки часу вони знову будуть готові до битви.

Підвелася Ясносерда.

— Тут неподалік є захищена галявина, — біло-руда кішка вказала хвостом напрямок. — Я там вчора полювала. Долівка рівна і поросла мохом, там було б гарне місце для тренувань, як та наша піщана лощовина в лісі.

— Звучить ідеально, — нявкнув Вогнезір. — Покажи мені її після віча. Ожинокігтю, не забудь доповісти, щойно прийдете від Вітряного Клану.

Смугастий вояк коротко кивнув і повернувся до Вивіркострибки.

— Можемо вже йти, якщо ти готова.

Вивіркострибка підскочила на лапи і примружила очі.

— Досить мене дражнити, Ожинокігтю.

— То почни поводитись, як воячка, а не якась мишомізка новачка. Чи ти вважаєш, що Вогнезорові слід було обрати когось іншого, щоб повів цей патруль?

Його голос був холодний, як і його очі. Вивіркострибка відчула, як усередині кольнула образа. Це був не той самий кіт, який мандрував із нею та іншими до Сонцеспаду. Під час тої подорожі він був її найближчим другом, котом, який важив для неї більше за всіх інших, а тепер вона його не впізнавала.

— Вогнезір може обирати, кого схоче, — відповіла Вивіркострибка, випльовуючи кожне слово, ніби пісок. — Зрештою, ти — один зі старших вояків.

— Але ти насправді так не думаєш, — кинув їй у відповідь Ожинокіготь. Його бурштинові очі палали, а вуха були прищулені від злості. — Ти думаєш, що я невірний, бо в мене є родич в іншому Клані. Я бачив, як ти стежила за мною, коли я був із Шулікокригом біля озера.

— І добре, що стежила, — відрубала Вивіркострибка. — Інакше ніхто б не дізнався, що Шулікокриг плів змову, аби стати Вітряним воєводою і потім захопити Річковий Клан. Я чула, що сказав Багнокіготь.

— Багнокіготь брехав! — зашипів Ожинокіготь, розлючено настовбурчивши хутро на карку. — Чому ми маємо вірити цьому зраднику?

— А чому ми маємо вірити Шулікокригові? — Вивіркострибка роздратовано шматувала кігтями ґрунт.

— А чому не маємо? — відрізав Ожинокіготь. — Бо його батьком був Тигрозір? Так він був і моїм батьком!

— Це нечесно, — запротестував Золошуб, ставши опліч Вивіркострибки. — Вивіркострибка не казала…

— Це тебе не стосується! — накинувся Ожинокіготь на сірого кота, вимахуючи хвостом. — Тебе це ніяк не стосується!

Вивіркострибка випустила кігті; вона вже була за волосину від того, аби пошматувати Ожинокігтеву мордяку. Та раптом вона побачила Вогнезора, який виходив із табору разом з Ясносердою, і зрозуміла, як розізлився б її батько, якщо б його вояки почали битися поміж собою. Вона глибоко зарилася кігтями в торф’янистий ґрунт.

— Мене не колише, ким був його батько! — прошипіла вона. — Я не довіряю Шулікокригу, бо він плів змову проти Одновуса. Він зробить усе задля влади. Тільки сліпий їжак цього не бачить.

Ожинокіготь кинув на неї злий погляд.

— Ти так кажеш, але в тебе нема жодних доказів. Шулікокриг — мій брат. І я не збираюся відвертатися від нього, коли він не зробив нічого поганого.

— То й добре! — вигукнула Вивіркострибка. — Він тебе так задурманив, що ти не побачив би правди, навіть якби вона встала та вкусила тебе! Чому б тобі не приєднатися до Річкового Клану, якщо це тебе ощасливить? Тобі очевидно не в голові Громовий Клан — чи я.

Ожинокіготь уже приготувався кинути якусь уїдливу відповідь, коли це Березко перечепився, ганяючись за власним хвостом, і впав прямо до передніх лап смугастого вояка. Очі малого притьмом розширилися, коли він побачив нагороїжених вояка й воячку, які кидали одне на одного розлючені погляди та вимахували хвостами.

— Вибачте! — писнув Березко й дременув до ясел.

Ожинокіготь відступив крок назад, закопиливши губу.

— Ходімо, ми гаємо час. Такими темпами ми й до ночі не дійдемо до Вітряного Клану.

І, не перевіряючи, чи решта патруля йде за ним, він розвернувся й подався до виходу, задерши хвоста.

Вивіркострибка перезирнулася із Золошубом і побачила в його блакитних очах занепокоєння та ніжність. Після Ожинокігтевої ворожості це було, як прохолодна водичка у спекотний день.

— Як ти? — спитав він.

— Нормально, — з натиском відповіла Вивіркострибка, рушивши за Ожинокігтем. Вона зачепила дорогою Дощовуса, який витріщався так, ніби в неї виросли кролячі вуха. — Ходімо, бо ми його так ніколи не доженемо.

Ожинокіготь, не чекаючи на них і не озираючись, пірнув у терновий тунель. Коли він зник поміж тремтливих гілок, Вивіркострибка відчула, як усередині в неї все спорожніло; вона почувалася так, ніби Ожинокіготь навмисне хотів зникнути з її життя. Чи стануть вони коли-небудь знову друзями? Після такої сварки — навряд чи.

Їй просто потрібно було змиритись: те, що між ними колись було — дружба, яка протривала всю їхню довгу подорож, — добігло кінця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Оце вперше від битви проти Багнокігтя Вивіркострибка вийшла за межі табору; вона насолоджувалася тим, як вітерець куйовдить її хутро і як листя хрумтить під лапами. То тут, то там з’являлися перші ознаки новолисту: під деревом прорізалося кілька бліденьких підсніжників, а одна-єдина квітка мати-й-мачухи жовтіла, мов сонячна плямка, на тлі мшаного зеленого стовбура. Вивіркострибка нагадала собі розповісти Листоплесій, де його шукати. Мати-й-мачуха допомагала від задухи.

Коли вони вже досить далеко відійшли від табору, Ожинокіготь зупинився.

— Чому б вам двом не повести перед? — запропонував він, кивнувши Золошубові та Дощовусові. — Перевіримо, наскільки добре ви знаєте нову територію.

— Звісно, — з ентузіазмом погодився Дощовус і побіг наперед.

Однак Золошуб зміряв смугастого вояка холодним поглядом, перш ніж податися крізь орляк слідом за Дощовусом. Вивіркострибка знала чому.

— Навіщо ти це сказав? — роздратовано нявкнула вона до Ожинокігтя, коли вони залишилися самі. — Ти поводишся з ними так, ніби вони твої новаки. Не забувай, що Золошуб старший за тебе.

— А я очолюю цей патруль, — зауважив Ожинокіготь. — Якщо тобі не подобаються мої накази, то можеш повертатися.

Вивіркострибка вже розтулила рота, щоб відповісти щось ущипливе, проте змовчала. Вона не хотіла вв’язуватись у ще одну сварку. Натомість рішуче пройшла повз Ожинокігтя і минула зарості ожини, біжучи за слідом, який лишили Дощовус із Золошубом.

Золошуб, мабуть, почув, як вона зачепила дорогою папороть; він зачекав, доки воячка його наздожене, і трохи сповільнив ходу.

— На деревах уже бруньки бубнявіють, — сказав Золошуб, махнувши хвостом на гілля дуба. — Скоро новолист.

— Не можу дочекатися, — нявкнула Вивіркострибка. — Ніяких тобі льоду і снігу, здобичі повно.

— Так, Клану не завадило б трохи більше свіжини, — погодився Золошуб. — До речі, про свіжину: може, пополюємо? Як думаєш, Ожинокіготь буде не проти?

— А мені не в голові, чи не буде проти Ожинокіготь, — прошипіла Вивіркострибка.

Воячка розтулила щелепи й покуштувала повітря. Спершу їй здалося, що вона вловила слід борсука, і Вивіркострибка замислилась, чи розповідати про це Ожинокігтеві: борсуки — це проблема, особливо якщо їхня територія накладалася на територію Клану. Проте зараз Ожинокіготь був останнім котом у лісі, з яким їй хотілось би говорити, і до того ж він усе одно не слухатиме жодного її слова.

Вона знову покуштувала повітря. Її заполонив запах білки, і коли Вивіркострибка помітила пишнохвосте звірятко, яке заклопотано возилося з горіхом за кілька лисячих хвостів попереду, то витіснила з пам’яті борсука. Перевіривши напрям вітру, воячка стала в мисливську стійку і почала підкрадатися до здобичі. Коли вона вистрибнула, білка кинулась до найближчого дерева, проте Вивіркострибка виявилася спритнішою. Її кігті зімкнулися на білячому плечі, і вона прикінчила її швидким укусом у шию.

Раптом пролунав гучний клич, і Вивіркострибка, обернувшись, побачила дрозда, який злетів з куща орляка. Золошуб розчаровано дивився на птаха.

— Не пощастило! — гукнула Вивіркострибка. — Мабуть, я налякала його, коли напала на білку.

Золошуб похитав головою.

— Ні, я наступив на галузку.

— Не переживай, можемо поділитися моєю здобиччю, — дружньо махнула хвостом Вивіркострибка. — Тут вистачить.

Тільки-но Золошуб присів із нею над свіжиною, як із чагарів з’явився Ожинокіготь.

— Що ви робите? — прогарчав він. — Ми ж ідемо зустрітися з Вітряним Кланом, чи ви забули вже?

Вивіркострибка проковтнула шматок здобичі.

— Ох, Ожинокігтю, охолонь трохи, заради Зореклану. Ми ще від ранку не їли, — і незграбно, не певна, як відреагує Ожинокіготь на її намагання бути дружелюбною, вона відійшла трохи від білки. — Можеш пригощатися, якщо хочеш.

— Ні, дякую, — різко відповів смугань. — Де Дощовус?

— Пішов наперед, — нявкнув Золошуб і махнув хвостом.

Не кажучи більше ні слова, Ожинокіготь подався в тому напрямку, куди вказав сірий кіт. Смугастий вояк пропхнувся крізь високу траву, і за мить його темне хутро зникло за вогкими зеленими вайями.

Вивіркострибка роздратовано зашипіла.

Золошуб легенько поплескав її по вуху кінчиком хвоста.

— Не бери так близько до серця.

— Я й не беру, — буркнула Вивіркострибка, намагаючись переконати себе, що це правда. Вона знову пригадала, наскільки близькими вони з Ожинокігтем були під час їхніх мандрівок, як вони покладалися одне на одного і як потребували одне одного. «Як ми дійшли від того до оцього?» — у відчаї подумала Громова воячка.

Підвівши погляд на Золошуба, вона побачила, що його очі потемніли від занепокоєння. Вивіркострибка знала, що він хотів бути ближчим до неї, стати не тільки товаришем по Клану. Вона відчувала спокусу сказати йому, що почувається так само, проте було ще надто рано, аби вона була певна, що її почуття щирі. Спершу їй потрібно було перегніватися через сварку з Ожинокігтем. «А тим часом у нас є робота, — нетерпляче нагадала собі Вивіркострибка. — Ти ж воячка, а не якась пришелепувата кролиця!»

Вони із Золошубом розправилися з білкою кількома швидкими ковтками і далі рушили до кордону з Вітряним Кланом. Невдовзі вони наздогнали Ожинокігтя та Дощовуса. Ожинокіготь вполював шпака і зголодніло впивався в нього зубами, а Дощовус дожовував мишу. Коли Золошуб із Вивіркострибкою підійшли ближче, сірий вояк підвів на них очі.

— Я думав, ви загубилися, — нявкнув він.

Ожинокіготь доїв свого шпака і підвівся. Не зронивши ні слова, він обернувся й пішов далі. Вивіркострибка перезирнулася із Золошубом, знизала плечима і подалася за смугастим котом.

Згодом ліс порідів, і Вивіркострибка вже чула дзюркотіння води. Патруль вийшов на верхівку звору, який вів до струмка, що протікав по кордону з Вітряним Кланом. Вітерець доносив запах Вітряного Клану, проте котів ніде не було видно.

— Мабуть, ми якраз пропустили патруль, — тихо нявкнув Золошуб. — Ці помітки свіжі.

Це був хороший знак, подумала Вивіркострибка. Якщо Вітряний Клан зумів зорганізуватися, аби патрулювати кордони, то вони, вочевидь, уже оговталися від повстання Багнокігтя. Отже, це означало, що Одновус зможе піти до Місячного Ставу й отримати свої дев’ять життів та провідницьке ім’я від Зореклану?

— Ходімо до скоків[1], — запропонував Ожинокіготь. — Може, ми їх ще доженемо.

Він збіг униз і рушив берегом проти течії, решта патруля не відставала. Скоро дерева зникли зовсім, і перед ними відкрилася широка прилука. Вивіркострибка повернула голову й подивилася на сіру смугу безлистих гілок унизу. В озері під ними віддзеркалювалося бліде блакитне небо, сонце вже майже дійшло до зеніту.

Струмок тут збігав стрімкими порогами, поміж берегами, порослими осокою та рогозою. Вода плюскотіла на порогах, що утворювали стежинку, якою коти могли легко перескочити до прилуки на тому березі, навіть коли струмок був повноводний.

Вітер ударив Вивіркострибці в лице, пригладивши її хутро і змусивши очі засльозитися.

— Не знаю, як Вітряний Клан може це терпіти, — пробурмотіла вона до Золошуба. — Тут ніде ані деревця!

Золошуб коротко засміявся.

— А вони, мабуть, думають, як Громовий Клан може терпіти те, що купа гілок заступає небо.

— Спитаєш, коли дощ піде, — буркнула Вивіркострибка.

Раптом вона краєм ока помітила щось світло-коричневе: то кролик біг краєм схилу. У Вивіркострибки аж лапи засвербіли за ним побігти, але вони вже досить глибоко зайшли на Вітряну територію. За мить з’явився стрункий чорносірий кіт і кинувся за кролем, низько торкаючись животом торфовища. Вивіркострибка закліпала, щоби прочистити змокрілі очі, й упізнала Воронокрила. Він, як і Ожинокіготь, був одним із котів, яких обрав Зореклан для подорожі до Сонцеспаду.

Мисливець і здобич зникли в лощовині. Пролунав пронизливий писк, а тоді швидко обірвався — Вивіркострибка зрозуміла, що Вітряний вояк досягнув свого.

— Мисливський патруль, — нявкнув Дощовус, кивнувши на верхівку пагорба.

Слідом за Воронокрилом з пагорба спускалися ще двоє Вітряних котів, але вже повільніше. Вивіркострибка розпізнала темно-сіре смугасте хутро Павотенога; за ним крокував менший кіт — то був його новак Ласколап. Третьою була Білохвістка. Вітряна воячка доєдналася до побратимів, коли вони зупинилися, побачивши патруль Громового Клану.

Ожинокіготь вигукнув:

— Ми принесли повідомлення від Вогнезора!

Павотеніг із Білохвісткою перезирнулися, а тоді Павотеніг повів Вітряних котів униз зі схилу, і зрештою всі троє опинилися на протилежному березі струмка.

— Яке повідомлення? — запитав Павотеніг.

Вивіркострибка оглянула Вітряного вояка. Він був одним із найлютіших прибічників Багнокігтя, і в нього досі не загоїлися бойові рани: його вухо було розірване, а на одному плечі видніла залисина. Проте Одновус вочевидь вирішив знову довіритися цьому вояку, якщо дозволив йому очолити патруль.

Ожинокіготь кивнув на знак привітання.

— Вогнезір послав нас подивитися, чи все гаразд, — нявкнув він. — Він попросив перевірити, чи Одновус ходив до Місячного Ставу.

— Однозір, — виправила його Білохвістка.

У Вивіркострибки тріпнуло серце. Назвати провідника Клану його звичайним вояцьким ім’ям було справді великою помилкою — так, наче Ожинокіготь не очікував, що той уже отримав ім’я від Зореклану.

— Вибач… Однозір, — Ожинокіготь смикнув вухом, проте його голос залишався спокійним. — Це чудова новина. Будь ласка, передайте йому наші вітання.

Павотеніг примружив очі.

— Чому Вогнезір послав вас? Чи він думає, що Зореклан не подарував би Однозорові дев’ять життів?

Вивіркострибка здивовано розкрила очі. Може, Павотеніг уже забув, що Однозір зараз був би воронячим їдлом, якби не Вогнезір із Громовим Кланом?

Ожинокіготь кліпнув.

— Він просто хотів пересвідчитися.

— Мабуть, Вогнезорові краще зосередитися на Громовому Клані й дозволити Вітряному жити своїм життям, — мовив Павотеніг.

— Однозір не став би провідником, якби не Громовий Клан! — зопалу сказала Вивіркострибка. — Ти знаєш це не гірше за інших, Павотеноже. Ви з Багнокігтем… — вона замовкла, відчувши в роті жмут хутра: Ожинокіготь заткнув її своїм хвостом.

Очі Павотенога палали.

— Я був не єдиним, хто вірив, що Багнокіготь — наш істинний провідник, — гаркнув він. — Проте коли Зореклан убив його, поваливши на нього дерево, і подарував Однозорові дев’ять життів та ім’я, я зрозумів, що помилявся.

— Якщо Однозір довіряє йому — то в нього в голові бджоли завелися! — відхилившись, пробурмотіла Вивіркострибка на вухо Золошубові. — На місці Однозора я б остерігалася.

На своє полегшення, вона помітила Воронокрила, який з’явився понад лощовиною, несучи в зубах кроля. Хоч Вітряний вояк був колючий, як терновий кущ, він усе одно не поводився зі своїми старими друзями так холодно і з такою недовірою, як Павотеніг.

— Привіт, Воронокриле, — нявкнула вона. — Гарний улов!

На її здивування, темний вояк коротко їй кивнув і відвів погляд, не кажучи ані слова. Він зчепив зубами здобич, а його ніздрі надималися.

— Якщо це все, — нявкнув Павотеніг, — то можете всі йти додому.

— Не вказуй, що нам робити на нашій власній території! — форкнула Вивіркострибка.

— Облиш, — застережливо прогарчав Ожинокіготь. Вивіркострибка знала, що він мав рацію — зараз не час для бійки, як би вороже не поводилися Вітряні коти.

Павотеніг та решта Вітряних вояків тихо стежили зі свого боку струмка, як Ожинокіготь розвернувся й повів Громовий патруль назад до табору. Вивіркострибка відчувала, як погляди Вітряних котів пробираються їй під хутро всю дорогу з пагорба, і коли вона обернулася вже на краю лісу, вони досі сиділи на місці. Вона побігла вперед, не зупиняючись, аж доки між нею та Вітряним Кланом не прослалися густі ожинові зарості.

— Слава Зореклану! — Вивіркострибка загальмувала аж на галявині й обтрусилася, ніби щойно вийшла з крижаної води. — Не знаю, що на них найшло.

— Я теж, — погодився Дощовус.

— Я думав, що це очевидно, — нявкнув Ожинокіготь. — Вітряний Клан більше не хоче бути спільниками з Громовим Кланом. Тепер усе інакше.

— І це після всього, що ми для них зробили! — роздратування і нерви Вивіркострибки перейшли у злість; вона не могла повірити, що Ожинокіготь отак без запитань приймає цю нову ворожість Вітряного Клану. — Я була за один вус від того, щоб розшматувати Павотеногові вуха просто там.

— Добре, що ти так не вчинила, — сухо відповів Ожинокіготь. — У Громовому Клані багато хто вважає, що Вогнезорові не слід втручатися у справи іншого Клану.

— Лайно мишаче! То ти думаєш, що Вогнезір мав просто сидіти й дозволити Багнокігтеві захопити владу? — Вивіркострибка підскочила вперед, та не встигла дістатися Ожинокігтя, бо між ними встряв Золошуб.

— Не треба цього, — нявкнув він. — Напевно, Вітряний Клан хоче показати, що вони тепер знову сильні, бо в них є новий провідник. Дай їм час. Вони заспокояться.

Вивіркострибка підозрювала, що Золошуб має рацію, проте це не означало, що вона збирається попустити Ожинокігтеві закиди проти її батька. Вона змусила хутро на своєму карку влягтися, але її досі трусило від злості, коли коти рушили далі до Громового табору.

— Вогнезір завжди хотітиме допомогти Однозорові, — звернулася вона до Ожинокігтевої потилиці, коли він прослизнув поперед неї крізь кущ папороті. — Вони дружать давно.

— Можливо, проте Однозір очевидно більше не потребує його допомоги, — нявкнув Ожинокіготь, не озираючись. Впевненість його інтонації знову рознервувала Вивіркострибку. — Для Кланів природно ворогувати. Ми вчинили правильно, допомігши Вітряному Кланові, коли вони були в біді, проте ми не можемо вічно про них дбати.

— Дурний клубок хутра! — прогарчала Вивіркострибка, але досить тихо, щоб Ожинокіготь її не почув. Її дуже злило те, що Клани розділялися, мов струмки, по своїх нових землях; що сталося із їхньою близькістю під час подорожі з лісу, коли всі коти намагалися допомагати одне одному, не гаючи часу на згадування, хто з якого Клану? Їй здавалося, що ще надто рано зрікатися цього й дозволяти ворожнечі між Кланами взяти гору. Як вони збираються виживати в цьому новому незнайомому місці, якщо не зможуть покладатися одне на одного?

— А якщо Громовому Клану буде потрібна допомога Вітряного? — зловісно нявкнув Дощовус, ніби прочитавши думки Вивіркострибки. — Ви про це думали?

Ожинокіготь повів патруль додому іншою дорогою; вони ще пополювали, щоби принести до Клану свіжину. Зупинившись біля дуба, Вивіркострибка знову вловила запах борсука. Цього разу він був міцніший і свіжий — тварина проходила тут зовсім недавно.

— Ожинокігтю, ти теж це відчуваєш?

Смугастий вояк підійшов до неї з білкою в зубах. Він поклав здобич на землю й облизався, а тоді втягнув повітря. Враз у його бурштинових очах спалахнула тривога.

— Борсук! І недалеко.

У Вивіркострибки наїжилося хутро. Борсук на їхній території — це останнє, чого вони хотіли. Шулікокриг уже встиг вигнати одного з Річкової території, а Громовому Клану вочевидь увесь цей час щастило не натрапляти на борсука.

— Треба буде щось із цим зробити, — нявкнула вона.

Ожинокіготь кивнув. За нагоди борсук міг поласувати юним кошеням. Зазвичай борсуки не полювали на дорослих котів, проте це не означало, що вояки були в безпеці, зустрівшись з ними. Борсук міг убити просто від люті, притиснувши свою здобич до землі, шматуючи її зубами й не відпускаючи, доки та не помре.

Вивіркострибка нагадала собі, що не всі борсуки були такими лютими. Перша подорож з лісу привела її до Півночі — мудрої борсучихи, яка жила біля Сонцеспаду. Північ попередила їх, що Двоноги зруйнують ліс, і сказала, що Клани мусять піти геть. Проте Північ була особливою, решта ж її побратимів могли стати кровожерними вбивцями, якщо були в поганому настрої.

— Якісь проблеми? — до Вивіркострибки та Ожинокігтя приєднався Золошуб; його слова було важко розібрати, бо він тримав у зубах кілька мишей, які звисали на хвостах.

Ожинокіготь підкликав хвостом Дощовуса, який щойно впіймав дрозда. Юний вояк потрюхикав до них із задоволеним виразом на обличчі та пір’їнкою на носі.

— Тут був борсук — може, не один, — нявкнув Ожинокіготь. — Ми не можемо вертатися до табору, не перевіривши.

— Тобто треба піти за слідом? — схвильовано нявкнув Дощовус. — Ти впевнений?

— Треба глянути, чи він вийшов з нашої території. Вивіркострибко, можеш сказати, у якому напрямку він пішов?

Вивіркострибка пройшлася за слідом, який борсук лишив у траві.

— Туди, — вказала вона хвостом.

Ожинокіготь підійшов і принюхався.

— Усі тихо. Я не хочу, щоб вони дізналися, що ми тут, доки ми не побачимо, скільки їх є, і не вирішимо, що найкраще зробити. Нам пощастило, що вітер дме у потрібному напрямку, так що він не віднесе наш запах до борсуків.

Коти заховали здобич попід корінням дуба, нагорнувши землю на кагат, щоби пізніше підібрати. Тоді з Ожинокігтем на чолі вони рушили за борсуком.

Слід завів їх углиб лісу, у бік кордону з Тіньовим Кланом. То тут, то там видніли перепорпані купки землі, так, ніби борсук шукав собі поживу. Вивіркострибка захвилювалася за свою подругу Вохрошубку та решту Тіньового Клану; якщо вони не змогли вистежити борсука на своїй території, то комусь треба попередити Чорнозора.

Запах посилювався і невдовзі перетворився на нестерпний сморід, який поглинув усі інші аромати лісу. Вивіркострибка відчувала, як її хутро здиблюється на хребті. Видавалося, що Тіньовий Клан, зрештою, таки був у безпеці — борсук досі блукав десь неподалік.

Раптом Ожинокіготь спинився в тіні від кругляка і задер хвоста, наказуючи іншим залишатися на місці. Він тихо підкрався трохи вгору на камінь, аж доки йому не вдалося визирнути згори і подивитися на той бік.

Він притьмом заховав голову назад. Вивіркострибка підкралася ближче і виглянула з іншого боку кругляка.

Земля на тому боці була пласка й ріниста, а трохи далі лежали розсипи гладкого сірого каміння. Між двома прискалками зяяла діра, оточена купками свіжовиритої землі. Вивіркострибка мало не чхнула, коли до неї дійшов різкий запах вогкого ґрунту, змішаний зі смородом борсука та лисиці. «Мабуть, борсук вирішив оселитися у старій лисячій норі», — подумала вона.

Перед дірою гардували троє борсученят, видаючи пискляві звуки, так, наче їм не подобалося ходити в лісі при денному світлі. Вивіркострибка витріщилася на них, наїживши хутро, а тоді зісковзнула вниз, назад до Золошуба та Дощовуса, які стояли під каменем.

— Там ціле сімейство! — прошипіла вона. — Святий Зореклане, вони ж через кілька сезонів розплодяться на цілу нашу територію!

Золошуб видавався спантеличеним.

— Борсуки зазвичай не мандрують із дитинчатами.

— Може, їх вигнали з їхнього старого дому, — припустив Дощовус.

Ожинокіготь спустився з кругляка і присів біля них.

— Ми нічого не можемо вдіяти, доки не дізнаємося, скільки там дорослих, — нявкнув він. — Залишімося тут і попантруймо. Не робіть нічого, доки я не скажу, добре?

Усі троє кивнули, хоча Вивіркострибку шалено бісила інтонація, з якою Ожинокіготь роздавав накази направо й наліво, ніби вони були якісь недорослі новаки.

— Борсуки зазвичай виходять уночі, — продовжив Ожинокіготь. — Якщо вони зараз у кублі, то ми мало що можемо вдіяти. Усередину туди ніхто не піде, — він зупинив свій бурштиновий погляд на Вивіркострибці.

— Я ж не дурна! — прошипіла вона.

— А я цього й не казав, — відрубав Ожинокіготь. — Але бувають випадки, коли ти робиш дурні речі.

Золошуб набрав повітря, ніби збирався виступити на її захист, проте вона смикнула перед ним хвостом, щоб промовчав.

— Чесно, воно того не варте, — пробурмотіла вона.

— Якщо ми побачимо, що з дитинчатами є всього одна доросла борсучиха, то нападемо, — нявкнув Ожинокіготь. — Ми не можемо дозволити їм оселитися на нашій території. Ми вчотирьох мали би впоратися з одною борсучихою. Шулікокриг же зміг це зробити на їхній території. Може, це навіть та сама борсучиха.

Від згадки про Ожинокігтевого зведеного брата у Вивіркострибки знову почало ставати дибки хутро. Мало того, що Ожинокіготь відмовлявся визнавати Шулікокрига неблагонадійним, так він ще й виставляв його, як взірець хоробрості та бойових навичок.

— Ми могли б вигнати їх на територію Тіньового Клану, — зауважила вона.

— Тоді з цим доведеться давати раду Тіньовому Кланові, — погляд Ожинокігтя був напружений, а голос — холодний. — Ми мусимо передовсім думати про свій Клан.

— А якщо там не тільки одна борсучиха? — запитав Золошуб. — Знайдіть якийсь сховок, звідки буде видно вхід до нори.

Вивіркострибка повернулася до своєї точки спостереження у кущі папороті. Борсученята досі товклися біля купи ґрунту. Сонце підбивалося вище, і Вивіркострибка була б задрімала, якби в неї в животі не буркотіло від голоду. Здавалося, що минула ціла вічність, відколи вони з Золошубом поснідали тою білкою, і воячка сумовито думала про кагат свіжини, яку вони залишили під дубом.

Вона широко позіхнула, але притьмом стулила щелепи, коли її рот наповнив ще сильніший сморід борсука. Чагарі на протилежному боці галявини затрусилися, а тоді розступилися, і з них вийшла масивна широкоплеча постать із довгою мордою та білою смугою на голові. Борсучиха виплюнула на землю пригорщу жуків, і дитинчата почали поїдати їх, радісно повискуючи.

Ожинокіготь застрибнув на кругляк і видав бойовий клич. Борсучиха різко підвела голову і загарчала, показавши два ряди гострих жовтих зубів.

Ожинокіготь знову закричав:

— В атаку!

Він зістрибнув з каменя і приземлився поміж борсученят, які кинулися врозтіч, перелякано запищавши. Вони збилися докупи біля входу до нори, витріщаючись на вояка наляканими очима.

Золошуб вибіг зі свого сховку трохи далі біля галявини, а за ним одразу й Дощовус. Вивіркострибка кинулася вперед і стала біля Ожинокігтя.

— Забирайтеся! — зашипіла вона на борсуків, хоч і знала, що вони її не розуміють. — Це наша територія!

Ожинокіготь кинувся на борсучиху обома передніми лапами. Вона подалася назад, захищаючись своїми масивними кігтями, проте Ожинокіготь устиг пригнутися.

Вивіркострибка підбігла до борсучихи і вчепилася пазурами їй у бік. Із ран зацебеніла кров, і тварина люто затрясла лапою, щоб відірвати жмут чорного хутра. Вивіркострибка ухилилася від кігтів борсучихи, тоді подалася назад, а з іншого боку на тварину напав Золошуб. Борсучиха завертіла головою, ніби не могла вирішити, кого з прудконогих котів атакувати спершу.

«Це легко! — подумала Вивіркострибка. — Вона надто повільна і вайлувата!»

Воячка завищала, коли масивна біла лапа гупнула за мишачий хвіст від її стегна. Якби вона втрапила по ній, то переламала би хребет. Кішка обтрусилася від переляку і, перечепившись, покотилася суцільним клубком із лап і хвоста. Їй хотілося бігти чимдуж до табору, але вона знала, що тепер їм уже не можна відступати. Не можна дозволити цій лютій звірюці оселитися на їхній території, інакше ніхто з них не буде в безпеці — від найменших кошенят до найсильніших вояків.

Вивіркострибка зіп’ялася на лапи й побачила, як Ожинокіготь проїхався кігтями по плечу борсучихи. Він стрибонув і спробував вчепитися зубами їй у горло, проте борсучиха струсила його з себе. Смугастий кіт зробив дугу в повітрі, гупнувся об землю й застиг.

Вивіркострибка кинулася до нього; від страху в неї щось занило всередині. Та коли вона добігла, Ожинокіготь потрусив головою, ніби щойно вийшов з глибокої води, а тоді звівся на лапи.

— Я живий, — крекнув він.

Вивіркострибка розвернулася до борсучихи. Спираючись на задні лапи, кішка шматувала ніс ворога кігтями, а іншою передньою лапою намагалася дотягнутися до дрібних блискучих очиць. Золошуб молотив борсучиху ззаду, вигнувшись так, щоб Ожинокіготь зміг вкусити її за задню лапу. Дощовус вчепився передніми лапами у жорстке хутро борсучихи, а зубами прокушував її вухо.

Борсучисі цього всього вже було задосить. Струсивши з себе Ожинокігтя та Дощовуса, вона розлючено й переможено загарчала та кинулась геть. Дошкутильгавши до лисячої нори, вона почала носом тикати своїх дитинчат, щоб ті повставали, і швидко повела їх геть з галявини.

— І не повертайтесь! — заволав Золошуб.

Борсучиха його слів би не зрозуміла, проте зміст їх був цілком очевидний. Усі четверо котів стояли пліч-о-пліч, доки рявкіт борсучихи та пискляві крики її дитинчат не затихли між дерев.

— Чудово впоралися, друзі, — засапано сказав Ожинокіготь. — Сподіваюся, що ми їх більше не побачимо.

— І що вони тут були єдині, — додав Золошуб.

Ожинокіготь кивнув.

— Треба засипати нору й пантрувати, щоб вони не повернулися.

— Що? Вже? — запротестувала Вивіркострибка. — Я так втомилася, і я така голодна!

— Ні, не вже. Ми повернемося до табору та скажемо кільком іншим воякам розібратися з норою. А потім за нею пильнуватимуть звичайні патрулі.

— Слава Зореклану! — зітхнула Вивіркострибка. — То ходімо заберемо нашу здобич.

Четверо котів пошкутильгали через ліс. Вивіркострибка відчувала, як пекли нові рани поверх старих, ще від битви проти Багнокігтя.

— Такими темпами я скоро вся облізу, — буркнула вона.

Золошуб підійшов до неї й лагідно лизнув шрам на її плечі.

— Ти чудово билася, — промурмотів він.

— Ти теж, — Вивіркострибка бачила, який він був побитий, з рани на задній лапі в нього струменіла кров, і бракувало шматка хутра. Вона торкнулася носом його вуха. — Закладаюся, що та борсучиха вже пошкодувала, що зайшла на нашу територію!

Вивіркострибка уявила велетенську тварину, яка проламувалася крізь чагарі зі своїми вайлуватими дитинчатами. На якусь мить воячка відчула їхній страх, і їй стало їх шкода. Вона знала, як це — втратити свій дім і бути змушеною йти далеко-далеко, щоби знайти новий.

«Сподіваюся, вона знайде якесь безпечне місце для своїх малих, — подумала Вивіркострибка. — Але подалі від Громового Клану».

¹ Скоки, або пороги, — кам’яні виступи на річці, якими коти переходять на інший берег.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

— Листоплесо! Листоплесо, що з тобою? Я вже тебе втретє кличу.

Юна медикішка підстрибнула.

— Вибач, Попелюшко.

Сіра кішка нахилила голову, щоб обнюхати насіння, яке Листоплеса загортала в листя.

— Що тут у тебе?

— Макові зернята.

Попелюшка зітхнула.

— Ні, зовсім ні. Це насіння кропиви. Чесно, Листоплесо, що з тобою сьогодні?

Листоплеса втупила погляд у листок. Попелюшка попросила її набрати трохи макових зернят для Вогнезора, щоби полегшити його біль від звихненого плеча. Вона навіть не помітила, як узяла не те зілля зі сховку в кублі Попелюшки, однак зелене колюче насіння на листочку перед нею було, без сумніву, кропив’яне. Воно допомогло би Вогнезорові, якби він з’їв щось отруйне, проте ніяк не зарадило б з його плечем.

— Вибач, будь ласка, Попелюшко.

— Та що вже. Сьогодні вранці я впіймала тебе на тому, що ти намагалася намастити кліща Мишошубки маззю з деревію замість мишачої жовчі, — Попелюшка заговорила лагідніше. — Листоплесо, усе гаразд? Ти не поранилась, коли за тобою бігли ті коти з Тіньового Клану?

Листоплеса похитала головою.

— Ні… ні, усе гаразд.

Подумки вона повернулась до ночі битви, коли двоє Тіньових вояків гналися за нею в чагарях на вершині звору і розбились на смерть, упавши зі скелі. Листоплеса мало не зірвалася разом з ними, вона вже ледь-ледь трималася за скелю й намагалася підтягнутися вгору. Вона досі відчувала ту міцну хватку на загривку, завдяки якій опинилася в безпеці, досі бачила пильний погляд свого Вітряного рятівника, коли він зізнався їй у коханні. Воронокрил! У неї пробігли мурашки.

— Листоплесо, ти знову це робиш!

Листоплеса потрусила головою, щоб зібратися з думками, і понесла листок назад до кубла Попелюшки. Вона повернула насіння кропиви в розколину в камені й витягнула макові зернята.

— Якщо щось трапилося, то краще тобі зі мною про це поговорити, — нявкнула Попелюшка, дивлячись, як виходить її учениця. — У нас зараз стільки роботи, скільки не було, навіть коли ми тільки прийшли сюди, ми мусимо лікувати котів після битви. Листоплесо, ти мені потрібна. Ти тепер не просто новачка — ти мусиш сама виконувати обов’язки медикішки.

— Я знаю. Вибач. Але все добре, чесно.

Звісно, все добре — і навіть краще, адже Воронокрил її кохав! Листоплеса загорнула потрібні зернята в буковий листочок і понесла згорток до Вогнезора. Вона кивнула своїй виховниці, просовуючись крізь завісу з ожини, яка затуляла вхід на терен. Якась частина її палко хотіла розповісти про все Попелюшці, проте Листоплеса знала, що ніколи й нікому не зможе зізнатися про свої почуття до Воронокрила. Медикішкам не можна закохуватися.

Попелюшка підозрювала про якийсь зв’язок між Листоплесою та Вітряним вояком ще до того, як Клани розселилися на свої нові території. Та це було ще, перш ніж Воронокрил зізнався Листоплесій у коханні і перш ніж Листоплеса визнала свої почуття перед самою собою. Тепер приховувати почуття від мудрої медикішки буде ще важче.

Вона полізла вгору камінням, яке вело до Високого Виступу біля Вогнезорового кубла. Глянувши вниз на галявину, Листоплеса побачила Порохошуба, який заходив до ясел, щоби провідати Папоротехмарку з Березком; патруль, що відносив тіла до Тіньового Клану вочевидь повернувся безпечно.

Листоплеса поклала свій згорток на виступ перед кублом.

— Вогнезоре! — гукнула вона.

— Заходь!

Юна медикішка протиснулася крізь вузьку розколину, яка зрештою розширилася в печеру, тьмяно освітлену крізь єдину шпарку — вхід. Вогнезір розтягнувся на ложі з папороті й моху в дальньому кутку печери. Біля нього сидів Шипокіготь. Провідник кивнув Листоплесій і повернувся до золотисто-брунатного вояка.

— То з Тіньовим Кланом не виникло проблем?

Шипокіготь похитав головою.

— Ми зустріли Бурошубку, вона вела прикордонний патруль і покликала Чорнозора. Він сказав, буцім нічого не знав про те, що ці вояки підтримували Багнокігтя.

Вогнезір знизав плечима і скривився від болю.

— Може, це й правда.

— Тоді його вояки забрали тіла для поховання, — сказав наостанок Шипокіготь, — а ми пішли додому.

— Ви молодці, Шипокігтю. Нам не потрібні проблеми з Тіньовим Кланом, — Вогнезір замовк на мить, а тоді додав: — І краще нам добре подумати, що ми говоритемо на наступному Зборищі. Не треба давати Чорнозорові жодних приводів для звинувачень. Передай це решті Клану, добре?

— Звісно, Вогнезоре, — Шипокіготь підвівся і, махнувши на прощання хвостом, вийшов.

Листоплеса перейшла печеру і поклала згорток із маковими зернятами.

— Тобі це передала Попелюшка.

Вогнезір нахилився і злизав зернята одним махом.

— Дякую, Листоплесо. Це навчить мене не битися з двома вояками одночасно!

— Тобі варто поспати, — нявкнула Листоплеса.

Раптом вона почула, як на галявині під виступом почали збиратися коти, і Вивіркострибка гукнула:

— Вогнезоре!

Провідник глянув на Листоплесу, а в його очах заграли веселі вогники.

— От я й поспав. Мабуть, патруль Ожинокігтя повернувся від Вітряного Клану.

Він підвівся й пошкутильгав до виходу. Листоплеса подалася за ним. Нею, немов дзюркотливий потічок, струменіла енергія. Вона хотіла збігти з прискалка і засипати Вивіркострибку запитаннями. Чи зустрічав їхній патруль Воронокрила? Що він казав? Чи був він поранений у битві? Чи згадував про неї?..

Листоплеса різко спинилася перед виходом із батькового кубла. Якщо вона поставить хоч одне із цих запитань, Вивіркострибка захоче знати, чому це вона так цікавиться юним Вітряним вояком. І навіть сестра її не зрозуміє, якщо дізнається, що Листоплеса порушила правильник медикішки й закохалася.

Ожинокіготь і решта патруля чекали на галявині, а навколо них усе збиралися коти Клану, щоб послухати новини. Листоплеса зістрибнула з каміння й спантеличено спинилася, відчувши потужний струмінь енергії від сестри. Вивіркострибка тепер була ще більш роз’ятрена, ніж після сварки з Ожинокігтем, і від цього в Листоплесої хутро настовбурчилося від суміші хвилювання, страху та співчуття.

Медикішка прослизнула між Порохошубом і Мишошубкою до Вивіркострибки.

— Що таке? — промурмотіла вона на вухо сестрі. — Що сталося?

Вивіркострибка переминала перед собою землю кігтями.

— Вітряний Клан так із нами поводився, ніби ми їхні закляті вороги! — прошипіла вона.

Листоплеса повернулася послухати Ожинокігтя, який доповідав Вогнезорові.

— Павотеніг мав такий вигляд, ніби хотів нам хутро повидирати, — нявкнув смугастий вояк. — Ніхто б не повірив, що ми були тими самими котами, які допомогли Вітряному Клану відбити атаку Багнокігтя кілька ночей тому.

— Але ви з’ясували про Однозора? — запитав Вогнезір. — Він же тепер Однозір?

— О так, він отримав свої дев’ять життів, проте його Клан, здається, більше не думає, що ми союзники.

— Я ж тобі казав, — устряв Золошуб. — Вони мусять показати, що вже досить сильні й можуть самі впоратися.

Ожинокіготь похитав головою.

— Я думаю, що справа не тільки в цьому.

— Ти справді не знаєш, у чому проблема? — нявкнув Порохошуб, підійшовши ближче до свого провідника. — Та ну, Ожинокігтю. Ти зараз точно не найулюбленіший кіт у Вітряному Клані — це після того, як Шулікокриг врятував тобі життя наприкінці битви. Однозір, мабуть, думає, що ви з Шулікокригом увесь цей час були заодно.

— Лайно мишаче! — форкнув Ожинокіготь. — Однозір пробачив усіх котів, які повстали проти нього, і Шулікокрига теж. А всі знають, що я бився на боці Вітряного Клану. Однозір не може мати на мене зуб.

Листоплеса глянула на Вивіркострибку. Колись її сестра вже вискочила б на захист Ожинокігтя, та зараз вона просто дивилася на нього примруженими очима.

Вогнезір перевів погляд із Ожинокігтя на Порохошуба і назад.

— Сподіваюся, що рацію має Золошуб, — зрештою нявкнув він, — і це просто ознака того, що Вітряний Клан намагається довести свою силу. Проте я не думаю, що словам Павотенога можна довіряти. Доведеться мені самому навідатися до Вітряного Клану, коли плече трохи загоїться.

Листоплеса стурбовано перезирнулася з сестрою.

— Краще йому почекати до Зборища, — тихо нявкнула вона. — Він зможе поговорити з Однозором там.

— Спробуй це йому сказати, — буркнула Вивіркострибка.

Листоплеса знала, що не могла цього зробити. Вогнезорова дружба з Однозором була настільки давня, що ніхто з котів, навіть ті, хто виріс із Вогнезором, не посміли б йому сказати, що він не може піти провідати давнього друга. Листоплеса почула, як Мишошубка пробурмотіла:

— Ви коли-небудь чули ще більш мишомізку ідею? Та молочне кошеня побачило б, що Вітряний Клан хоче, аби їм дали спокій.

Вогнезір уже зібрався повертатися до свого кубла, коли його спинив Ожинокіготь.

— Зачекай, ми ще не розповіли тобі про борсучиху.

— Яку борсучиху? — Вогнезір повернувся, а його зелені очі спалахнули тривогою. — На нашій території?

— Уже ні, — відповів Ожинокіготь, а тоді описав, як їхній патруль знайшов борсучиху за запахом.

— Вона вирила собі кубло у старій лисячій норі, — додав Дощовус. — І їх було четверо. Троє дитинчат і їхня мама.

— Борсученята були ще надто малі, щоб битися, — нявкнув Золошуб. — Але з мамою ми трохи повозилися, — він повернувся, щоб зализати рану на спині.

Вивіркострибка мовчала, доки Ожинокіготь далі розповідав про те, як вони вигнали борсуків. Листоплеса вловила у сестри змішані почуття страху і жалю. Вона все розуміла. Громовий Клан також був змушений тікати зі свого дому. «Але зараз це наша територія, — нагадала вона собі. — Ми не можемо ділити її з борсуками, особливо з чотирма».

Вогнезір оглянув свій Клан.

— Порохошубе, поведи, будь ласка, патруль на те місце і засипте нору. Залиште на чатах одного вояка — на випадок, якщо борсучиха повернеться.

Порохошуб підкликав Дощовуса, який міг провести їх до тої нори, і ще взяв із собою Ясносерду та Хмарохвоста.

Вогнезір дивився їм услід.

— Надалі кожному патрулю доведеться пильнувати, чи немає ніде борсуків, — попередив він. — Це сімейство може повернутися, або ще хтось може спробувати тут оселитися. Якщо одна борсучиха намагається знайти собі новий дім, то можуть прийти й інші. — І похмуро додав: — Ми мусимо чітко показати, що їм тут не раді.

* * *

Місячне сяйво мерехтіло на струмочку, і теплі аромати новолисту вже обвіювали хутро Листоплесої, яка стояла й зазирала на територію Вітряного Клану. Раптом уздовж берега пробігла струнка темна постать — Воронокрил. Він застрибнув у потік, розкидавши срібні бризки лапами. Вода дісталася до його живота; за мить Воронокрил уже вийшов на іншому березі біля Листоплесої. Його запах огорнув її з голови до лап.

— Воронокриле… — промурмотіла вона.

— Що?

Листоплеса розплющила очі й побачила Попелюшку, яка висунула голову зі свого кубла.

— Ти щось казала? — нявкнула медикішка.

Листоплеса вискочила зі свого гнізда й обтрусилася від шматочків моху, які поналипали на її хутро.

— Ні, Попелюшко, — останнє, чого вона хотіла, — це щоб виховниця питала, що їй наснилося. — Тобі треба якось допомогти?

— Я тільки передивлялася наші запаси трав, — нявкнула Попелюшка. — Деяких уже стає замало, і…

— Я піду назбираю, — запропонувала Листоплеса. — Уже майже новолист, тож щось мало б повилазити. Вивіркострибка казала, що вона бачила десь мати-й-мачуху.

— Добре, — нявкнула Попелюшка. — Ще згодилися б нагідки або хвощ. Після битви ми використали майже всі припаси. Та й узагалі — бери все, що побачиш.

— Гаразд, Попелюшко, — у Листоплесої вже лапи свербіли чимшвидше вибратися з табору, щоби побути наодинці з думками. Вона махнула хвостом на прощання і попрямувала через галявину та крізь терновий тунель.

Верхівки дерев ще губилися в передсвітанковій імлі, а зимна росяна трава терлася об живіт Листоплесої, та вона ніби зовсім не помічала холоду. У неї аж лапи горіли від хвилювання, і вона бігла все швидше й швидше, аж доки вітром не помчала поміж деревами. Дзюрчання води змусило її зупинитися. Листоплеса збагнула, що лапи привели її до струмка, по якому проходив кордон із Вітряним Кланом, неподалік від озера. Це місце було напрочуд знайоме. Вона стояла там у своєму сні, коли до неї прийшов Воронокрил.

Берег був тихий і порожній, тільки дерева відкидали довгі тіні на воду. Листоплеса стояла нерухомо, поглядом впиваючись у чагарі на дальньому краю потоку. Вона сподівалася і водночас жахалася того, що могла побачити. Вітряний патруль поставився б до неї вороже, якби помітив її так близько до кордону, проте якби з’явився Воронокрил… Однак їй не слід було сподіватися на зустріч із ним. Вона медикішка, а медикішкам не можна закохуватися.

Листоплеса покуштувала повітря і почула помітки власного Клану та Вітряного — на протилежному боці, проте серед них не було запаху, від якого її кидало в жар. Вона відчула укол розчарування і зрозуміла, що якась частина її таки чекала на Воронокрила.

— Дурна ти купа хутра, — буркнула вона. — Це був лише сон.

Раптом Листоплеса завмерла, почувши голоси нижче за течією; за мить до неї долинув запах Громового Клану. Вона не хотіла зустріти патруль так далеко від табору. Вони могли б спитати, що вона тут робить, а Листоплеса була занадто збентежена, щоб відповісти нормально. Вона роззирнулася. Єдиним поближнім сховком був кущ гостролиста, який застелив землю гіллям. Листоплеса прослизнула попід ним тієї самої миті, як Громовий патруль вийшов на відкрите.

Виглядаючи з-поміж колючого листя, Листоплеса побачила, що патруль очолював Орлякошуб. Він пройшов повз кущ, ведучи за собою Сажошуба та Білолапку, а тоді спинився й запитав свою новачку, які вона чує запахи. Листоплеса завмерла.

— Вітряні коти, — відповіла Білолапка за мить. — І Громові коти, звісно, і ще, здається, тут раніше проходила лисиця — можливо, вчора. Але борсуків не чути.

— Молодчина, — нявкнув Орлякошуб. — Такими темпами ти вже скоро станеш справжньою воячкою.

Білолапка настовбурчила хвоста від гордості й закрокувала далі вгору за виховником та Сажошубом. Листоплеса розслабилася; новачка не виділила її з-поміж інших Громових запахів. Коли патруль зник, вона почала висовуватися зі свого сховку, проте одразу ж відчула ще один, напрочуд знайомий запах.

— Листоплесо, що ти там робиш?

Медикішка виборсалася-таки з-під гостролиста й обернулася: на неї зацікавлено дивилася її подруга Карохвістка.

— Шукаю ягоди, — промимрила Листоплеса.

— Ягоди гостролиста? — Карохвістка здивовано округлила свої бурштинові очі. — Я думала, вони отруйні.

— Так, правда. Я… ем… я шукала інші ягоди.

Карохвістка закрутила хвоста, проте, на Листоплесчине полегшення, більше нічого не питала. Її очі сяяли, хоч вона й видавалася стомленою.

— Я думаю, що мушу тобі дещо сказати, — нявкнула воячка.

Листоплеса з жахом глянула на подругу. Невже вона здогадалася про Воронокрила?

— Тут є хороші трави, — почала медикішка, намагаючись не видавати своєї паніки. Вона намагалася переконати Карохвістку, що прийшла сюди у медикотячих справах, а не з якоїсь іншої причини. — Я завжди приходжу сюди, коли…

— Листоплесо, про що ти нявкаєш? У мене будуть кошенята!

Листоплеса побачила у виразі Карохвістки гордість, захват й іскорку страху. «Мишомізка! — лаяла вона себе подумки. — І ти ще називаєшся медикішкою?»

У неї з грудей вирвалося щасливе муркотіння.

— Вони від Орлякошуба?

Плямиста кішка і рудий вояк були нерозлучними, відколи прийшли на нові землі.

Карохвістка кивнула.

— Я йому ще не сказала, хотіла спершу сама пересвідчитися. Ох, Листоплесо, я знаю, що він буде чудовим батьком.

— Я певна, що так і буде, — Листоплеса притулилася мордочкою до подруги. — А ти будеш прекрасною мамою.

— Сподіваюся, — Карохвістка принишкла. — Я трохи боюся, але знаю, що зі мною все буде добре, якщо ти про мене дбатимеш.

— Я буду дуже старатися, — нявкнула Листоплеса, намагаючись не розтанути від теплої похвали подруги. От саме зараз вона поводилась, як не дуже хороша медикішка. — Лишень подумай, Карохвістко, ти будеш першою кішкою, яка приведе кошенят у Громовий Клан на нашій новій території! Першою кішкою, яка народить у нових яслах.

Карохвістка щасливо моргнула. Позаду Листоплесої почулися кроки, і вона озирнулася: то Орлякошуб повернувся, щоби подивитися, чому так затрималася його партнерка.

— У тебе все добре? — запитав він, підійшовши до неї й облизавши їй вушка.

— Так, Орлякошубе, все чудово, — відповіла Карохвістка. — Просто трохи притомилася.

— Ходи ще трошки, — нявкнув Орлякошуб, вказавши хвостом проти течії струмка. — Ми знайшли гарний сонячний моріжок під деревом. Можеш там відпочити, а ми перевіримо, як просуваються мисливські навички Білолапки.

Він поводився з Карохвісткою так ніжно, що Листоплеса була певна, що він уже розгадав її таємницю. Зрештою, це ще недовго було б таємницею.

Карохвістка на мить сперлася на його плече, а тоді поноськалася з Листоплесою.

— Бувай, Листоплесо. Сподіваюся, ти знайдеш ті ягоди.

Медикішка провела поглядом двох котів, які йшли вгору проти течії, торкаючись одне одного хутром, аж доки вони не зникли за деревами. Її серце стискалося від дивного болю, викликаного водночас і радістю, і смутком. Вона раділа за Карохвістку, але й заздрила їй. Вони з Орлякошубом увійшли до інтимного світу, куди медикішці було зась.

Листоплеса завжди це знала, ще відколи стала новачкою Попелюшки. Проте ніколи не думала, що це для неї означатиме. Вона ніколи не усвідомлювала, що одна кішка може так прагнути іншого кота, як вона прагнула Воронокрила — кожною шерстинкою на своїй шкірі. А тепер Карохвістка покладалася на Листоплесу, щоб та доглядала за нею, коли народяться її кошенята. У Листоплесої й так була ціла купа обов’язків. Вона не мала часу на заборонені почуття.

— Ти — медикішка, — сказала вона собі. — А Воронокрил — вояк з іншого Клану. Тож припини про нього думати. Припини марити.

Похиливши голову, Листоплеса пішла геть від струмка, не озираючись на кордон з Вітряним Кланом, і попрямувала на пошуки Вивіркострибчиної мати-й-мачухи.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Вивіркострибка кігтями повиколупувала мох із-поміж коріння дуба та почала ладувати його в кульку, щоб віднести до табору. Від битви проти Багнокігтя та його поплічників минула вже чверть повні, Клан потихеньку ставав на ноги. Рани загоювались, а пам’ять про повстання Багнокігтя згасала.

Ожинокіготь розпочав свої тренування, а Піскошторма наполягла, щоби кожен вояк по черзі виконував новацькі обов’язки. Вивіркострибка радше полювала б чи щось обслідувала, ніж носила свіжу підстилку для старійшин, проте навіть така нудна робота давалася легше, якщо її розділити з другом.

По-змовницьки глянувши на Золошуба, який збирав мох під сусіднім деревом, вона підчепила свій клубок кігтями одної лапи і пожбурила в нього. Клубок поцілив точно йому в спину і розсипався на безліч липких ниточок.

Золошуб рвучко розвернувся до неї.

— Гей!

Його очі весело заблищали, і сірий вояк підібрав власний мох та жбурнув його у Вивіркострибку. Вона сховалася за дерево, і клубок моху влучив прямо в Ожинокігтя.

— Що відбувається? — запитав смугань. — Що ви робите?

— Збираємо мох старійшинам на підстилки, — відповіла Вивіркострибка. Її боляче вкололо почуття жалю за їхньою втраченою дружбою, а ще — злість, через те, що він мусив з’явитися саме тієї миті, як вона перестала працювати.

Золошуб вибіг із-за дерева, тримаючи в зубах іще мох, але різко загальмував, побачивши Ожинокігтя.

— Збираєте підстилки? Видно, — кінчиком хвоста Ожинокіготь змів шматочок моху із Золошубового плеча. — І носите їх на своєму хутрі?

Золошуб поклав мох на землю.

— Ми просто вирішили трохи розважитися.

— Розважитися? — форкнув Ожинокіготь. — Я б радше сказав — погайнувати час. Невже ви не розумієте, скільки в нас роботи?

— Добре, добре, — Вивіркострибка відчула, як починає ставати дибки хутро на її карку. — Не треба до нас ставитися, як до лінивих новаків.

— То припиніть поводитись, як ліниві новаки, — кинув їй у відповідь Ожинокіготь і глянув зі злобою. — Бути вояком — означає ставити на перше місце свій Клан.

Лють Вивіркострибки здійнялася, наче хвиля.

— Ти думаєш, ми не знаємо? — гаркнула вона. — Чи хтось помер, і ти тепер воєвода?

Щойно слова злетіли з її язика, Вивіркострибка зрозуміла, що сказала щось неймовірно дурне. Вона хотіла забрати слова назад, але було вже пізно.

Очі Ожинокігтя спалахнули, та коли він заговорив, його голос був крижаний і спокійний.

— Ніхто не знає, живий Сіросмуг чи мертвий. Ти хоч уявляєш, як страждає Вогнезір?

— Звісно, уявляю! — глибоко всередині Вивіркострибка хотіла перепросити, але не могла змовчати, коли Ожинокіготь поводився так несправедливо. — Вогнезір — мій батько! Заради Зореклану! Не треба говорити зі мною так, ніби мені байдуже.

— Спокійно, — Золошуб підійшов ззаду і притулився мордою до плеча Вивіркострибки.

Кішка намагалася погамувати свою злість.

— Я б усе віддала, щоб Сіросмуг повернувся.

— Так, ми знаємо, — запевнив її Золошуб. Його теплий подих зігрівав її хутро. — Ожинокігтю, послухай, — звернувся він до вояка, випроставшись, — ми принесемо мох, гаразд? Не треба чіплятися до Вивіркострибки.

Ожинокіготь смикнув вухами.

— Добре, але постарайтеся якнайшвидше. І коли впораєтеся з цим, то ще подбайте, щоби старійшини були нагодовані. — І, не чекаючи на відповідь, він повернувся та попрямував до табору.

— Сам нагодуй старійшин! — крикнула йому вслід Вивіркострибка. Ожинокіготь не мав так поводитися — хіба що він мстився їй за підозріливе ставлення до Шулікокрига.

Якщо Ожинокіготь її й почув, то ніяк цього не показав. Він просто пішов собі далі, аж доки не сховався за зеленими пагонами.

— Не нервуйся так, — нявкнув Золошуб. — Він просто намагається дбати про те, щоб усю роботу було зроблено. Ми всі зараз у стресі живемо — у Клані лиш одна новачка.

— То нехай сам працює більше, а не ходить тут і роздає накази, — буркнула Вивіркострибка. — Якщо він думає, що я тепер збиратиму для нього мох, то хай подумає ще раз! Я йду на лови.

Вона розвернулася й помчала поміж деревами. Золошуб гукав їй услід, та Вивіркострибка була надто розлючена, щоби стишити біг. Якась частина її хотіла кинутися на Ожинокігтя і видерти той самовдоволений вираз із його обличчя, а інша частина мучилася від почуття провини за те, що вона заговорила про смерть Сіросмуга. Щоразу, як вони з Ожинокігтем заговорювали, вони наче ще глибше занурювалися в баговиння злості й недовіри. Вивіркострибка думала про те, чи вдасться їм коли-небудь налагодити стосунки.

За цими тривожними думками, які роїлися в голові, вона й не помітила, куди її занесли лапи. Надто пізно Вивіркострибка побачила зарості ожини, які замаячили попереду; вона спробувала загальмувати і покотилася сторч головою в колючі кущі.

— От лайно мишаче! — крикнула вона.

Колючі шипи чіплялися їй за хутро на спині, доки кішка намагалася виборсатися. Вивіркострибка не пережила б сорому, якби Ожинокіготь чи Золошуб знайшли її заплутаною в цих заростях. Учепившись кігтями в землю, вона таки вилізла з ожинника, залишивши на колючках жмутки рудого хутра.

Воячка зіп’ялася на лапи й помітила, що ліс навколо неї був незнайомий — кремезні сірі стовбури були вкриті мохом та плющем і росли тут значно густіше, ніж у них навколо табору.

— Вивіркострибко! Обережно!

Тривожний вигук Золошуба долинув з-позад неї. Вона розвернулася, нагороїживши хутро. За кущем ожини лежала галявина, вкрита килимом з торішнього листя. У Вивіркострибки закалатало серце, коли вона помітила руду продовгувату морду, яка визирала на неї з-за колючок на протилежному краю галявини. Вона з жахом спостерігала, як лис обережно вийшов на відкрите, розтуливши щелепи і поблискуючи голодними очима.

— Відходь повільно, — прозвучав неподалік тихий нявкіт Золошуба.

У Вивіркострибки ноги стали ніби кам’яні, але вона таки змусила себе ступити крок назад. Лис ураз вистрибнув на неї. Вивіркострибка підняла лапи й витягнула кігті для самозахисту, та тієї самої миті між нею та лисом промайнула сіра постать: то був Золошуб, який кинувся шматувати морду тварини обома передніми лапами. Вояк відчайдушно заволав, проте лис не зрушив зі свого місця посеред галявини. Він повернув голову до Золошуба, клацнувши зубами. Вивіркострибка кинулася на лиса з лютим вереском і вдарила кігтями в морду. Лис позадкував, відкинувши її вбік; воячка важко гепнулася об землю, їй забило дух. Коли вона врешті підвелася, то побачила Золошуба на землі; він відбивався від лиса задніми лапами, доки той намагався перекусити йому горло.

Вивіркострибка знову стрибонула, націлившись кігтями на руде хутро. Лис обернувся до неї, і воячка краєм ока помітила, як Золошуб намагається відповзти подалі; з шиї в нього лилася кров. Скориставшись тим, що Вивіркострибка відволіклася, лис кинувся на неї й цього разу поцілив зубами їй у плече. Кішка скрикнула від болю і вдарила його кігтями по морді. Вона почула слабкий вигук Золошуба: «Вивіркострибко, біжи!» Проте лис не відпускав. Розлючена й налякана, Вивіркострибка почала відбиватися ще сильніше.

Лис струсонув її так, що в неї аж зуби зацокотіли. Вивіркострибка повисла у лисячій хватці, відчуваючи, як її сили тануть. На неї вже накочували чорні хвилі, загрожуючи накрити з головою, коли це вона почула поруч голосний клич. Лис різко розтулив пащу і впустив її. Кілька митей воячка напівпритомно пролежала в листі, віддалено слухаючи люті верески десь над головою.

Важко дихаючи, Вивіркострибка нарешті підвелася. Ліс навколо неї кружляв. Коли в очах трохи проясніло, вона побачила Ожинокігтя — його темне хутро так настовбурчилося, що він здавався вдвічі більшим. Вояк відганяв лиса назад у ліс, хльоскаючи кігтями і клацаючи зубами. Золошуб бився поруч із смуганем, він видавався втомленим, але рішучим. Вивіркострибка зашкутильгала їм на поміч, виклично заволавши. Побачивши, що наближається ще третя нападниця, лис швидко позадкував, а тоді розвернувся і зник у чагарях. Ще мить було чути шелестіння папороті, а тоді все затихло.

— Дякую, Ожинокігтю, — засапано мовив Золошуб. — Як ти дізнався, що ми потрапили в біду?

— Я вас почув, — відповів Ожинокіготь. Його голос був напружений від злості. — Святий Зореклане, що ви взагалі тут робили? Ви ж знаєте, що ми ще не обстежили як слід цю частину території. Чи той випадок із борсучихою не навчив вас поводитися обережніше?

Вивіркострибці мало мову не відняло від злості. Ну чому їм на допомогу мав прийти саме Ожинокіготь? І, що гірше, він мав рацію: їй не варто було так бездумно прориватися крізь ліс, не дивлячись, куди вона біжить. Проте і йому необов’язково було поводитися так в’їдливо.

— Що з тобою не так? — гаркнула вона. — Не можу зрозуміти, що я була в тобі знайшла!

— Ми хотіли пополювати, — пояснив Золошуб, затуливши Вивіркострибці рота хвостом, доки вона не встигла сказати що-небудь іще. — На жаль, ми зайшли далі, ніж хотіли.

Ожинокіготь пропалював його поглядом, у бурштинових очах досі палахтіла лють.

— Це добре, що ми натрапили на цього лиса, — зауважила Вивіркострибка. — Клан мусив про нього дізнатися.

— І про що ще дізнався б Клан, якби ви обоє загинули? — прогарчав Ожинокіготь. — Заради Зореклану, наступного разу майте трохи більше кебети.

Він підійшов і обнюхав рану на шиї Золошуба. На велике полегшення для Вивіркострибки, кровотеча вже майже припинилася, рана була глибокою, проте не смертельною.

— Тобі треба повертатися до табору й показатися з цим Попелюшці, — порадив Ожинокіготь. — Тобі теж, Вивіркострибко. У тебе є кілька досить глибоких подряпин.

Вивіркострибка повернула голову й обдивилася свої боки і плечі. Бракувало кількох жмутків шерсті, а зі слідів від лисячих зубів липкими червоними струмочками цебеніла кров. Рани дуже пекли, кожен м’яз пульсував. Вивіркострибка зараз більше за все хотіла повернутися до табору, отримати жменю лікарських трав і скрутитися у своєму м’якому кубельці під терновим кущем. Проте вони не могли так просто піти, не спробувавши знайти лисячу нору.

— Мабуть, нам варто простежити за цим лисом і перевірити, чи немає неподалік лисячої нори, — мовила вона крижаним голосом, який приховував ту злість, що палала всередині неї. — Немає сенсу повертатися до Вогнезора без усієї інформації.

— Хороша ідея, — погодився Золошуб. — Той лис був худим і змарнілим, ніби він мусить змагатися за їжу з сильнішими лисами. Тому це ще небезпечніше. Якщо він живе на нашій території, то нам треба з’ясувати, як його позбутися.

Ожинокіготь завагався на мить, а тоді кивнув:

— Добре, можемо пройтися.

Він рушив до чагарів, у яких зник лис. Сморід тварини й досі був міцний.

— Як же тхне! — форкнув Золошуб.

Ожинокіготь повів перед, і вони утрьох пішли за слідом через підлісок. Невдовзі коти натрапили на стару зарослу стежину Двоногів, яка вела до кам’яної лощовини та виводила далі в ліс на іншому боці. Дерева тим часом рідшали і зрештою поступилися місцем вересовищу. Вивіркострибка помітила, що слід почав змішуватися із запахами котів. Неподалік дзюркотів струмок.

Ожинокіготь спинився.

— Це вже кордон з Вітряним Кланом, — оголосив він.

— Якщо лис перейшов на їхню територію, то це вже більше не наша проблема, — нявкнув Золошуб.

— Я не був би такий певний, — Ожинокіготь роззирнувся. — Ходімо тільки поглянемо, чи вийде знайти його нору.

— Його нора на території Вітряного Клану, мишомізкий, — буркнула Вивіркострибка, проте допомогла шукати, пройшовши уздовж кордону кілька лисячих хвостів в обох напрямках, а тоді подалася назад до лісу.

Коли вони троє знову зустрілися біля кордону, то з’ясувалося, що ніхто з них не знайшов нори.

— Отже, лис перейшов кордон. Тепер хай із цим розбирається Вітряний Клан, — нявкнула Вивіркострибка.

— Не певен, що Вогнезір вирішить так само, — застеріг Ожинокіготь. — Він може захотіти попередити Однозора.

Вивіркострибка зрозуміла, що він, мабуть, мав рацію. Непривітна зустріч із Вітряним патрулем кількома днями раніше, здавалося, не похитнула віри її батька у дружбу з Однозором. Як справжній друг, він не приховував би новину про лиса. До того ж, навіть якщо цей лис і перейшов через кордон, коти Громового Клану все ще були під загрозою.

— Добре, — погодилася вона. — Тоді ходімо до табору і розкажемо про це Вогнезорові.

* * *

Вивіркострибка лежала біля входу до кубла Попелюшки, зціпивши зуби, доки Листоплеса мастила її подряпини кашкою з листя нагідок. Поруч Попелюшка прикладала павутиння до рани на шиї Золошуба. Він смикнувся, і Вивіркострибка співчутливо на нього глянула.

— Має все бути добре, — сказала йому медикішка. — Кілька наступних днів не дуже напружуйся. І щодня приходь до когось із нас двох перевірити рани — треба стежити, щоб до них не потрапила інфекція.

— То ти кажеш, що лис перейшов через кордон до Вітряного Клану? — спитала сестру Листоплеса.

Вона здавалася стурбованою. Вивіркострибка не могла уявити, чому б Листоплеса мала перейматися через якогось лиса на Вітряній території. Було б значно гірше, якби він жив на боці Громового Клану.

— Так, — нявкнула вона, скривившись, коли сік нагідок просочився у рани від лисячих зубів.

— Але ви не бачили нікого з Вітряних котів? — провадила Листоплеса. Вивіркострибка вловила у її голосі сором і ще якесь глибоке, нуртуюче почуття, яке вона не могла розпізнати. — Ну… Воронокрила, наприклад?

— Ні. Якби ми побачили кого-небудь із Вітряних котів, то розповіли б їм про лиса, мишомізка. Нам тоді не довелося б думати про те, щоб піти до них знову. — Ожинокіготь був зараз у Вогнезора, розповідав йому про те, що трапилося, і Вивіркострибка вже і так знала, якою буде реакція батька. — А чому ти згадала про Воронокрила?

Листоплеса досить довго вовтузилася з купкою листя нагідок.

— А, та просто, — нявкнула вона. — Я згадала, що він же твій друг — звідколи ви мандрували разом до Сонцеспаду.

— Не знаю, чи друг, — мовила Вивіркострибка. — Не думаю, що Воронокрил здатен бути близьким із кимось — особливо після смерті Перохвостої. Він справді її кохав. Мабуть, він так сильно за нею тужить.

— Напевно, так, — відповіла Листоплеса. Вона звучала так, ніби щось її душить, і Вивіркострибка схвильовано подивилася на сестру, проте та нахилилася, щоб розжувати ще один листок.

Золошуб аж зашипів від болю, коли Листоплеса ляпнула пережованою кашкою на його подряпану задню лапу. Вивіркострибка здивовано кліпнула. Зазвичай її сестра поводилась лагідніше!

Раптом у заростях ожини, які оточували кубло, щось зашелестіло, і звідти вийшов Вогнезір, а за ним одразу й Ожинокіготь.

— Ожинокіготь сказав, що ви тут, — нявкнув провідник до Вивіркострибки та Золошуба. — Я вирішив піти до Вітряного Клану й попередити Однозора про лиса, і я хочу, щоб ви пішли зі мною.

Вивіркострибка не здивувалася. «А от Тіньовий Клан про борсучиху ми не попередили», — подумала вона.

Попелюшка підвела голову.

— Я не думаю…

— Я знаю, що ти хочеш сказати, — перебив її Вогнезір. — Але моє плече вже краще, і я прийняв рішення.

— Я не це хотіла сказати, — блиснула очима медикішка. — Ці коти були поранені в битві, і їм треба відпочити.

— Але мені треба, щоб ці коти розповіли Однозорові, що вони бачили, — відповів Вогнезір.

— Вони можуть розповісти тобі, а ти передаси повідомлення, — вперто нявкнула Попелюшка.

— Стривайте, — підвелася Вивіркострибка. — Може, ви нас спитали б? Я почуваюся доситьтаки на силі піти до Вітряного Клану. А ти, Золошубе?

— Звісно, — сірий вояк підвівся і став біля неї.

Вогнезір окинув їх обох поглядом.

— Як на мене, у вас непоганий вигляд. Можете відпочити, коли повернемося.

— А якщо ви там встрянете в іще одну бійку? — запитала його Попелюшка.

— Цього не станеться, — спокійно відповів Вогнезір. — Вітряний Клан — наші друзі.

Попелюшка розлючено зашипіла і подалася до свого кубла, роздратовано посмикуючи хвостом.

Вогнезір провів її теплим поглядом.

— Вона з кожним днем стає все більше схожою на Жовтоіклу, — промурмотів він.

* * *

Доки Вогнезір привів свій загін до кордону з Вітряним Кланом, сонце вже почало хилитися до заходу. Ніде не було чути інших котів, навіть слід останнього Вітряного патруля був слабкий. Вивіркострибка ледве виловила його з-поміж багатьох запахів кролів, які долинали з вересовища, нагадуючи, що вона сьогодні тільки снідала. Не встигли вони далеко зайти, як воячка помітила трьох кролів, котрі поволі пострибували собі у траві.

— Вони ніби знають, що нам тут не можна на них полювати, — поскаржилась вона Золошубові.

Вояк смикнув вусами.

— Я знаю. Але тільки подумай, що скаже Одновус, якщо застане нас за полюванням на його території.

Невдовзі вони дійшли до струмка. Біля нього росло декілька миршавих тернових кущів. Громовий загін не зустрів жодного Вітряного кота, аж доки не почав підійматися схилом, який вів до табору. Тоді Вивіркострибка помітила постать самотнього вояка на обрії — він стояв на чатах. Той кіт обернувся і зник, а Вогнезір повів своїх вояків далі до останньої пасмуги торфовища. За кілька митей із-за терну з’явився Однозір. Обабіч нього поставали Павотеніг та Воронокрил, чиї обличчя не видавали жодних емоцій.

— Вогнезоре, — кивнув, вітаючись, Однозір. — Що ви робите на території Вітряного Клану?

Він говорив увічливо, проте на рівних з Вогнезором, гордо піднісши голову і не відводячи погляду. Це був не той самий кіт, який благав Вогнезора про допомогу, коли Високозорий призначив його провідником Клану.

— Ми прийшли подивитися, як ваші справи, — відповів Вогнезір. — Я прийшов би раніше, та пошкодив плече у битві.

— У Вітряного Клану все добре, — нявкнув Однозір. — А є якісь причини, чому не мало б бути?

У Вивіркострибки щелепа відвисла від подиву. Як він міг таке питати, коли ще й повні не минуло від повстання Багнокігтя?

Погляд Вогнезора прослизнув повз Вітряного провідника на Павотенога, який стояв перед загорожею з ялівцю. Вивіркострибка здогадалася, що її батько хотів би нагадати про деяких зрадливих котів, які досі були членами Клану, та не міг, доки один із них слухав їхню розмову.

Однозір примружив очі.

— Кожен кіт у моєму Клані знає, що я обраний Зорекланом провідник. Більше проблем не буде. Тобі не потрібно наглядати за мною, ніби я — якесь безпорадне кошеня.

— Я й не намагаюся, — заперечив Вогнезір. — Ми також принесли вам новину, — провадив він. — Ожинокігтю, розкажи що сталося.

Ожинокіготь виступив наперед до свого провідника.

— Ці двоє, — він смикнув хвостом на Вивіркострибку та Золошуба, — сполохнули лиса.

— Молодого корсака, — встряв Золошуб. — Одного з найбільших, яких я бачив.

— Ми утрьох дали йому бій, — пояснив Ожинокіготь, — і він перебіг кордон на вашу територію. Ми думаємо, що його нора…

— …між камінням біля підніжжя пагорба, — закінчив за нього Однозір і смикнув хвостом, давши знак, що не треба продовжувати. — Мої вояки вже його вистежили. Ми за ним приглядаємо, не турбуйтеся.

— Він лютіший за більшість лисиць, — застеріг Ожинокіготь. — Подивіться на ці рани у Вивіркострибки та Золошуба.

— Можеш ще кілька разів про це сказати! — пробурмотіла Вивіркострибка, скривившись від болю, коли напружила плечі.

— Вітряний Клан може дати з цим раду, — наполягав Однозір. — Минуло вже багато сезонів, відколи Тіньовий Клан вигнав нас із нашого старого дому, проте багато котів усе ще вважають Вітряний Клан найслабшим. Ви поводитесь так, ніби ми ледве можемо самі себе прогодувати. Вітряний Клан не слабший за будь-який інший, і ми це доведемо. Нам не потрібна допомога ні від кого.

Вогнезір похилив голову. Вивіркострибка побачила в його очах біль. Їй хотілося зараз опинитися будь-де, аби не тут, вона не хотіла слухати, як один із найдавніших товаришів батька відкидає їхню дружбу.

— Вітряний Клан зробив не менше, аніж інші Клани, щоби привести нас до нашого нового дому, — вів далі Однозір. — Ми нічого не винні жодному іншому Клану.

Вивіркострибка ледве втрималася, щоб не закричати: «Це неправда!» Без Громового Клану Вітряний Клан вимер би ще у їхньому старому домі, усіх котів переловили б Двоноги або повбивали їхні жахливі гігантські потвори!

Вогнезір підвів голову.

— Вибачте, якщо ми вас образили, — спокійно сказав він і подав знак хвостом своїм воякам, що їм час рушати додому. — Бувай, Однозоре, — нявкнув Громовий провідник. — Побачимося на Зборищі.

— Треба, щоб патруль супроводив їх до кордону? — вперше почувся голос Павотенога.

Однозір похитав головою.

— Немає потреби.

Не кажучи ані слова, він розвернувся і зник у кущах. Вогнезір дивився на те місце, де зник Однозір, аж доки листя не перестало тремтіти. Тоді мовчки обернувся і рушив униз схилом. Вивіркострибка вже зібралася йти за ним, коли це почула тихий голос, який кликав її на ім’я. Вона озирнулася: Воронокрил досі стояв у затінку під кущем.

— Вивіркострибко, я хотів тебе запитати… — почав він.

Раптом із кущів висунув голову Павотеніг:

— Воронокриле!

— Вже йду! — гукнув у відповідь Воронокрил. — Вивіркострибко, послухай, — почав він знову.

Проте біля підніжжя пагорба спинився Вогнезір.

— Вивіркострибко, ходімо!

— Це не може почекати до Зборища? — нявкнула Вивіркострибка до Вітряного вояка. — Мені треба йти.

Воронокрил відступив на крок.

— Ну добре, мабуть, може.

Павотеніг знову його гукнув, і, востаннє роздратовано глянувши на Вивіркострибку, Воронокрил подався геть.

Вивіркострибка побігла до своїх товаришів. Вона досі не могла повірити в те, як Однозір говорив із її батьком. Будь-який новий провідник хотів би, щоб його Клан був сильний і незалежний, але ж це не означало, що Однозір мав забути все, чим завдячує Вогнезорові.

«Якщо Однозір так хоче, — подумала Вивіркострибка, — то нехай. Нам не було жодної користі від того, що ми були його союзниками. Але він зрештою пошкодує, коли йому знову буде потрібна допомога Громового Клану».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Білий світляний диск мерехтів на поверхні озера, а вгорі, на нічному небі, сяяли зорі Срібносмуги. «Зореклан, мабуть, задоволений тим, як ми тут освоюємося», — подумала Вивіркострибка, ідучи за своєю сестрою вздовж озера. У неї вже лапи свербіли від думки про те, що це буде їхнє перше Зборище на острові. Вона не могла дочекатися, аби перейти туди по поваленому дереву і все там обдивитися.

Вогнезір вів перед, а за ним ішли Порохошуб, Піскошторма та Хмарохвіст. Золошуб із Косариконогом крокували позаду, перед Попелюшкою, Золотоквіткою та Орлякошубом. Замикав загін Ожинокіготь, раз по раз озираючись, ніби виглядав небезпеку.

Його настороженість нагадала Вивіркострибці про їхні напружені стосунки з Вітряним Кланом. Щоб дійти до переправи на острів, їм потрібно було перетнути територію Вітряного Клану, а, наскільки Вивіркострибці було відомо, вони офіційно не просили Однозорового дозволу.

— Із Чотиридеревом було значно простіше, — нявкнула вона до Листоплесої, відчувши раптом приступ ностальгії. Вона ніколи не забуде того жаху, який відчула, дізнавшись, що потвори Двоногів повалили кремезні дуби, біля яких Клани збиралися щоповні. — Удома нам не доводилося переходити території інших Кланів, щоб дістатися на Зборище.

— Котам не можна битися дорогою на Зборище, — нявкнула Листоплеса.

— Я б не була така певна. Коли починається замирення? Коли ми вже на острові чи коли ще туди йдемо?

Листоплеса похитала головою, не знаючи, що відповісти.

Вивіркострибка була насторожі весь час, доки вона та її побратими і посестри проходили в тінях поміж мерехтливим озером і крутим вересовим схилом. Коли коти підійшли ближче до конярки Двоногів, то почули сильний запах Вітряного Клану, так ніби щойно тою дорогою пройшов великий загін.

— Однозір зі своїм Кланом, мабуть, попереду нас, — нявкнула Вивіркострибка. Вона зупинилась на мить і, покуштувавши повітря, розпізнала ще один запах, а затим помітила дві бліді постаті, які бігли полем за огорожею. — Це, мабуть, кицюні, які живуть у повітці, — прокоментувала вона. — Пам’ятаєш Димка і Маргаритку? Ми зустрічалися з ними, коли ходили на попереднє Зборище. Цікаво, чи Маргаритка вже привела кошенят?

— Час уже і Громовим королевам почати приводити кошенят, — нявкнула Листоплеса. — У Клані дуже не вистачає молодих котів.

Вивіркострибка кивнула. Більше кошенят — більше новаків, а це означає, що їй не доведеться збирати мох!

Вони перейшли заболочену луку, де ставали табором тоді, коли тільки дійшли до озера. Нові помітки давали знати, що Громові вояки дійшли до кордону Річкового Клану. На березі озера попереду було видно натовп котів. У яскравому місячному світлі Вивіркострибка легко впізнала Однозора та його Вітряних вояків.

Вона пригадала, як її загін уперше знайшов острів. Вони вже тоді знали, що він був би чудовим місцем для Зборищ, проте думали, що туди ніхто не зможе дістатися, окрім вправних плавців з Річкового Клану. Однак Зореклан знайшов спосіб допомогти їм перебиратися через вузьку протоку, яка відділяла острів від берега. Вивіркострибка відчула, як її хутро наїжується в передчутті, коли вони вже наближалися до переправи з дерева. Колись це була висока сосна, яка росла на острові біля води. Тепер її коріння стриміло в повітрі, а верхівка лежала на рінистому березі озера. Підійшовши ближче, Вивіркострибка розгледіла її голочки, які вже пожовтіли, всохли й опали на каміння крихким дощем.

Коти збилися докупи навколо найвищих гілок. Прищулені вуха та напружені хвости видавали хвилювання через те, чи витримає дерево їхню вагу, доки вони переходитимуть понад холодною чорною водою. Вивіркострибка стежила, як Павотеніг насторожено обнюхує галузку. Раптом почувся нетерплячий нявкіт, і на колоду, там, де вона вже простягалася над водою, застрибнув Воронокрил. Він захитався, відновлюючи рівновагу, а тоді закрокував стовбуром, обережно переставляючи лапи, і нарешті дійшов до протилежного берега та безпечно зіскочив на землю.

Вивіркострибці захотілося протиснутися наперед і перейти колоду, щоб нарешті також обдивитися острів, проте вона змусила себе зачекати, нетерпляче шкребучи кігтями каміння. Руда воячка відчувала на собі погляд бурштинових очей Ожинокігтя, які аж ніяк не показували, що він відчуває. Вона відвернулась від нього і підійшла до Золошуба.

— Це так прекрасно! — нявкнув він, торкнувшись носом її вуха. — Я вже не можу дочекатись, щоб туди дістатися.

— Я теж, — погодилась Вивіркострибка.

Тим часом колоду перейшли ще кілька Вітряних котів, чіпляючись за неї кігтями і крок за кроком наближаючись до протилежного берега. Коли Вогнезір махнув хвостом Громовим котам, щоб готувались до переправи, Вивіркострибка охоче вибігла наперед, але випадково врізалась у Листоплесу, яка стояла й дивилася на острів.

— У чому справа? — нявкнула Вивіркострибка. — Заради Зореклану, рухайся!

Листоплеса підскочила.

— Вибач!

Коли на переправу заскочив Клаптевух, Однозір, перш ніж приєднатися до свого вояка, підійшов до Вогнезора й перекинувся з ним кількома словами. Вогнезір підкликав до себе свій Клан.

— Річковий і Тіньовий Клани вже перейшли, — нявкнув він. — Однозір сказав мені, що Леопардозірка й Чорнозір погодилися, що нам усім варто перед Зборищем оглянути острів.

— А де ми зустрінемось, коли воно почнеться? — запитав Хмарохвіст.

Вогнезір смикнув вухами.

— Доки ми туди не дійдемо, це буде відомо лише Зореклану. Проте ви не мали б загубитися. Острів не настільки великий.

Він застрибнув на колоду, а за ним подалися Піскошторма та Хмарохвіст. Зрештою прийшла черга Вивіркострибки. Вона присіла й вистрибнула в повітря, а коли приземлилась, колода захиталася під її вагою. Її хутро настовбурчилося від переляку, і кішка вчепилася кігтями в кору, щоб втримати рівновагу. Раптом вона усвідомила, наскільки цей стовбур вузький і наскільки близько він до води, яка плюскотіла навколо напівзанурених гілок унизу.

— Давай, — нявкнув Золошуб. — Ти всіх затримуєш.

Вивіркострибка обережно закрокувала колодою, яка почала хитатися ще більше, коли на неї застрибнули кілька котів. Гілки дряпали Вивіркострибці шкіру, доки вона пробиралася поміж ними. Проте з часом воячка звикла до руху, а стовбур із кожним кроком товщав. Вивіркострибка почувалася вже впевненіше; коли гілки закінчилися, вона побігла вперед, а тоді, переможно скрикнувши, зістрибнула на берег.

Порохошуб аж підскочив на місці й розвернувся до неї.

— Святий Зореклане, як ти мене злякала! — вигукнув він. — Ти так поводишся, що тебе можна сприйняти за мале кошеня.

— Вибач, Порохошубе.

Побачивши, як закрутився його хвіст від радості, Вивіркострибка здогадалася, що вояк був не менше захоплений тим, що вони дісталися свого нового місця для Зборищ.

Вона почекала у сховку під корінням, доки перейдуть Золошуб, Листоплеса, а тоді й Ожинокіготь. Щойно широкоплечий смугань опинився на землі, він повернув до іншого мускулястого вояка, який був схожий на Ожинокігтя, ніби його відображення в озері.

— Шулікокриг! — прошипіла Вивіркострибка. — Так і знала.

— Ожинокігтю, ось ти де, — почула вона нявкіт Річкового кота. — Я сподівався тебе сьогодні тут побачити. Ходімо, я хочу тобі дещо показати.

І вони пліч-о-пліч подалися геть.

Вивіркострибка озирнулася на Листоплесу й побачила, як та біжить через берег до Шулікокригової сестри Мільгокрилої — медикішки Річкового Клану. Вродлива золотиста кішка переплела свій хвіст із хвостом Листоплесої, захоплено щось розповідаючи; Вивіркострибка не чула, що саме, бо була задалеко.

Раптом їй стало дуже самотньо. Досліджувати нову територію було не так весело, якщо ні з ким розділити цю радість. І тоді вона почула голос, який гукнув її на ім’я, й, озирнувшись, побачила Золошуба, що стояв трохи віддалік. Вивіркострибка підбігла до нього.

— Куди хочеш піти? Он туди? — запропонував він і вказав хвостом на густі зарості дерев і кущів посеред острова.

— Ні, спершу обійдімо ззовні, — нявкнула Вивіркострибка. — Я хочу обдивитися тут кожну шпаринку!

Вона тепло йому підморгнула, — чомусь знала, що не мусила навіть казати, як їй приємно від того, що він хотів дослідити острів разом із нею.

Вони пройшлися уздовж берега, минувши Вивіркострибчину маму Піскошторму, яка гострила кігті об стовбур іншої соснини.

— Тут добре, — щасливо нявкнула Піскошторма. — Значно безпечніше, ніж там, біля конярки, де ми збиралися минулого разу.

Задоволена тим, як нагострила кігті, вона сіла й опустила погляд на воду, що тихенько плюскотіла об берег.

Вивіркострибка і Золошуб обійшли прискалок, що збігав до води, і вийшли на широку смугу гальки та піщанистого ґрунту, на якому то тут, то там видніли невеличкі сяйливі калюжки. Вивіркострибка присіла біля одної, висунувши язика, щоб попити, а тоді відскочила, здивовано нявкнувши:

— Тут є риба!

Золошуб підійшов до неї і зацікавлено зазирнув у воду:

— Я не бачу.

— Крихітні рибинки — дивись, онде! — вона показала лапою на гладеньку фігуру, яка перепливала з одного камінчика під інший. — Надто маленькі як на здобич, — розчаровано додала вона. — Ходімо далі.

Із того боку, де широке мерехтливе озеро простягалося аж до їхньої території, острів ставав більш скелястим. Вивіркострибка розрізняла лише густий ліс, над яким височіла темна пляма вересовища.

— Тут було би добре вигріватися в теплі дні, — мовив Золошуб, дивлячись на гладенький сірий кругляк, обліплений лишайником. — На нашій території ми поки не знайшли нічого схожого на Сонцескелі.

— Ні, але ж ми ще все й не обдивилися, — нагадала йому Вивіркострибка. — І сюди якось надто довго йти, щоб просто погрітися на сонечку!

Доки вони видиралися вгору прискалком, чіпляючись кігтями для рівноваги, вона помітила краєм ока Ожинокігтя і Шулікокрига, які були ближче до центру острова. Вони йшли поруч, прихиливши один до одного голови й розмовляючи. Схоже, їм нецікаво було оглядати довколишні землі, і вони не звертали жодної уваги на котів з усіх Кланів, які снували навколо них. Вивіркострибка відвела погляд від Ожинокігтя і гукнула Вохрошубку, яку побачила під кущем поруч із якимось юним Тіньовим вояком. Вохрошубка привіталася з нею помахом хвоста, проте нічого не сказала. Вивіркострибка здогадалася, що вона, мабуть, націлилася на здобич.

Воєвода Тіньового Клану Бурошубка щось обнюхувала біля підніжжя скелі; поруч були її побратими Горобинокіготь та Дубошуб. Вивіркострибка змінила напрям свого руху, щоб не натрапити на них. Вохрошубка була її єдиною подругою з Тіньового Клану.

— А ти помітив, — нявкнула Вивіркострибка до Золошуба, — як ми знову розділилися на свої Клани? Так, ніби ніколи не було нашої подорожі з лісу.

— Ну, онде Ожинокіготь з Шулікокригом, — зауважив Золошуб, смикнувши вухами в бік двох смугастих котів, які знову з’явилися з-за куща папороті.

— Хах! — похмуро форкнула Вивіркострибка.

Золошуб блиснув своїми блакитними очима.

— Переймаєшся за нього?

— Переймаюся? Я? — нявкнула Вивіркострибка. — Ще чого! — Та коли Золошуб нічого не відповів, додала: — Чесно, я не переймаюся за нього.

Золошуб протяжно видихнув.

— Добре, — муркнув вояк. — Знаєш, він — шляхетний кіт. Може, Ожинокіготь і дружить із Шулікокригом, та свій Клан він не зрадить.

Вивіркострибка здригнулася. Невже це було настільки очевидно, що вона більше не довіряла Ожинокігтеві? Адже ж вона знала його краще, ніж будь-хто інший у Громовому Клані. Чи, навпаки, стала з ним занадто близька, аби судити справедливо? Вивіркострибка потрусила головою, спантеличена думками, які дзижчали у вухах. Вона хотіла довіряти Ожинокігтеві, справді хотіла, але він, здавалося, був рішуче налаштований зробити так, щоб було навпаки, — усіма тими його словами і вчинками.

Доки вони удвох повністю обійшли острів, місяць уже високо піднявся в небі. Вивіркострибка збігла вниз до переправи і почала спрагло пити з озера; вода була крижана і мерехтіла так, що здавалося, ніби вона п’є зоряне сяйво.

— Тепер я розумію, чому Шулікокриг хотів, щоб тут був табір Річкового Клану, — нявкнув Золошуб. — Тут є все, чого тільки може бажати кіт!

— Тільки здобичі недосить, — зауважила Вивіркострибка. — Річковий Клан же не весь час їсть рибу. Уяви, що їм довелося б перепливати озеро, тримаючи здобич у зубах.

Золошуб ніяково переминався з лапи на лапу.

— Сподіваюся, що Річковий Клан не передумає тепер, коли сюди вже є переправа.

Вивіркострибка схвильовано на нього глянула.

— Вони не можуть! — заперечила вона. — Зореклан поставив тут це дерево для всіх нас.

— Ну, якщо Леопардозірка планує висловити претензії Річкового Клану на острів, то скоро ми про це дізнаємось. Зборище вже мало б починатися, — Золошуб підвів погляд на місяць.

Вивіркострибка струсила зоряні краплинки з вусів.

— Ми все ще не знаємо, де воно має бути.

— Ходімо до центру, — запропонував Золошуб. — Ми мали б почути інших котів, хоч їх і не видно.

Вони разом рушили до заростів посередині острова, та не встигли зайти далеко, як почули тихе мурмотіння багатьох котів, які віталися після місячної розлуки.

Золошуб спинився і покуштував повітря.

— Тут усі чотири Клани. Мабуть, це воно.

Він повів її крізь зарості терну, звиваючись, щоб ухилитися від особливо колючої гілки. Вивіркострибка чула, як у листі навколо неї шубається здобич, проте вона була занадто схвильована, щоби думати про полювання. Воячка спробувала пробиратися через колючі зарості швидше, проте шипи плуталися в її хутрі.

— Я не збираюся знову застрягнути! — пробурмотіла вона.

Золошуб засміявся, муркочучи.

— Не переймайся. Якщо застрягнеш, я тобі допоможу. Не можна, щоб ти пропустила Зборище.

Вивіркострибка притислася пузом до хрумкого торішнього листя на землі й так поповзла вперед, аж доки гілля над нею не поріділо, і вона не опинилася на відкритому.

— Ого!

Воячка стояла на краю широкої галявини, яка виблискувала сріблом у місячному сяйві. Галявина здавалася меншою копією озера: її поверхня брижилася від вітру, який колихав стебла трави. Посередині ріс один дуб. Його кремезне коріння було товстіше за тіло кота, а гілля хиталося вгорі й відкидало тремтливі тіні на вояків Кланів, які сиділи внизу.

— Це ідеально! — вигукнув Золошуб, з’явившись із кущів позад неї.

Вивіркострибка роззирнулася, шукаючи свій Клан. Золотоквітка розтягнулася на купині високої трави поруч із кількома старійшинами з інших Кланів, а Попелюшка приєдналася до Листоплесої та Мільгокрилої біля коріння. Дрібнохмар, медикіт Тіньового Клану, саме крокував до них. Хмарохвіст і Порохошуб стояли у прихистку чагарів трохи далі по колу; перезирнувшись, вони рушили до Мрячконіжки та Чорнокігтя з Річкового Клану і кивнули їм.

Раптом Вивіркострибка зрозуміла, наскільки вона непокоїлась, що Тіньовий та Річковий Клани можуть виявитися такими ж ворожими, яким став Вітряний Клан після того, як вони знайшли свій новий дім. Проте це було більше схоже на звичайне Зборище в лісі, де коти з різних Кланів невимушено ділилися новинами.

Вивіркострибка смикнула вухами, вітаючись із Листоплесою, яка відійшла від інших медикотів і приєдналася до сестри.

— Мені тут так подобається, — очі Листоплесої сяяли, і Вивіркострибка здогадалася, що тут сестра почувалася особливо близькою до Зореклану. — Це місце менше за Чотиридерево, але тут так безпечно.

Вивіркострибка саме збиралась погодитися, як побачила Вогнезора, який перебіг через галявину і застрибнув на дерево. Він вчепився кігтями у стовбур, а тоді підтягнувся на нижню гілку і став, озираючи всі чотири Клани.

— Чорнозоре! Леопардозірко! Однозоре! — гукнув він. — Ми могли б сидіти тут на Зборищі.

Наступним з’явився Чорнозір. Він досить спритно, як на свої габарити, прослизнув на дерево і сів на гілці біля Вогнезора, спустивши хвоста.

— Б’юся об заклад, що Чорнозір не може собі пробачити того, що не він першим додумався сісти на дереві, — промурмотів Золошуб на вухо Вивіркострибці.

Леопардозірка всілася на розгалуженні гілок неподалік від Вогнезора та Чорнозора; Однозір заліз трохи вище від них трьох.

Мрячконіжка зграбно сіла біля підніжжя на одній зі звивин грубого покрученого коріння. Коли інші воєводи, Золоніжка та Бурошубка, підійшли і сіли біля неї, Вивіркострибка відчула болючий укол десь усередині. Бракувало тільки воєводи Громового Клану.

Вогнезір видав клич.

— Коти всіх Кланів, вітаємо вас на цьому новому місці для Зборища. Зореклан привів нас сюди, і ми вдячні їм, — він вичекав кілька митей, доки вояки затихнуть, а тоді шанобливо вклонився провіднику Вітряного Клану. — Однозоре, ти хотів би розпочати?

Вітряний провідник підвівся, упевнено тримаючи рівновагу на грубій гілці. Його очі палахкотіли в місячному сяйві, а його смугасте хутро мінилося сріблом. Вивіркострибка пригадала, наскільки він був схвильований, коли вперше звертався до Кланів після смерті Високозорого. Зараз від його невпевненості не залишилося й сліду. Здавалося, ніби цей кіт був провідником уже багато повень.

— У Вітряному Клані все гаразд, — доповів він. — Я здійснив мандрівку до Місячного Ставу й отримав свої дев’ять життів та ім’я від Зореклану.

Коти на галявині замуркотіли привітання — коти всіх Кланів, як помітила Вивіркострибка. Однозора любили, коли він був ще вояком, і його провідництво здобуло потужну підтримку від Зореклану, коли зоряні предки повалили дерево, убивши Багнокігтя. Воячка роззирнулася, щоб перевірити, чи Павотеніг та інші прибічники Багнокігтя долучилися до привітань. Павотенога вона взагалі не побачила, проте чорна кішка на ім’я Ночехмарка сиділа під кущем, дивлячись на свого провідника з незрозумілим виразом обличчя.

Однозір уклонився.

— Сьогодні зранку Золоніжка, Клаптевух і Воронокрил вигнали лиса з нашої території, — продовжив він. — Вони чудово билися, і я певен, що більше ми його не побачимо.

Знизу долинули схвальні вигуки — переважно від котів Вітряного Клану, проте трохи й від інших:

— Золоніжка! Клаптевух! Воронокрил!

Вивіркострибка до них не долучилася.

— Він ні словом не згадав про повстання Багнокігтя, — пробурмотіла вона до Золошуба. — Чи про Громовий Клан — що ми допомогли в битві й попередили його про лиса.

Золошуб скоса на неї глянув.

— А ти думала, що згадає?

Однозір вів далі:

— Ми висвятили на вояків двох новаків. Совокрил і Ласкошуб сьогодні тут присутні вже як повноцінні вояки Вітряного Клану.

Він знову сів, доки коти на галявині вітали нових вояків.

Тільки-но Однозір закінчив доповідь, як на лапи вже нетерпляче підвелася Леопардозірка і замахала хвостом, закликаючи до тиші.

— На нашій території немає жодного сліду того борсука, якого ми прогнали повню тому, — оголосила вона. — Ми думаємо, він пішов уже назавжди.

Вивіркострибка глянула на той бік галявини, де сидів Шулікокриг. Він очолював патруль, який вигнав борсука з Річкової території. Воячка закопилила губу, побачивши нестерпно самовдоволений вираз на лиці Шулікокрига. «Так, ніби він — єдиний кіт, який коли-небудь бився з борсуком», — обурено подумала вона й повернулася, щоб зализати ще незагоєні рани на боці.

— У Річковому Клані також новий вояк, — провадила Леопардозірка. — Повхозуб сьогодні відбуває нічне чування на терені.

— Однозір та Леопардозірка щось дуже щасливо повідомляють про нових вояків, — прошепотіла Вивіркострибка до своєї сестри. — Так, ніби намагаються показати іншим Кланам, наскільки вони сильні.

— Це сміховинно! — прошипіла Листоплеса, спантеличивши Вивіркострибку такою розлюченою відповіддю. — Чому нам так важливо бути ворогами, а не друзями? Невже вони забули, через що ми пройшли, аби потрапити сюди?

Вивіркострибку трохи здивувало те, що Листоплесу це так зачепило. Зазвичай медикоти й медикішки трималися осторонь міжкланової ворожнечі, та і її дружба з Дрібнохмаром, Коромордом та Мільгокрилою не змінилася б, як би не ворогували їхні Клани. Проте, зрештою, Листоплеса ж так само мала звикнути до спільного життя всіх Кланів, як і Вивіркострибка.

— На останньому Зборищі, — вела далі Леопардозірка, — я погодилася на те, щоб заболочені луки, на яких ми спершу розбили табір, були нейтральною територією, і ми могли там збиратися. А зараз, коли Зореклан дав нам цей острів, я заявляю про претензії Річкового Клану на ті луки.

Вивіркострибка почула, як декілька котів невдоволено забурмотіли. Короморд, медикіт Вітряного Клану, вигукнув:

— От лайно мишаче! Тепер я не зможу там збирати трави.

— Решта Кланів мусять погодитися, — зауважив Чорнозір, випустивши кігті в кору під ногами. — Навколо Чотиридерева була нейтральна територія.

Леопардозірка махнула хвостом:

— Ми не можемо перетворити це місце на наш ліс. Тут усе по-іншому. Кожному Клану, окрім Річкового, доводиться перетинати територію іншого Клану, щоб дійти до острова. Немає сенсу в цій нейтральній території.

— Леопардозірка має рацію, — нявкнув Вогнезір. — Я не бачу жодної причини, чому луки не мали б належати Річковому Клану.

Леопардозірка кивнула йому, дякуючи за підтримку.

— Однозоре, що ти думаєш? — запитав Вогнезір.

Однозір завагався. Вивіркострибка думала, що він захоче забрати собі луки разом із їхніми запасами лікарських трав, проте у Вітряного Клану й так була найбільша територія.

— Що ж, гаразд, — прогарчав він.

Чорнозір знизав плечима.

— Якщо ви всі згодні, то я не заперечуватиму.

Очі Леопардозірки вдоволено блимнули.

— Тоді завтра ми залишимо наші помітки біля конярки.

Річкові коти схвально занявчали. Вогнезір зачекав, доки вони затихнуть, а тоді почав свою доповідь.

— У мене нема про що багато розповідати, — зізнався він. — Як і Річковий Клан, ми знайшли на нашій території борсучиху, а патруль, який її прогнав, очолював Ожинокіготь. Окрім цього, усе добре, ми не бачили жодних слідів присутності Двоногів, відколи заселилися на ці землі.

Вогнезір відступив і махнув хвостом Чорнозорові.

Вивіркострибка напружилася, коли підвівся Тіньовий провідник. Чи згадає він про борсучиху? Чи знає він, що Громовий Клан вигнав її на територію Тіньового Клану? Проте доповідь Чорнозора стосувалася того, що у сосновому лісі багато здобичі.

— Ми знайшли стару борсучу нору неподалік гнізда Двоногів, — крекнув він. — Проте запаху майже не чути. Ймовірно, Двоноги його вже давно покинули.

Вивіркострибка перезирнулася із Золошубом, відчуваючи, як на її карку знову влягається хутро. Борсучиха та її дитинчата, мабуть, забилися глибше в ліс, подалі від територій усіх Кланів. Із того, скільки говорили про старі нори, вона зрозуміла, що колись навколо озера мешкали кілька борсуків. Можливо, Кланам пощастило, що вони не зустріли їх усіх.

— Сподіваюся, що більше ми їх не побачимо, — промурмотіла вона до Золошуба.

— Якщо повернуться, ми з ними розберемося, — нявкнув Золошуб. — Хоча мені здавалося, що тобі подобаються борсуки, — підначив він. — Як же Північ?

— Північ не така, — відповіла йому Вивіркострибка. — А щодо інших — мені абсолютно байдуже, якщо я їх більше не побачу. Борсуки з котами несумісні.

Тепер, коли Чорнозір закінчив свою промову, вона гадала, що Зборище вже мало б добігати кінця, проте повня досі висіла над головою, і Вогнезір знову заговорив.

— Провідники та коти всіх Кланів, — почав він, — ми мусимо дещо узгодити. Це — місце для Зборищ, яке обрав для нас Зореклан, проте, як сказала Леопардозірка, усі ми, окрім Річкового Клану, мусимо переходити через території інших Кланів, щоб сюди дістатися. Ми повинні вирішити, де саме можуть проходити коти на чужій території, коли настає час збиратися.

— Хороша ідея, — стиха прокоментувала Вивіркострибка.

— Ну, Громовому Клану не треба переходити через нашу територію, щоб сюди дістатися, — притьмом нявкнув Чорнозір. — Вам значно швидше перейти через Вітряний Клан.

Вивіркострибка побачила, як її батько застиг, і подумала, що він, мабуть, тамує якусь гостру відповідь.

— Так, але нам усе ще потрібно це обговорити.

— Я не проти, аби будь-які коти з будь-якого напрямку доходили до переправи, — нявкнула Леопардозірка. — Проте нікому не дозволено полювати на території Річкового Клану.

— Те саме стосується Вітряного Клану, — додав Однозір, звівшись на лапи. — Вогнезоре, ти можеш проводити своїх котів через мою територію, але я хочу, щоб ви трималися на відстані двох лисячих хвостів від озера. Якщо мої вояки застануть вас деінде, ми розглядатимемо це, як порушення кордону.

— Звучить резонно, — спокійно відповів Вогнезір. — Тоді встановімо загальне правило, — він підвищив голос, щоб його почули всі коти. — Клан може переходити чужу територію, щоб дістатися на Зборище, проте коти повинні тримати дистанцію не більше двох лисячих хвостів від узбережжя озера і рухатися без зупинок.

— І не полювати, — додав Чорнозір.

Вогнезір кивнув.

— Чи всі з цим згодні?

Над юрбою котів прошелестіло згідливе мурмотіння. Вогнезорова пропозиція здавалася справедливою.

Підвелася Попелюшка.

— Чи діятиме таке саме правило щодо медикотів, які захочуть відвідати Місячний Став? Бо їм доведеться відійти від узбережжя і перетнути або нашу територію, або територію Вітряного Клану, щоби дійти до пагорбів.

— Вітряний Клан завжди дозволяв котам переходити нашу стару територію, коли вони йшли до Місяцескелі, — зауважив Однозір. У його голосі чулася тепла нотка, він поділяв пошану всіх котів до Попелюшки.

— Це правда, — нявкнув Вогнезір. — І я не бачу жодних причин, чому б не зробити так само тут.

— Але це мають бути єдині два винятки, — додав Чорнозір, пильно глянувши на Вогнезора. — Бо інакше ми можемо взагалі забути про наші кордони.

— Ні, стривайте, — зі свого місця підвела погляд Мрячконіжка. — Коти, які перетинають кордони, не завжди мають ворожі наміри. Нам усім час від часу доводиться відвідувати інші Клани. Невже ми тут маємо бути більш недовірливими, ніж у нашому старому лісі?

Вивіркострибка пригадала той терміновий візит Мрячконіжки до Вогнезора, коли Річкова воєвода дізналася, що Багнокіготь із Шулікокригом разом плетуть змову. Вона ризикнула перейти територію Тіньового Клану, і її мало не спіймав їхній патруль.

— Це слушно, — тихо погодилася Листоплеса. — Ми повинні мати змогу відвідувати одне одного.

Її бурштинові очі незмигно дивилися кудись на той бік галявини. Вивіркострибка не могла зрозуміти, на що вона дивиться.

— Якщо ні в кого більше нема чого сказати, то варто закінчувати Зборище, — нявкнув Вогнезір.

— Згоден, — відповів Чорнозір. Однозір та Леопардозірка кивнули.

— І ми повинні подбати, щоб коти, які тут не присутні, дізналися, що ми вирішили, — додав Вогнезір.

Тіньовий провідник лизнув одну лапу і провів нею понад вухом.

— Це вже обов’язок воєвод, не думаєш?

Вивіркострибка випустила кігті в ґрунт. Це була жорстока заувага, націлена на Вогнезора. Провідник Громового Клану не мав що заперечити на це. Він скупо кивнув і зістрибнув з дерева.

Вивіркострибка зітхнула.

— Чорнозір нікому не дасть забути, що Вогнезір не призначив нового воєводу, коли зник Сіросмуг, — поскаржилася вона Золошубові. — Очевидно, що він вважає Громовий Клан слабшим через це.

— Якщо він спробує на нас напасти, то побачить, що помилявся, — відповів їй Золошуб.

Вивіркострибка згідливо загарчала. Коли вона встала і потягнулася, то помітила, що Ожинокіготь досі сидить біля Шулікокрига. Вояк Річкового Клану щось нявкотів йому на вухо, а Ожинокіготь повільно кивав.

«Може, він розповідає йому, який чудовий із нього вийшов би воєвода», — похмуро подумала Вивіркострибка. Вона ледве впізнавала Ожинокігтя, коли дивилася на нього — він точно не був тим самим котом, із яким вона мандрувала до Сонцеспаду в пошуках Півночі. Зараз Вивіркострибка навіть не могла згадати, чому вони колись були такі близькі. Вона знову глянула на двох вояків, які стояли пліч-о-пліч, немовби один був відображенням іншого у воді, і їй замуляла підозра.

Якщо Ожинокіготь дійсно хоче стати воєводою, то вочевидь він упевнений, що Вогнезір помиляється, чекаючи на повернення Сіросмуга. А що гірше — від воєводи до провідника Клану всього одна сходинка. Невже Ожинокіготь чекає того часу, коли Вогнезір втратить своє останнє життя?

У Вивіркострибки мороз пробіг поза спиною, коли вона згадала смерть батька; її серце ніби хтось стиснув крижаними кігтями на думці про Тигрозора. Він був готовий на вбивство, щоб стати воєводою, а тоді — провідником Клану. Невже його син, Ожинокіготь, поділяв ті самі амбіції? Невже Ожинокіготь готовий ступити на ту саму криваву стежину, щоби їх задовольнити?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Листоплеса все ще сиділа на місці, коли її сестра і Золошуб рушили до кущів у напрямку берега. Вона поглянула туди, де востаннє бачила Воронокрила. Медикішка одразу помітила Вітряного кота: той дивився прямо на неї.

Листоплеса роззирнулася навколо. Зарості ожини позаду неї шелестіли — то інші коти снували в тінях, пробираючись назад до переправи. Ніхто, здавалося, не звертав на неї жодної уваги.

Вона почала обходити галявину кружма, тримаючись у тінях.

— Листоплесо!

Юна медикішка завмерла, відчуваючи, як її хутро здиблюється від роздратування. Вона глибоко вдихнула й обернулася.

— Так, Попелюшко?

— Ходи, ти відстаєш.

Листоплеса примружила очі. Її побратими й посестри тільки-но залишили галявину. Невже Попелюшка навмисне не дає їй зустрітися з Воронокрилом?

— Гаразд, Попелюшко, уже йду, — Листоплеса швидко озирнулася й побачила Воронокрила, який не зводив із неї стурбованого погляду.

Листоплеса розуміла, що їй залишається тільки піти за Попелюшкою в кущі.

«Я ж медикішка, — сказала вона собі, пригинаючись попід гілками. — Мені не можна кохати Воронокрила, а йому не можна кохати мене».

Листоплеса повторювала це знову і знову дорогою до Громового табору, проте не могла думати ні про що, окрім виразу Воронокрилових очей.

* * *

Листоплеса відчула повів солодкого аромату, і чийсь голос замурмотів її ім’я. Спершу вона подумала, що то її кличе Плямолистка: колишня медикішка Громового Клану часто відвідувала її сни. Проте коли вона розплющила очі, то побачила перед собою кішку зі сріблясто-сірим хутром і ясними блакитними очима. Її лапи та кінчики вусів мерехтіли зоряним сяйвом.

Листоплеса спантеличено витріщилася на неї.

— Перохвосто?

Галявина за її кубельцем поміж ожиновими заростями біля гнізда Попелюшки була заллята сріблястим світлом. Проте минуло вже кілька днів від Зборища, і місяць старів. Листоплеса зрозуміла, що це їй сниться.

Вона підвелася.

— Що сталося, Перохвосто?

Медикішка здогадувалася, що та прийшла поговорити з нею про Воронокрила. Вона відчула укол провини. Перохвоста і Воронокрил так сильно кохали одне одного, проте вродлива Річкова воячка пожертвувала своїм життям, аби врятувати Плем’я та своїх друзів від лютого Гострозуба. Може, вона злилася через те, що Воронокрил закохався в іншу кішку?

— Мені… мені шкода, — затнулася Листоплеса.

Перохвоста провела хвостом по губах кішки.

— Нам треба поговорити, але не тут. Іди за мною.

Вона повела її на галявину. Листоплеса намагалася ступати легко, ніби підкрадалася до миші, але тоді завагалася: чи почує її Клан, якщо це був усього лише сон?

Яскраве неземне світло заливало лощовину. Ясносерда і Сажошуб, які стояли на чатах, здавалися, немовби витесаними з каменю, їхнє хутро було кольору місяця. Коти навіть не поворухнулися, коли Перохвоста з Листоплесою прокралися повз них і вийшли крізь терновий тунель.

Коли вони відійшли від табору на кілька лисячих хвостів, Перохвоста знайшла зручне місце в заростях високої трави і сіла там, хвостом вказавши Листоплесій сідати біля неї.

— Я здогадуюся, про що ти думаєш, — нявкнула вона. — Ти думаєш, що я зла через Воронокрила?

Листоплеса кліпнула, надто соромлячись визнавати, що кішка має рацію.

— Ти думаєш, що я не хотіла б бачити його щасливим? — лагідно спитала Перохвоста. — Ти робиш його щасливим. Я це бачу.

— Я — медикішка! — запротестувала Листоплеса. Їй було приємно від того, що Перохвоста не злилася — ба, більше: вона, здавалося, хотіла, щоби Листоплеса і Воронокрил були разом. Проте все було значно складніше. — Я дуже хотіла б зробити його щасливим, та не можу.

— Я не через це прийшла, — сказала їй Перохвоста. — Мені треба, щоб ти дещо зробила.

Листоплеса нагострила вуха.

— Це стосується Мільгокрилої, — Перохвоста спохмурніла. — Я маю для неї важливе повідомлення, проте не можу до неї достукатися.

Листоплеса відчула, ніби її спиною збіг струмочок крижаної води, змусивши хутро стати дибки. Коли Клани вперше прийшли до озера, Річкова медикішка зізналася Листоплесій, що не вірить у Зореклан. Спочатку Листоплеса була просто ошелешена. Як медикішка могла виконувати свої обов’язки без опіки предків-вояків? Проте вона погодилася нікому не розповідати цю таємницю, бо Мільгокрила щиро дбала про свій Клан і знала про трави не менше, ніж інші медикоти.

Та вона все ж мала б розуміти, що Зореклан бачить кожного кота й кішку наскрізь. Від них правду неможливо приховати.

Листоплеса відчула, як по ній пробіг дрож. Чи був Зореклан розлючений на Мільгокрилу? Чи могли вони забрати в неї дар медикішки? Чи були вони лихі й на Листоплесу через те, що вона приховувала таємницю Мільгокрилої?

— Мільгокрила дуже добре тямить у лікарських травах, — сказала вона Перохвостій. — І коли вона була ще новачкою, то хотіла повірити в Зореклан.

— Я знаю, — нявкнула Перохвоста. — Ми сподівалися, що з часом вона в нас повірить. Проте Мільгокрила не вірить, тож ми не можемо з нею поговорити і передати їй повідомлення для її Клану.

— Але… — Листоплеса завагалася. Це було важко спитати, але вона мусила знати. — Але Багношуб чекав на знак від Зореклану, перш ніж узяти Мільгокрилу собі за новачку. Й одного ранку він знайшов крило молі біля свого кубла. Він сприйняв це як знак, що Зореклан схвалює його вибір. Невже він помилився?

Перохвоста схилила голову, щоби прилизати хутро на грудях.

— Ніхто не може зрозуміти знаки, дані іншим котам, — відповіла вона, коли знову підвела погляд. А тоді додала різкіше: — Листоплесо, мені треба негайно передати дещо Мільгокрилій. Я не можу до неї дістатися, тож ти могла б переказати їй це повідомлення?

— Що я маю переказати? — Листоплеса знала, що не може відмовити Перохвостій. Вона була готова на все, аби допомогти Мільгокрилій.

— Передай, що Річковому Клану загрожує серйозна небезпека від Двоногів.

— Двоногів? — Листоплеса спантеличено задерла голову. — Але ми ще не бачили жодних Двоногів. Вони мають тут з’явитися до зеленолисту?

— Я більше нічого не можу тобі сказати, окрім того, що небезпека загрожує тільки Річковому Клану. Але вона — реальна, можеш бути певна. Будь ласка, скажи, ти підеш застерегти Мільгокрилу?

— Так, звісно.

Перохвоста легенько лизнула чоло Листоплесої. Солодкий запах огорнув юну медикішку.

— Дякую, Листоплесо, — промурмотіла Зоряна кішка. — Я знаю, якби все склалося інакше, ми з тобою були б хорошими подругами.

Листоплеса хотіла в це вірити. Проте, коли Перохвоста була ще жива, вони належали до різних Кланів — і як щодо Воронокрила? Чи хотіли б вони його обидві?

Запах розвіювався. Коли Листоплеса підвела голову, вродливої сріблястої кішки вже не було, а вона прокинулася у своєму справжньому гніздечку біля кубла Попелюшки.

Бліді світанкові промені наповнювали галявину, хоч небо було затягнуте сірими хмарами. Листоплеса позіхнула й потягнулася, а тим часом зі свого кубла вигулькнула Попелюшка і покуштувала повітря.

— Буде дощ, — мовила вона. — Знайди Золошуба та перевір, як там його рана на шиї. Вона добре гоїться, але досі є ризик запалення.

— Добре, Попелюшко.

Листоплеса рушила на пошуки сірого кота, міркуючи, як би то їй відлучитися з табору достатньо надовго, щоб відвідати Мільгокрилу й передати повідомлення Перохвостої. Територія Річкового Клану лежала потойбіч озера, і вона була непевна, що зможе обернутися туди й назад до ночі. Може, варто було розповісти Попелюшці про візит Перохвостої? Але ні, бо це була би зрада таємниці Мільгокрилої — того, що вона не вірить у Зореклан. Мільгокрила тоді більше не змогла би бути медикішкою, а Листоплеса не хотіла, щоб так сталося.

Вона помітила Золошуба, який повертався крізь терновий тунель із досвітнім патрулем.

— Привіт, — нявкнув він. — Ти не мене шукаєш?

— Так, я прийшла перевірити твою рану, — Листоплеса розсунула хутро Золошуба лапою; глибокий укус майже не було видно. — Усе добре. Я перепитаю в Попелюшки, але мені здається, що тобі більше не треба прикладати до рани жодні трави. Проте ще кілька днів потрібно за нею поспостерігати.

— Чудово! — нявкнув Золошуб. — Мені пощастило, що не було запалення від тої брудної тварюки.

— Ну, тримай нас у курсі, якщо буде щось непокоїти.

— Привіт, — Вивіркострибка поклала пару шпачків до кагату й підбігла до Золошуба та сестри. — Листоплесо, ти ніколи не вгадаєш, що ми знайшли!

— Що?

Зелені очі Вивіркострибки блимнули.

— Котячу м’яту!

— Це неможливо! Котяча м’ята буває тільки в садах Двоногів, — у Листоплесої серце упало в п’яти. — Тільки не кажи, що ви знайшли гніздо Двоногів на нашій території.

— Ні, мишомізка. Пам’ятаєш те закинуте гніздо Двоногів, яке знайшов Ожинокіготь зі своїм патрулем?

Листоплеса кивнула.

— Ну то це там. Мабуть, ті Двоноги колись тримали сад, але він уже весь заріс. А там є величезні кущі — вони тільки проростають, але то точно котяча м’ята.

— Це чудово!

Котяча м’ята була найкращими ліками від білого кашлюку та жахливого зеленого кашлюку — смертельного для старійшин та кошенят. У старому лісі в них був постійний запас із угідь Двоногів, але тут Листоплеса навіть не очікувала знайти котячу м’яту.

— Піду розповім Попелюшці. Дякую, Вивіркострибко.

На півдорозі до свого кубла Листоплеса зрозуміла, що це може стати вирішенням її проблеми. Вона на мить спинилася, метикуючи, що казати, а тоді пішла шукати медикішку.

Попелюшка була у себе в кублі, перевіряла запаси трав.

— Слава Зореклану, що вже скоро новолист, — нявкнула вона. — У нас закінчилися макові зернята. Сподіваюся, найближчими повнями ніхто не захворіє.

— Тоді тобі сподобається те, що мені щойно розповіла Вивіркострибка, — Листоплеса розказала їй про котячу м’яту.

Попелюшка замуркотіла.

— Ти могла би піти трохи назбирати?

— Звісно, — відповіла Листоплеса. — Я ще добре пошукаю навколо, подивлюся, чи там нема ще чого корисного.

Вона вже збиралася вискочити з гнізда, проте Попелюшка її спинила.

— Як думаєш, може, тобі варто взяти з собою вояка?

Листоплеса спохмурніла. Супровід вояка — це останнє, чого б їй хотілося. Колись вона ще подумала б про те, щоб узяти з собою Карохвістку, з якою вони свого часу пережили багато пригод, проте зараз молодій кішці не можна було навантажуватися, адже вона виношувала кошенят.

— Я впораюся сама, — пообіцяла вона Попелюшці. — Старе гніздо прямо в центрі нашої території, а лиса давно прогнали.

— Гаразд. Але все одно будь обережна. Пильнуй, чи нема борсуків.

— Добре.

Листоплеса швидко побігла через галявину до тернового тунелю, доки ще хтось не встиг спитати, куди це вона зібралася. Юна медикішка ще ніколи не була біля закинутого гнізда, але знала, що воно розташоване біля зарослої стежки Двоногів, яка вела з кам’яної лощовини. Ожинокіготь вважав, що колись Двоноги вибирали каміння з лощовини і використовували цю стежку, щоб його виносити. Листоплеса не знала, чи має він рацію, але кам’яниста стежка була досить широкою, щоб вона могла бігти, не перечіпляючись через поріст.

Коли медикішка дісталася гнізда Двоногів, ранкове світло все ще відкидало в лісі довгі тіні. Гніздо було розташоване збоку від стежки й ховалося в заростях дерев та ожини. Листоплеса здригнулася. Хоча Ожинокіготь його й описував, вона навіть не очікувала, що тут все здаватиметься таким зловісним.

«Я краще зустріла б диких лисів, ніж зайшла туди!» — подумала вона.

Медикішка насторожено оглянула розвалені стіни й обвислий шматок деревини, який колись затуляв вхід. Нічого ніде не рухалося, а коли вона покуштувала повітря, то не помітила жодного запаху Двоногів. Утім, Листоплеса відчула запах котячої м’яти й пішла на нього, голосно присопуючи, аж доки не знайшла ті кущі, про які говорила Вивіркострибка, неподалік від одної зі стін гнізда. Декілька пагонів були вже достатньо довгі, щоб зірвати їх зараз. Пізніше, у новолисті, їх буде значно більше. Листоплеса відкусила собі оберемочок і подалася геть від гнізда Двоногів.

Замість повернути назад до табору, вона пішла через ліс до струмка, який позначав кордон із Вітряним Кланом. Листоплеса сказала собі, що це був найліпший шлях навколо озера, бо Тіньовий Клан поставився б до неї більш вороже, ніж Вітряний, якби вони знайшли її на своїй території.

Медикішка прослизнула під прихисток кущів, нагострила вуха, наслухаючи патрулів з обох Кланів, і рушила вздовж струмка до порогів, по яких перейшли коти Громового Клану, коли вони вперше прибули на цю територію.

Перш ніж піти далі, Листоплеса зупинилася, щоби пополювати, і невдовзі впіймала польову мишу, яка порпалася в рогозі. Вона з’їла її за кілька ковтків, не припиняючи насторожено слухати, чи немає поблизу інших котів, а тоді перейшла на територію Вітряного Клану.

Медикішка пройшла уздовж струмка з іншого боку і нарешті опинилася за два лисячих хвости від озера. Тепер їй дихалося спокійніше. Вона йшла у своїх медикотячих справах, тож проблем не мало б виникнути, навіть якби хтось із Вітряних вояків її побачив.

Листоплеса з усіх сил помчала берегом озера. Спершу вона схвильовано озиралася, перевіряючи, чи не помітив її патруль Громового Клану біля потоку. А тоді пагорб сховав її від власної території. Вона стишила ходу до рисі й почала думати про те, що має сказати Мільгокрилій. Раптом Листоплеса завмерла, її серце ледь не вистрибувало з грудей.

Чи сприйме Мільгокрила це попередження всерйоз, якщо не вірить в існування Зореклану?

«Вона повинна», — сказала подумки Листоплеса, змушуючи себе йти далі. Перохвоста стежитиме за нею із Зореклану, тож вона мусить дотримати слова.

Листоплеса скоса поглядала на схили вересовища, проте Вітряних котів не було видно. «Немає сенсу шукати Воронокрила, — подумки переконувала вона себе. — Та навіть якби він був тут, що б ти йому сказала?»

Кицюнь із конярки також ніде не було, проте, тільки-но перейшовши за нові помітки Річкового Клану, Листоплеса побачила патруль, який наближався до неї з височини за вересовищем. Його вела Мрячконіжка, а за нею йшли Мохошубка і якийсь незнайомий новак.

— Привіт, Листоплесо, — нявкнула Мрячконіжка, коли підійшла ближче. — Усе гаразд?

Листоплеса поклала на землю оберемок котячої м’яти.

— Я принесла трохи трав для Мільгокрилої.

Мрячконіжка пильно обнюхала листочки.

— Котяча м’ята, — схвально нявкнула вона. — Дякую, Листоплесо. Я думаю, що Мільгокрила на терені. Можеш піти з нами — ми якраз повертаємося.

Підібравши м’яту, Листоплеса рушила за патрулем довкруж озера; невдовзі вони дійшли до потоку. Тоді звернули вглиб берега і пішли вгору проти стрімкого мілкого потічка, аж доки до нього не влився ще менший. Територія між ними була заросла рогозою та густими корчами. Крізь запах котячої м’яти Листоплеса чула запахи багатьох котів.

Мрячконіжка, розсипаючи бризки води, перестрибнула на протилежний берег.

— Ласкаво просимо, — нявкнула вона.

Листоплеса переходила струмок обережніше, шкодуючи, що вона не так упевнено почувається у воді, як Мрячконіжка та інші Річкові коти. Вони пройшли повз зарості ожини, біля яких Світоквітка, одна з Річкових королев, ніжилася на сонечку разом із трьома крихітними кошенятами. Кішка привіталася з Листоплесою помахом хвоста. Трохи віддалік під кущем орляка борюкалися двоє новаків.

Листоплеса помітила величенький кагат свіжини.

— Ви вже добре обжилися, — мовила вона до Мрячконіжки крізь стебла котячої м’яти.

Мрячконіжка вдоволено кивнула.

— Це гарне місце.

Вона повела Листоплесу туди, де над вузьким потічком нависав терновий кущ. Берег тут западав, і струмочок затікав у невеличке озерце під корінням куща. Землю повимивало, і в березі зяяла гладенька печера. Помітивши запаси зілля та ягід усередині, Листоплеса зрозуміла, що то було кубло Мільгокрилої.

Річкова медикішка сиділа на березі понад озерцем і перебирала купку хвоща.

— Мільгокрило, у тебе гостя, — нявкнула Мрячконіжка.

Золотиста кішка підвела погляд і аж підстрибнула від приємної несподіванки, вдоволено замуркотівши:

— Листоплесо! Що ти тут робиш?

— Я принесла тобі оце, — Листоплеса зістрибнула вниз і поклала перед Мільгокрилою котячу м’яту, а тоді озирнулася й подякувала Мрячконіжці, коли Річкова воєвода вже зібралася йти геть.

— Котяча м’ята! — вигукнула Мільгокрила. — Це чудово, я ще її на нашій території не знаходила.

Листоплеса озирнулася, щоб пересвідчитися, чи точно пішла Мрячконіжка і чи нема когось іще поблизу. Це був її шанс передати попередження Перохвостої. Проте її хутро стало дибки, а в роті пересохло. Вона відчувала, що щось тут не так.

Наблизившись до Мільгокрилої, Листоплеса нявкнула:

— Якщо чесно, то котяча м’ята — не єдина причина, чому я прийшла. Я маю для тебе повідомлення від Зореклану.

Блакитні очі Мільгокрилої враз розширилися. Раптом Листоплеса пошкодувала, що взагалі прийшла. Це, мабуть, скидалося на те, ніби вона виставляла Мільгокрилу несправжньою медикішкою, бо та не отримала повідомлення особисто. Проте Мільгокрила нічого не казала, тільки нагострила вуха, чекаючи, доки Листоплеса договорить.

— У мене був сон, — провадила Громова медикішка. — До мене приходила Перохвоста.

Листоплеса завагалася, побачивши, як очі Мільгокрилої сповнилися жалем. Звісно, Мільгокрила добре знала Перохвосту, адже та була воячкою Річкового Клану.

— Вона… вона сказала, що не може до тебе дістатися. Вона попросила мене передати тобі повідомлення. Річковому Клану загрожує велика небезпека від Двоногів.

Річкова медикішка замислилась і деякий час сиділа мовчки.

— Двоногів? — зрештою нявкнула вона. — Але тут ніде нема… — Раптом Мільгокрила урвала мову й підскочила на лапи. — Листоплесо, біля малого Громошляху було так тихо, що ми не дуже звертали на нього увагу. Може, щось сталося там. Ти могла б піти зі мною перевірити?

Листоплеса завагалася. Вона хотіла передати Мільгокрилій повідомлення й одразу ж повертатися додому. Якщо вона затримається в Річковому Клані на довше, то їй, мабуть, доведеться тут заночувати. Проте їй було дуже важливо допомогти Мільгокрилій перевірити, чи немає на її території жодних прихованих небезпек.

— Так, звісно, я піду, — погодилася вона, намагаючись не думати про те, як їй перепаде від Попелюшки. Листоплеса полегшено зітхнула: подруга наче не звинувачувала її в тому, що вона принесла повідомлення від Перохвостої разом з усіма його натяками, буцім Мільгокрила не є справжньою медикішкою. Вона відчула приплив теплих почуттів до Мільгокрилої і сподівалася, що Перохвоста зараз дивиться згори на Річкову медикішку й бачить, наскільки та віддана своєму Кланові.

Мільгокрила повела її вгору проти течії до місця, де воду розділяв один камінь. Граційно перестрибнувши потік, вона піднялася на протилежний берег і зупинилась почекати на Листоплесу.

— Я боялася, що ти подумаєш, ніби я несу якісь нісенітниці, — гарячково зізналася Листоплеса, коли теж перестрибнула струмок. А тоді з надією додала: — То це означає, що ти почала вірити у Зореклан?

Мільгокрила смикнула вусами.

— Ні, Листоплесо. Я не вірю, що духи наших предків-вояків приходять до нас поговорити. Зорі — це лише цятки світла в нічному небі, а не мертві коти, які дивляться на нас згори. Ми можемо продовжувати життя наших друзів у наших спогадах, але якщо їх немає тут. Ось у що я вірю.

— Я знаю, — Листоплеса замовкла, пробираючись через кущ чортополоху. — Але якщо ти не віриш у Зореклан, то чому звернула увагу на попередження Перохвостої?

Річкова кішка сповільнила ходу і глянула Листоплесій у вічі.

— Бо я вірю в тебе, Листоплесо.

Громова медикішка похитала головою.

— Це мишомізко! Як я про це дізналася б, коли б мені не розповів Зореклан?

— Ти — хороша медикішка. Ти помічаєш усе навколо. Якимось чином ти побачила, чи почула, чи відчула щось, і ти знаєш, що це сигналізує про небезпеку, хоч ти і не певна, як саме ти це знаєш. Ти віриш у Зореклан, тому все набуло вигляду сну про Перохвосту. Усе просто.

Мільгокрила повернулася й закрокувала далі.

Листоплеса взагалі не вважала, що це просто. Проте не сперечалася. Принаймні Мільгокрила послухала повідомлення Перохвостої.

Коли вони дійшли до Громошляху, Листоплеса зацікавлено роззирнулася. Вона ще ніколи не бачила цього місця, хоч Вивіркострибка їй про нього розповідала. Там була широка галявина, вкрита тим самим твердим матеріалом, що й Громошлях, а в кутку стояло невелике дерев’яне гніздо Двоногів. У воду стримів напівміст, викладений із вузьких смужок деревини. Навколо було тихо.

Мільгокрила стала на краю Громошляху й покуштувала повітря.

— Фу. Тіньовий Клан, — нявкнула вона, нагадавши Листоплесій, що тут проходив кордон між двома територіями. — І ще щось…

Листоплеса розтулила щелепи. У повітрі відчувався ледь вловимий терпкий запах, якого вона вже давно не чула. Хутро на її загривку почало здиблюватися.

— Тут були потвори, — нявкнула вона.

Мільгокрила глянула в її стривожені очі.

— Але не тепер. Є застояний запах Двоногів, хоча цей сморід Тіньового Клану його перебиває. Чесно, Листоплесо, я не думаю, що це можна назвати «серйозною небезпекою».

— Тоді звідки може бути небезпека? — замислилась Листоплеса.

Мільгокрила смикнула кінчиком хвоста.

— Від Двоногів ніколи не знаєш, чого очікувати. Може, це ще не сталося.

Відвернувшись від Громошляху, вона закрокувала уздовж озера, раз чи двічі спинившись, щоби скуштувати воду.

— Пам’ятаєш той ставок із мертвим кролем? — гукнула Мільгокрила через плече. — Як у всіх старійшин боліли животи від нього? Я більше такої помилки не припущуся. Але тут вода нормальна.

Коли кішки дійшли до струмка, то перевірили воду і там, а тоді рушили назад до Річкового табору. Мільгокрила повела Листоплесу до свого кубла, де вони обидві попили з маленького озерця. Вода була холодна й солодкава, ніде не відчувалося жодних незвичних запахів.

Сонце вже котилося до обрію, тіні густо залягли над озерцем і простяглися до кубла Мільгокрилої. Як Листоплеса й передчувала, повертатися додому було вже запізно.

— Ти б не хотіла тут заночувати? — запропонувала Мільгокрила. — Тобі ніяк не дістатися Громового Клану до ночі.

— Хотіла б, дякую.

Листоплеса знала, що Попелюшка вже давно за неї почала непокоїтися і що доведеться відповідати на багато незручних запитань після повернення. Проте безпечніше було переночувати тут і піти додому вранці.

Один із Річкових новаків приніс Мільгокрилій товстеньку рибину, її вистачило на двох. Коли Листоплеса вмостилася біля подруги в її гнізді з моху й орляка, то промурмотіла:

— Ти ж не забуватимеш про попередження Перохвостої? Пильнуватимеш, чи нема небезпеки?

— Що? — сонно муркнула Мільгокрила. — А, так, Листоплесо. Звісно. Не переймайся.

Проте Громова медикішка не могла не перейматися. Мільгокрила не чула цього застереження особисто від Перохвостої, тож могла легко про нього забути чи вирішити, що воно неважливе. А Листоплеса була певна, що біда насувається.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Вивіркострибка зупинилася біля куща орляка, втягуючи запах молодих зелених пагонів. Кожна травинка відблискувала росою, увесь ліс, здавалося, прокидався після довгого сну, який тривав цілий гололист.

Воячка ще раз глибоко вдихнула й почула запах кота. Не з Громового і не з Тіньового Клану, хоч вона була біля їхнього кордону. Вивіркострибка застигла й роззирнулася. Раптом один пагін орляка сколихнувся, і вона помітила незнайомого смугастого кота, який прокрадався, притиснувшись пузом до землі.

Спершу Вивіркострибка подумала, що то якийсь волоцюга зайшов на їхню територію. Та за мить зрозуміла, що то, напевно, один із кицюнь, з якими вони з Ожинокігтем побилися, коли вперше пішли оглядати землі навколо озера. Гніздо їхніх Двоногів було розташоване на території Тіньового Клану, але цей стервоїдний котяра взагалі ні за що мав кордони між Кланами.

Припавши в мисливу стійку, Вивіркострибка почала підкрадатися до нього, але не встигла пройти кілька кроків, як почула решту свого патруля: Шипокігтя, Золошуба та Сажошуба. «Мишомізкі! — подумала вона. — Тупають тут, як коні!»

Кішка помахом хвоста застерегла своїх побратимів триматися подалі, але смугань уже їх почув. Вивіркострибка побачила, як брунатна постать вистрибнула з-посеред орляка, і кинулась навздогін. Позаду почувся крик Золошуба:

— Гей, Вивіркострибко, стань!

Але вона його проігнорувала. Вивіркострибка побігла за непроханим гостем, наміряючись дати йому доброго прочухана, щоби більше не повертався, але той мав завелику фору.

— От лайно мишаче! — гаркнула вона, коли загубила його в густих чагарях. Воячка повернулася й подалася до решти патруля. На її подив, вони стояли гуртом, стурбовано на неї витріщившись.

— Вивіркострибко, ти мишомізка! — крикнув Сажошуб.

Вона тільки-но підійшла до інших, як із чагарів вийшов Ожинокіготь, а за ним — Піскошторма.

— І що, на твою думку, ти робиш? — запитав він.

— Я помітила одного з тих кицюнь із Тіньової території, — Вивіркострибку здивувала й розлютила його ворожа інтонація. У чому він її звинувачує тепер? — Ми ж мали б виганяти зайд під час патрулювання, так?

— Так, — нявкнув Ожинокіготь. — Але чого б ти не мала робити — то це переходити кордон з іншим Кланом. А якби тебе побачив Тіньовий патруль?

— Але я не… — Вивіркострибка замовкла, раптом помітивши всохле дерево, яке було ціхою кордону. Мабуть, у гонитві за кицюнею вона пробігла прямо повз нього. — Я не почула жодних поміток, — сказала вона на свій захист, крокуючи до товаришів на той бік кордону.

— Помітки справді дуже слабкі, — Золошуб нахилився й обнюхав коріння сухого дерева. — Ожинокігтю, облиш. Будь-хто міг припуститися тої самої помилки.

Піскошторма примружено глянула на Золошуба.

— Вивіркострибка й сама може за себе відповісти, — нявкнула вона. — Зазвичай їй не бракує слів.

Вивіркострибка вдячно підморгнула Золошубові. Вона не потребувала того, щоб він чи будь-хто інший вистрибував на її захист, проте їй було приємно, що товариш її підтримав.

— Пробачте. Я справді не помітила.

— Помітки таки дійсно слабкі, — погодився Шипокіготь. — Я думаю, що Тіньовий Клан уже багато днів їх не поновлював.

— Що з ними сталося? — замислилася Піскошторма. — Зазвичай Тіньові коти найпершими перевіряють, чи не переходив ніхто їхніх кордонів.

Вивіркострибка знизала плечима.

— Якщо вони не подбали про те, щоб оновити свої помітки, то нехай не обурюються, коли хтось помилково перетне їхній кордон.

— Мабуть, твоя правда, — зітхнув Ожинокіготь. — Але, заради Зореклану, будь трохи обережнішою наступного разу.

— Вона буде, — знову вискочив на захист Вивіркострибки Золошуб, не помітивши, яким розлюченим поглядом вона обдарувала його цього разу. Вивіркострибка розлютилася ще більше, коли побачила здивований погляд Піскоштормої — такий, ніби та не могла повірити, що Вивіркострибка покладається на захист Золошуба. — Та й, Ожинокігтю, — мовив сірий кіт, — не тобі вказувати їй, що робити.

— Ні мені, ані будь-кому, — відрубав Ожинокіготь, здибивши хутро на загривку. — Ти хочеш проблем із Тіньовим Кланом?

Золошуб випустив кігті.

— Не в цьому справа!

— Спиніться! — запротестувала Вивіркострибка. — Я не хочу…

— Досить, — Піскошторма підійшла й стала між ними трьома. — Треба повертатися до табору, перш ніж Тіньовий Клан таки з’явиться і побачить, що ми тут одне одному хутро вискубуємо.

Вона рушила в напрямку табору. Сажошуб і Шипокіготь пішли за нею, а от Ожинокіготь і Золошуб ще вагалися, досі розлючено зиркаючи один на одного. Вивіркострибка однаково сердилася на них обох.

— Ти йди, — сказала вона Золошубові.

Золошуб здивувався.

— Ом… гаразд. Побачимося на терені.

Роздратовано махнувши хвостом, він подався слідом за іншими.

— Ти не можеш звинувачувати його за те, що він хоче про тебе дбати, — слова Ожинокігтя начебто мали би прозвучати схвально, проте його інтонація була уїдлива — ніби смугастий вояк пригадав усі ті випадки під час їхньої подорожі, коли Вивіркострибка лютувала на нього за те, що він намагався її захистити.

— Ну, принаймні є один кіт, якому я можу довірити своє життя! — прошипіла вона.

Ожинокіготь округлив очі.

— Лише один, Вивіркострибко?

— Так! — кинула вона у відповідь. Вивіркострибка зараз була настільки від нього далека, що й не могла згадати, як колись дивилася на нього з теплом. — Золошуб принаймні не лигається з котом з іншого Клану — з котом, якому не можна довіряти!

Образа в очах Ожинокігтя змінилася люттю.

— То ти цього хочеш, так? Вірного вояка, який ходив би за тобою по п’ятах і змітав усі колючки з твоєї стежки? Я ніколи б не подумав, що ти така. Я був про тебе кращої думки.

— Думай собі що хочеш!

Ожинокіготь закопилив губу й ледь чутно загарчав. Він ще не встиг нічого сказати, як кущі позаду Вивіркострибки зашурхотіли. Вона обернулася й побачила, що то повернувся Золошуб.

— Що тобі тепер треба? — прогарчала воячка.

Золошуб здавався спантеличеним.

— Пробач. Я подумав, чому ти не наздоганяєш, і прийшов перевірити, чи в тебе все гаразд.

Вивіркострибка зітхнула, і хутро на її загривку вляглося. Золошубові треба було б затямити, що вона може сама за себе постояти, та принаймні він був щирий. Казав те, що мав на думці, і ніхто б не засумнівався у його вірності Клану. Якщо Ожинокіготь був, як глибоке озеро в лісовому затінку, то Золошуб більше був схожий на озеро, що іскриться на сонці. Раптом Вивіркострибка зрозуміла, як вона скучила за сонцем.

— Усе добре, — нявкнула вона, притулившись до Золошуба мордочкою. — Ходімо.

Вивіркострибка подалася геть від кордону поруч із Золошубом. Та весь час відчувала на собі бурштиновий погляд Ожинокігтя, аж доки трави не зімкнулися за нею і не сховали її від зору смуганя.

* * *

Коли Вивіркострибка повернулася до табору, у кам’яній лощовині все гуло. Хмарохвіст і Ясносерда саме виходили з вояцького кубла; їхня донька Білолапка бігла до них через галявину, голосно нявкаючи. Старійшини вже зайняли свої місця біля підніжжя скелі під Високим Виступом. Вогнезір спускався кам’яною стежкою зі свого кубла в лощовину.

— Що відбувається? — спитала Вивіркострибка, коли з вояцького кубла вийшло ще кілька котів.

— Вогнезір скликав віче, — почувся позаду голос Листоплесої. Вивіркострибці здалося, що вона якась пригнічена — ніби досі відходила від тої прочуханки, яку заробила від Попелюшки за те, що залишилася ночувати в Річковому Клані. — Березкові вже настав час стати новаком.

— Чудово!

Вивіркострибка аж підскочила від захвату. Вона тільки зараз помітила біля входу до ясел Папоротехмарку, яка енергійно чепурила хутро Березка, а юний котик аж трусився від захвату. Біля них сидів Порохошуб, мало не лопаючись від гордощів.

— Перший новак у нашому новому домі. Хто його тренуватиме?

— Не маю уявлення, — нявкнула Листоплеса, вже трохи повеселішавши. Вона роззирнулася галявиною, ніби намагаючись відгадати, хто стане новим виховником чи виховницею.

Вивіркострибка та Золошуб знайшли собі місця поміж інших котів, які півколом оточили Вогнезора. Вивіркострибка й сама хотіла б стати виховницею Березка, проте підозрювала, що ще занадто молода для такої честі, коли у Клані було стільки значно досвідченіших котів без новаків. До того ж слідом за Вогнезором із його кубла вийшла Піскошторма, яка обдарувала Вивіркострибку суворим поглядом і сіла біля Орлякошуба. Мабуть, вона розповіла Вогнезорові, що сталося на кордоні з Тіньовим Кланом. Зітхнувши, Вивіркострибка вирішила, що їй доведеться таки думати, перш ніж щось робити, якщо вона хотіла, аби їй довірили стати чиєюсь виховницею.

Коли всі коти зібралися, Вогнезір підкликав Березка помахом хвоста. Юний сірий котик підійшов наперед. Він увесь тремтів від хвилювання, проте став перед Вогнезором, виструнчившись і високо задерши голову та хвіст. Його хутро вилискувало у сонячних променях, а очі сяяли. Вивіркострибка ним захоплювалася. Його сестрички Модринка і Ясенька загинули від голоду, коли Двоноги зруйнували старий ліс. Березко також втратив свій дім, але він виявив величезну мужність, як на його юний вік.

Вивіркострибка помітила Ожинокігтя, який сидів на самоті за кілька хвостів від неї та дивився на Березка. У бурштинових очах вояка палахкотіла амбітність. Вивіркострибка бачила, як сильно Ожинокіготь хотів стати виховником для цього новака, і не могла зрозуміти, чому він мав би перейматися цим більше за інших вояків.

Та раптом усвідомлення, ніби кігтями, зчепило її живіт. Вояк не міг стати воєводою, доки не виховали принаймні одного новака. Доля Сіросмуга досі не була відома, тож, можливо, невдовзі Вогнезорові доведеться призначити на його місце когось іншого. Якщо Ожинокіготь хотів мати шанс, то йому потрібен був новак. А в Клані більше кошенят не було.

Дивлячись на Ожинокігтя, який так зосередився на Березкові, ніби той був якимось соковитим шматком свіжини, Вивіркострибка не могла не замислитися про те, на що був готовий Ожинокіготь, аби задовольнити настільки потужні амбіції. Чи міг би він також стати вбивцею, як його батько Тигрозір?

Вогнезір зачекав, доки Клан затихне.

— Це хороший день для Громового Клану, — почав він. — Висвячуючи новаків, ми показуємо, що Громовий Клан живе і залишається сильним. Березку, відтепер тебе знатимуть як Березолапа.

Березолап радісно кивнув.

— Золошубе, ти вже готовий мати новака, — мовив далі Вогнезір. — Ти будеш виховником Березолапа.

Вивіркострибка побачила, як очі Ожинокігтя спалахнули з недовірою. Його м’язи напружилися, ніби він приготувався підстрибнути, проте вояк і далі сидів нерухомо. Навіть найамбітніший кіт не може сперечатися з вибором провідника.

Вивіркострибка повернулася й глянула на Золошуба. Його очі запроменилися гордістю і щастям, коли Березолап побіг до нього.

— Золошубе, — продовжив Вогнезір, — ти також пізнав горе й утрату і знайшов у собі силу з ними впоратися.

Провідник говорив про загибель Ряболицьої — матері Золошуба. Її убив Тигрозір і залишив як приманку для собачої зграї, щоби заманити їх у старий табір Громового Клану. Усе це сталося ще до народження Вивіркострибки, проте кожен кіт у Клані чув цю історію неодноразово.

— Я знаю, що ти передаси свою силу Березолапові, — нявкнув Вогнезір, — і навчиш його тих навиків, які допоможуть йому стати мужнім вояком Громового Клану.

Ледве не плачучи від захоплення, Березолап витягнувся, і Золошуб нахилив голову, аби торкнутися до нього носом.

— Березолап! Березолап!

Клан привітав новака його новим іменем. Папоротехмарка і Порохошуб підбігли до сина. Папоротехмарка муркотіла так голосно, що не могла говорити, а Порохошуб привітав Березолапа, лизнувши його хутро.

— Ти не казав, що Вогнезір обрав тебе! — гукнула Вивіркострибка до Золошуба, надто щаслива, щоб по-справжньому обурюватися.

Очі Золошуба засяяли, коли він обернувся до неї й легенько лизнув її плече.

— Я хотів тебе здивувати, — відповів вояк.

Тепер, коли церемонія закінчилася, Березолап здавався трохи загубленим, ніби не знав, що має бути далі. Білолапка підбігла й притулилася до нього мордочкою.

— Ходімо, — нявкнула вона. — Я покажу тобі новацьке кубло. Ми назбираємо ще трохи моху для твого гнізда. І я спитаю Орлякошуба, чи можна буде завтра піти на впоряд разом.

Березолап озирнувся на свого виховника, чекаючи дозволу піти з Білолапкою, і, коли Золошуб кивнув, подався за нею через галявину. Вони обоє зникли в ожині, де було новацьке кубло.

— Я б ніколи не подумав, що Вогнезір обере мене, — промурмотів Золошуб, дивлячись услід своєму новаку. — Досі не можу в це повірити!

Вивіркострибка притулилася носом до його плеча.

— Ти заслуговуєш на це не менше, ніж будь-хто інший, — нявкнула вона.

Проте її погляд прослизнув повз нього на Ожинокігтя. Кремезний смугань звівся на лапи і дивився на них із Золошубом заздрісно й роздратовано. Вивіркострибка відчула, як її тілом пробіг дрож. Що він зробить тепер, коли його сподівання стати воєводою знову не справдилися?

— Вивіркострибко, — гукнула її Піскошторма за кілька хвостів віддалік. — Ходи сюди.

Вивіркострибка підійшла до матері.

— Що таке?

— Щодо сьогоднішньої сварки біля Тіньового кордону. Ожинокіготь із Золошубом ледве не побилися, а це недобре для Клану.

Хутро Вивіркострибки наїжилося.

— Я в цьому не винна, — обурено пробурмотіла вона. — Чому ти мені про це говориш?

Піскошторма посмикувала кінчиком хвоста.

— Вивіркострибко, не прикидайся дурною. У всіх можуть бути проблеми, але не треба дозволяти їм ставати на заваді твоїм обов’язкам перед Кланом.

Вивіркострибка змусила себе глянути мамі у вічі й, незважаючи на суворі слова, побачила там співчуття.

— Гаразд, — нявкнула вона. — Я постараюся. Але іноді вони обидва поводяться, як дурні клубки хутра.

Зелені очі Піскошторми весело замерехтіли.

— Отакі вони, ті коти.

Вона торкнулася хвостом плеча Вивіркострибки, а тоді подалася до кагату свіжини.

Вивіркострибка дивилася, як Ожинокіготь прослизнув крізь тернові гілки до вояцького кубла. Він похилив голову і волочив хвоста по землі.

Той кіт, якого вона знала чи радше думала, що знала, прийняв би це розчарування і рухався далі, відмовився б від своєї надії стати воєводою і зосередився б на тому, щоби бути вірним вояком Громового Клану.

Проте Ожинокіготь більше не був тим котом. Вивіркострибці знову стало лячно від думки про те, як далеко він може зайти, аби задовольнити свої амбіції.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Листоплеса з Попелюшкою вийшли з лісу біля озера й побачили невелику постать самотнього кота, який крокував уздовж берега територією Тіньового Клану.

— Ось і Дрібнохмар, — нявкнула Попелюшка, показуючи хвостом.

Листоплеса полегшено зітхнула. Сонце вже опускалося, і півмісяць зійшов у сутінковому небі. Настав час медикотам зустрітися біля Місячного Ставу. Листоплеса боялася, що, якби їй із Попелюшкою довелося йти лише удвох, медикішка почала б розпитувати про її візит до Річкового Клану.

Коли Листоплеса повернулася, Попелюшка неабияк розізлилася. Вона хотіла знати, чому її учениця залишилася на цілу ніч.

— Ти усвідомлюєш, що Вогнезір послав патруль тебе шукати? — шипіла вона. — Ти думаєш, що цим котам більше не було чим зайнятися? Чесно, Листоплесо, я вважала, що ти більш відповідальна.

— Пробач, — Листоплеса переминала лапами сухе листя біля кубла Попелюшки. — Я хотіла віднести трохи котячої м’яти Мільгокрилій. Вона дала мені натомість хвоща. І кішка показала на купку соковитих стебел, які назбирала на болотищі дорогою додому.

Попелюшка розгнівано буркнула:

— Листоплесо, Клани мусять знову почати жити незалежно один від одного. Я знаю, що Мільгокрила — твоя подруга, але це не означає, що ти можеш обмінюватися з нею травами, коли тобі заманеться. Наступного разу запитай дозволу.

— Так, Попелюшко, — Листоплеса була чомусь упевнена, що дозволу ніякого не буде. Якби Попелюшка дізналася справжню причину її візиту, вона розізлилася б ще більше. Проте Мільгокрила заслуговувала бути медикішкою, бо добре вміла лікувати, і якщо Зореклан говорив із нею через Листоплесу, то не мало значення, чи вірить у нього Мільгокрила.

Тепер, доки вони чекали на Дрібнохмара біля озера, Попелюшка знову зосередила на ній погляд.

— Ти впевнена, що того дня ходила тільки до Річкового Клану? Я більше нічого не маю знати?

Листоплесу це образило.

— Ні, Попелюшко. Я впевнена.

Невже медикішка підозрювала її в тому, що вона вислизнула на зустріч із Воронокрилом? Листоплесу це обурило ще більше, бо вона ж розповіла Попелюшці правду про те, що ходила до Річкового Клану. Вона не побачила ані шерстинки з Воронокрилового плеча! Листоплеса переконувала себе, що її виховниця не могла знати про ті почуття, які вона так відчайдушно намагалася приховувати. Проте юній кішці було б важко захищатися, якби Попелюшка кинула якесь конкретніше звинувачення.

На її полегшення, Тіньовий медикіт підійшов уже достатньо близько, аби чути їхню розмову. При ньому Попелюшка нічого б не сказала про Воронокрила.

Дрібнохмар перебрів потік, який протікав по кордону, обтрусив від води кожну лапу, а тоді побіг уздовж берега до двох медикішок.

— Нехай освічує Зореклан ваші стежки, — привітався він. — Усе гаразд у вашому Клані?

— Усе добре, — відповіла Попелюшка. — А в Тіньовому Клані?

— О, так, добре, добре.

Листоплесій здалося, що смугань якийсь ніби розгублений. Якщо Попелюшка це й помітила, то нічого не сказала, і вони утрьох рушили до струмка на кордоні Вітряного Клану, уздовж якого мали піти далі до Місячного Ставу.

— Мільгокрила не йшла з тобою? — нявкнула Листоплеса.

— Ні, — смикнув вусами Дрібнохмар. — Мабуть, вона прийде через Вітряний Клан.

На березі з протилежного боку не було видно Річкової кішки. У Листоплесої від тягаря таємниць лапи зробилися немов кам’яні. Вона важко крокувала за іншими вгору через ліс, замислившись про те, чи не вирішила Мільгокрила остаточно, що їй не обов’язково приходити ділитися язиками з котами, у яких вона не вірила. Чи, можливо, та небезпека, яку передбачила Перохвоста, уже прийшла, і Річкова медикішка не могла залишити свій Клан?

Її тривога лише посилилася, коли вони зустрілися з Коромордом, медикотом Вітряного Клану, біля того місця, де ліс переходив у луки. Він також не бачив Мільгокрилу.

— Вона ще може нас наздогнати, — нявкнула Попелюшка і зашкутильгала вгору схилом.

Доки вони обходили територію Вітряного Клану, Листоплеса оглядала луки довкола. Вона говорила собі, що шукає там золотисту шубку Мільгокрилої, а не струнку темну постать Воронокрила.

— Як справи у Вітряному Клані? — спитала Попелюшка Короморда. — Однозір на Зборищі мав дуже впевнений вигляд.

— З Однозора буде сильний провідник, — інтонація Короморда була нейтральна. Якщо у Вітряному Клані й досі були якісь негаразди, то він, очевидно, не мав наміру про них говорити, навіть з іншими медикотами. — Ти знаєш, що я знайшов на вересовищі? — вів далі Короморд. Тепер, коли він змінив тему розмови, його голос зазвучав дружелюбніше.

— Звісно ж ні, мишомізкий! — Попелюшка легенько плеснула його по вухові кінчиком хвоста. — Але бачу, що ти дуже хочеш розповісти.

— Золотушник! Величезні високі кущі, — вдоволено промуркотів старий кіт. — Дуже добре гоїть рани.

— Це чудова новина, Короморде, — нявкнула Попелюшка. — Сподіваймося, що тобі не доведеться найближчим часом його використовувати.

Вітряний медикіт погодився, гучно муркнувши.

— Але добре знати, де він є.

Шкірою Листоплесої раптом пробіг дрож. Поки що, окрім лиса та борсучихи, вони більше не зустріли ворогів на новій території. Їм не стане у пригоді запас золотушника, якщо тільки коти не почнуть битися одне з одним. «Ми всі ще не так давно мандрували разом, — у відчаї подумала вона. — Чому нам знову треба розділятися начетверо?»

Доки медикоти дійшли до Місячного Ставу, уже запала ніч. Перед ними виросла чорна скеля, обвішана папоротями та клаптиками моху. З розколини посередині бив струмок; зорі відблискували у воді та на бульбашках у ставку.

Листоплеса почувалася вже спокійніше, коли пройшла крізь загорожу з кущів, яка оточувала лощовину. Що б не мало їм принести майбутнє, усі вони зараз у лапах Зореклану.

Короморд відступив назад, пустивши Попелюшку першою на стежку довкруж лощовини. Раптом Листоплеса почула позаду чиєсь засапане дихання, а тоді кущі зашелестіли, і з них вийшла ще одна кішка.

— Мільгокрило! — вигукнула вона, і від полегшення раптом ослабла. — Я думала, що ти не прийдеш. Усе гаразд?

— Усе добре, — видихнула Мільгокрила. — Роботи багато. Вибачте за запізнення.

Листоплеса помітила, як Попелюшка примруженими очима зиркнула на Мільгокрилу, так, ніби гадала, що ж могло бути настільки важливим, що Річкова медикішка навіть запізнилася на сходини біля Місячного Ставу.

— Ти не спізнилася, — нявкнув Дрібнохмар і дружньо махнув хвостом. — Ми ще не почали.

Попелюшка повела їх униз до ставка, а Листоплеса затрималася, щоб тихенько перемовитися із Мільгокрилою.

— Я вже думала, що пророцтво Перохвостої збулося.

— Ні, я вже стільки разів оглядала територію, і ніде нічого нема, — Мільгокрила глянула своїми ясно-блакитними очима в бурштинові очі Листоплесої. — Але я шукатиму далі. Я не забуду, — і вона поспішила за іншими медикотами.

Листоплеса зійшла останньою, відчуваючи, як її лапки ступають у відбитки лап, закарбовані в кам’яній стежці. Тут багато повень не було жодного кота, доки Плямолистка не привела сюди Листоплесу, проте заглибини від лап свідчили, що їхні предки були тут безліч разів. Лапами Листоплесої бігли мурашки, коли вона думала про те, що стала частиною довгої вервечки медикотів та медикішок, які служили своїм Кланам під покровительством Зореклану.

На дні лощовини всі п’ятеро посідали біля ставу й повитягували шиї, щоби попити мерехтливої зоряної води. Листоплеса відчула її крижаний доторк на своєму язиці, відчула на смак зорі й ніч, і заплющила очі, щоби отримати видіння, які Зореклан хотів їй послати.

Вона очікувала побачити Перохвосту, можливо, отримати якесь роз’яснення щодо її попередження для Мільгокрилої, проте вродлива сіра кішка так і не з’явилася. Натомість Листоплеса зрозуміла, що крокує у вітряній темряві, краєм ока помічаючи постаті котів, які щезали швидше, ніж вона встигала до них повернутися. Вона почула далеке завивання, плач багатьох котів, що здіймався у ніч, проте не розрізняла жодних слів і не впізнавала жодних голосів.

— Хто ви? — гукнула Листоплеса. — Де ви? Чого ви хочете?

Та у відповідь почула тільки неземне далеке голосіння. У її жилах пульсував страх, зливаючись із ритмом серцебиття. Страх розлився по лапах медикішки, ледве не підштовхуючи її тікати крізь тіні в сліпому жаху, проте вона змусила себе повільно рушити вперед, роззираючись навсебіч, намагаючись зрозуміти, де вона і яке повідомлення для неї має Зореклан.

Зрештою Листоплеса побачила попереду пляму чистого білого світла — мов зорю, що висіла над обрієм. Кішка побігла вперед. Світло все розширювалося, аж доки не заполонило весь її зір; тоді вона пробігла крізь нього і прокинулася на краю Місячного Ставу.

Усім її тілом пробіг дрож, і кожна її шерстинка стояла дибки. Вона спробувала підвестися, але була настільки ослабла, що впала на землю й завмерла, глибоко дихаючи, щоб заспокоїтися. Роззирнувшись навколо, вона побачила, що Попелюшка, Короморд і Дрібнохмар досі марили. А Мільгокрила скрутилася собі на пласкому камені й солодко та мирно спала.

— Мільгокрило! — шепнула Листоплеса й поторсала її лапою. — Мільгокрило, прокинься!

Річкова медикішка розплющила очі та спантеличено закліпала, дивлячись на Листоплесу. Тоді підвелася і граційно витягнула передні лапи.

— От чесно, Листоплесо, — поскаржилася вона. — Ти мусила мене розбудити? Я вже кілька повень так добре не спала.

— Вибач, але ти ж не хотіла б, щоб інші тебе спіймали на цьому?

Мільгокрила глянула на трьох інших медикотів, які вже почали ворушитися.

— Ні, не хотіла б. Вибач, Листоплесо.

Листоплеса сіла й почала прилизувати своє скуйовджене хутро. Вона хотіла знати, чи інші отримали те саме дивне видіння і чи могли вони що-небудь із нього зрозуміти. Листоплеса не здивувалася, побачивши, що Попелюшка, Короморд і Дрібнохмар повставали із серйозними і трохи спантеличеними виразами на обличчях.

— Це було більш заплутане видіння, ніж зазвичай, — почав Дрібнохмар, прилизавши хутро на грудях. — Мабуть, нам варто його обговорити.

«Добре, — подумала Листоплеса. — Може, хтось із них розуміє, що воно означало, бо я — точно ні!»

— Кігті, — мовила Попелюшка. — Я побачила величезні білі кігті, готові виривати хутро і проливати кров.

Короморд кивнув.

— І роззявлені щелепи. Але чи були це коти? Я не впевнений.

— А тоді той голос, — Дрібнохмар здригнувся. — Такий гучний. Він провіщував смерть і небезпеку. Що це все означає?

Листоплеса завмерла. Це був не її сон! Чому Зореклан не показав це видіння і їй також? Це тому, що вона приховувала таємницю Мільгокрилої? «Але ж до мене приходила Перохвоста, — збентежено подумала вона. — Якби Зореклан гнівався через Мільгокрилу, то Перохвоста мені б сказала».

Мабуть, це не стосувалося Мільгокрилої. Можливо, Зореклан помітив почуття Листоплесої до Воронокрила. Невже вона була неповноцінною медикішкою через те, що кохала вояка? «Але це нечесно! — заскиглила Листоплеса подумки. — Я ж навіть не говорила з ним після тої ночі біля лощовини».

— Листоплесо, що ти думаєш? — перебила Попелюшка її думки.

Листоплеса здригнулася.

— Я… я не певна.

«То це так Мільгокрила почувається, коли її питають про Зореклан? — подумала вона. — Постійно мусить прикидатися?»

Мільгокрила широко позіхнула.

— Вочевидь, Зореклан хоче нас про щось попередити, — нявкнула вона.

Листоплеса здивовано на неї глянула. Але про це нескладно було здогадатися зі слів інших. Може, Мільгокрила припускала, що це стосувалося того самого, що й попередження Перохвостої? Але воно було тільки для Річкового Клану, а нове пророцтво прийшло і до інших трьох Кланів.

Попелюшка схилила голову.

— Ми повинні про це подумати, — нявкнула вона. — Якщо попереду чатує небезпека, то Зореклан покаже нам більше.

— Поговорімо про це знову на наступних сходинах, — запропонував Дрібнохмар. — Може, до того часу все проясниться.

— Гарна ідея, — крекнув Короморд. — Сьогодні Зореклан був не дуже багатослівний.

— Не забувайте, що нашим предкам-воякам доводиться освоюватися в новій домівці так само, як і нам, — додала Попелюшка. — Може, через це їм важче до нас дістатися.

«Це було можливо», — з надією подумала Листоплеса. Однак це не пояснювало, чому вона побачила щось зовсім інше.

Медикоти рушили звивистою стежкою назад із лощовини і пройшли крізь заслону з кущів. Коли вони вже спускалися зі схилу, Попелюшка, Дрібнохмар та Короморд зійшлися попереду, стурбовано мурмочучи між собою, ніби їм було надто складно дотриматися згоди обговорити цей сон наступного разу. Мільгокрила та Листоплеса крокували за ними.

— Ти розповіла Леопардозірці про мій сон? — тихо спитала Листоплеса свою подругу, щоб інші її не почули.

Мільгокрила здивовано на неї глянула.

— Ні, як я могла це зробити? Я не могла зізнатися, що Зореклан послав мені повідомлення через медикішку з іншого Клану.

— Але ти могла сказати, що це був твій сон, — Листоплеса кінчиком хвоста торкнулася плеча золотистої кішки. — Я не заперечувала б. Леопардозірці треба це знати, щоб вона могла наказати своїм воякам пильнувати, чи нема чого підозрілого.

Мільгокрила махнула хвостом.

— Я не можу, Листоплесо. Я ніколи раніше не розповідала Леопардозірці про жоден сон, і після цього, мабуть, теж не доведеться. Це не був мій сон. Я просто не отримую передбачень від Зореклану. — Трохи притишивши голос, вона додала стурбованіше: — Я мушу навчитися по-своєму бути медикішкою, без Зореклану. Повір мені, Листоплесо. Я хочу тільки доглядати за своїм Кланом, але мушу робити це так, як умію.

Листоплеса недовірливо глянула на подругу. Над ними в небі зоріла Срібносмуга. Як Мільгокрила могла дивитися на сяйливі духи предків і не вірити в них? Вона знала, що Мільгокрила старанно вдосконалювала лікарські навички і щиро дбала про свій Клан, але без цієї віри вона не могла пити з джерела сили й мудрості, які дарував Зореклан. Для Листоплесої власна віра була настільки важлива, що вона не могла уявити без цього життя медикішки.

— Але якщо ти не віриш… — почала вона, та тоді замовкла й спробувала сформулювати, що саме хоче сказати. — Мільгокрило, ти віриш у те, що я мала сон, у якому Перохвоста попередила мене про загрозу твоєму Клану?

Мільгокрила поглянула на Листоплесу, її очі блідо світилися під місячними променями.

— Так, я вірю, що ти мала сон.

«Це не відповідь», — роздратовано подумала Листоплеса, проте за мить усвідомила, що це, мабуть, найкраща відповідь, яку могла дати її подруга. І яке вона мала право її критикувати, коли й сама нібито втрачала свій зв’язок із Зорекланом?

— Усе буде гаразд, — запевнила її Мільгокрила. — Я регулярно перевіряю всі водні джерела, і коли йду збирати трави, то пантрую, чи нема чого-небудь, пов’язаного з Двоногами. — Помах її хвоста дав Листоплесій зрозуміти, що вона більше не хоче говорити про попередження. — Як справи в Громовому Клані? У вас усе гаразд?

— Усе добре, дякую. Ми тільки-но висвятили новака — Березолапа. Думаю, що ти вже скоро побачиш його на Зборищі.

— Це чудово. Хто його виховник?

— Золошуб.

Листоплеса раптом замовкла, почувши з темряви чиєсь шипіння. Її хутро стало дибки від передчуття небезпеки.

— Що це було? — прошепотіла Мільгокрила.

Вони саме дійшли до кордону Вітряного Клану. Зусібіч простягалися вересові луки, де-не-де всипані камінням і недорослими терновими кущами. У видолинках залягали глибокі тіні.

Раптом знову почулося шипіння.

— Листоплесо!

Листоплеса заспокоїлася, відчувши знайомий запах і побачивши струнку темно-сіру постать, яка вислизнула з-за прискалка.

— Воронокриле! — вигукнула вона. — Ти мене злякав мало не до смерті!

— Вибач, — промурмотів Вітряний вояк і пильно глянув на Мільгокрилу.

— Я б хотів переговорити з Листоплесою, якщо ти не заперечуєш.

Мільгокрила трохи завагалася, ніби хотіла заперечити. Та тоді кивнула й ледь чутно з розумінням муркнула. Листоплеса відчула, як її шкіра під хутром наливається фарбою і пашить від сорому.

— Звісно, — промурмотіла Мільгокрила. — До зустрічі, Листоплесо.

Вона повернулася й зникла в темряві.

Листоплеса мало не закричала їй услід. Вона не була певна, що хоче залишатися наодинці з Воронокрилом.

— Це неправильно, — почала вона, відступивши на крок.

— Я знав, що ти йтимеш цією дорогою, — похапливо нявкнув Воронокрил. — Я простежив за слідом Короморда й чекав на тебе. Листоплесо, нам треба поговорити. Я не можу забути ту ніч біля вашого табору.

— Я знаю, але…

Воронокрил її перебив.

— Спочатку я думав, що ти відчуваєш те саме, що і я. Але ти обминула мене на Зборищі, і я не розумію, чому, — його кігті переминали твердий ґрунт вересовища. — Листоплесо, я не можу тебе забути. Нещодавно я впустив кроля, який практично стрибнув мені до лап. Я весь час хиблю…

— Я також! — вигукнула Листоплеса. — Я намагалася дати Вогнезорові насіння кропиви замість маку й змішала мазь із деревію та мишачої жовчі. Це було так мишомізко!

Вітряний вояк смикнув вусами.

— Золоніжка сказала, що я пустоголовий, як новак.

— Попелюшка на мене теж лиха.

— Листоплесо, я знаю, що ти відчуваєш те саме, що і я, — нявкнув Воронокрил. — Ми мусимо знайти спосіб бути разом.

Від його запаху, від його близькості з Листоплесою щось відбувалося. Вона відчувала, що тане, ніби крига в новолист.

— Але я медикішка, — заперечила вона, борючись із бажанням зануритися мордочкою в його хутро. — І я з іншого Клану. Воронокриле, у нас немає майбутнього.

Його очі пропалювали її наскрізь.

— Листоплесо, ти хочеш бути зі мною так само, як я хочу бути з тобою?

Листоплеса знала, яка мала б бути її відповідь, та не могла йому збрехати.

— Так, хочу.

— Має бути якийсь вихід. Ти зустрінешся зі мною знову? Десь, де ми зможемо нормально поговорити?

Листоплеса вчепилася кігтями в ґрунт. Оце відчуття, ця непереборна потреба бути з Воронокрилом — вона ж не могла бути хибною? Зореклан не міг бути настільки жорстоким, щоб заборонити їй це.

— Так, — прошепотіла вона. — Де?

— Я щось придумаю. Я передам тобі повідомлення.

Раптом Листоплеса почула голос Попелюшки — виховниця кликала її з долини.

— Листоплесо, ти там?

— Уже йду, Попелюшко! — гукнула вона і вже лагідніше мовила Воронокрилові: — Я мушу йти.

Воронокрил лизнув її вухо.

— Я дам тобі знати, де ми зможемо зустрітися. Уже невдовзі.

Листоплеса вдивлялася в нього так довго, що зрештою зрозуміла: вона не бачитиме нічого, крім його обличчя, усю дорогу до Громового табору. Тоді розвернулася й кинулася бігти вниз із пагорба, ніби за нею гналася ціла зграя лисиць.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

— Агов, Вивіркострибко!

Воячка підвела погляд від миші, яку вона їла біля кагату свіжини. Її хутро наїжилося від холодного вітру. Останніми днями погода була сіра й вітряна, і надія на ранній новолист згасла.

— Хочеш піти на лови? — спитав Хмарохвіст, підходячи до неї. — Орлякошуб і Косариконіг теж ідуть.

— Так, чудово! — відповіла Вивіркострибка.

Орлякошуб розмовляв із Золошубом і двома новаками біля тернового тунелю. Було схоже на те, ніби він щось їм наказує, махаючи хвостом для переконливості. Тоді Золошуб повів двох новаків до кубла старійшин, а Орлякошуб підійшов до Вивіркострибки та Хмарохвоста.

— Золошуб наглядатиме за Білолапкою та Березолапом, доки ті виконуватимуть свої обов’язки для старійшин, — пояснив він. — Вони все просяться робити разом.

Вивіркострибка розуміла чому. Білолапка була єдиною новачкою, відколи Косариконога висвятили на вояка більш ніж повню тому, а Березолап залишався сам у яслах, відколи Клан прийшов на нову територію. Вивіркострибка пам’ятала, наскільки весело було тренуватися з іншими, коли вона сама була новачкою. Її найкращим другом тоді був Мідиколап, який загинув під час подорожі до озера. Вона хотіла б ходити на впоряди з Листоплесою, однак сестра ще змалечку знала, що її стежина веде до кубла медикішки.

Проковтнувши останній кусень миші, Вивіркострибка скочила на лапи.

— Куди йдемо? — спитала вона і, лизнувши лапу, провела нею по мордочці, щоби прибрати рештки свіжини.

— Я думав, що можна спробувати пополювати біля потоку, ближче до озера, — відповів Орлякошуб. — Там гарний покрив, багато схованок для здобичі. А де Косариконіг? — додав він.

Перш ніж Хмарохвіст устиг відповісти, довгоногий чорний вояк пробрався крізь гілля з вояцького кубла і побіг через галявину.

— Чого ми чекаємо? — запитав він.

— Тебе, — Хмарохвіст ледь хльоснув Косариконога по вухові кінчиком хвоста. — Ходімо.

Вітер завивав у гіллі над їхніми головами й хилив до землі папороть, а четверо котів прямували до потоку. Вивіркострибка здригнулася, коли холодний вітер скуйовдив її хутро, але в цьому було щось підбадьорливе, що підживлювало її чуття і пришвидшувало ходу. Згодом вона вже бігла через ліс, витягнувши хвоста.

— Почекайте на нас! — гукнув Орлякошуб.

Хмарохвіст біг поруч, мало не торкаючись її своїм білим хутром, а Орлякошуб наздогнав її з іншого боку. Тріумфально скрикнувши, Косариконіг блискавкою промчав повз них трьох, ледве торкаючись лапами землі.

— Не забігай задалеко! — засапано нявкнув Хмарохвіст. — Ти всю здобич розлякаєш.

Вивіркострибка сповільнила крок; біг розтягнув її м’язи і наповнив енергією. Коти наздогнали Косариконога біля верхівки кручі, що вела вниз до потоку. Молодий вояк смикнув хвостом, застерігаючи їх поводитись тихіше, і Вивіркострибка побачила, що він націлився на шпака. Косариконіг став у мисливську стійку і, граційно ворушачи стегнами, почав підкрадатися до пташки. Він уже був готовий вистрибнути, як раптом вітер змінив напрям і розкрив трави, у яких Косариконіг ховався від здобичі. Шпак голосно скрикнув. Косариконіг вистрибнув, але птах швидко випурхнув з його простягнутих лап і зник на дереві.

Косариконіг повернувся до своїх товаришів, опустивши хвоста.

— Вибачте.

— Нічого вибачатися, — нявкнув Орлякошуб до молодшого вояка. — Просто не пощастило, що вітер змінився.

Вивіркострибка стала на березі, наслухаючи торохтіння гілок і булькотіння води в потоці. Унизу, поміж деревами, вона бачила поверхню озера, сіру й побрижену від поривів вітру. На мить Вивіркострибці здалося, що вона почула ще один звук — ледь чутний крик кота про допомогу, — але він не повторився, тож вона вирішила, що їй це здалося.

До неї підійшов Хмарохвіст.

— Відчуваєш що-небудь?

Вивіркострибка похитала головою.

Білий вояк розтулив рота й покуштував повітря. Вивіркострибка побачила, як його вуха нагострилися, і він вигукнув:

— Чужинці!

— Вітряний Клан? — до них приєднався Орлякошуб і глянув униз на струмок, який протікав по кордону. Навіть зараз, наприкінці гололисту, схил був укритий травою та папороттю, де непрохані гості могли заховатися так само легко, як і здобич.

— Ні, не Вітряний Клан, — Хмарохвіст знову втягнув запах. — Я не знаю, хто це.

Вивіркострибка занюхала повітря. Хмарохвіст мав рацію. Там точно був запах кота — можливо, не одного, — проте він не належав нікому з Кланів. То був різкий запах, із ноткою трави, і він долинав десь зблизька.

— Думаєш, волоцюги? — Косариконіг почав підкрадатися трохи нижче до берега.

— Стій на місці! — засичав Хмарохвіст. — Ти запхав би свого носа в бджолине гніздо? Нам треба знати, з чим ми маємо справу, — він ступив крок уперед і крикнув: — Хто там? Покажіться!

Вивіркострибка оглянула схил, що вів до струмка. Вона стояла, напруживши м’язи, готова до небезпеки.

— Якщо вони шукають собі проблем, то зараз їх отримають, — буркнула воячка.

— Ми знаємо, що ви там! — знову гукнув Хмарохвіст. — Виходьте!

Раптом висока трава біля струмка розсунулася. Вивіркострибка здивовано побачила, як звідти вийшла кішка з довгим кремовим хутром.

— Це ж Маргаритка з конярки! — вигукнула Вивіркострибка. — Що ти тут робиш? Ти загубилася?

Взагалі-то, вона не могла повірити, що тут могла б загубитися навіть кицюня — щоб дістатися додому, їй треба було просто йти вздовж озера.

Кішка сховалася під кущем і притиснулася до землі, дивлячись угору на вояків.

— Будь ласка, не кривдьте мене, — нявкнула вона.

— Я її вижену, — запропонував Косариконіг і присів, немовби готуючись вистрибнути на здобич.

Хмарохвіст махнув хвостом.

— Встань, мишомізкий, — гаркнув він. — Треба спершу дізнатися, що сталося.

Білий вояк зійшов до берега та став навпроти Маргаритки. Вивіркострибка пішла за ним. Кицюня мала жалюгідний вигляд: її довге хутро було заляпане багнюкою і скуйовджене, а блакитні очі поблякли від утоми.

— Що таке? Щось сталося на конярці?

Маргаритка підвела очі, але не встигла відповісти, як із іншого боку куща почулося жалібне нявчання.

— Кошенята! — вигукнув Хмарохвіст.

Він пройшов повз Маргаритку і зарився у високу траву. Маргаритка пішла за ним, відчайдушно нявкнувши:

— Не чіпай моїх кошенят!

Просунувшись крізь густу траву, Вивіркострибка побачила трьох крихітних кошенят, які тулилися докупки, роззявивши свої маленькі рожеві ротики та плачучи від голоду й страху. Одне було такого ж кремового кольору, як і Маргаритка, а інші двоє — сіро-білі, як той кіт Димок із конярки.

Маргаритка обгорнула кошенят своїм тілом, присунувши їх ближче до себе хвостом.

— Будь ласка, допоможіть нам, — заблагала вона.

— Не хвилюйся, ми вас не скривдимо, — заспокоїв її Орлякошуб.

— Що ви тут робите? — запитала Вивіркострибка. — Твої кошенята ще занадто маленькі, щоб пройти такий шлях.

Маргаритка нахилилася і лизнула кремове кошеня.

— Коли Пушинка народила своїх кошенят, Безхутрі їх забрали.

«Безхутрі — це, мабуть, Двоноги», — подумала Вивіркострибка.

— Навіщо їм це?

Маргаритка похитала головою.

— Ніхто не знає. Кошенята були такі маленькі, що ще навіть очей не порозплющували.

Хмарохвіст розлючено зашипів.

— Лайно лисяче! Якби я був там, пошматував би їхні тупі морди.

— І що від цього змінилося б? — спитала Маргаритка, а її очі сповнилися жалем. — Кошенят однаково забрали б. Пушинка більше ніколи їх не побачить. Тож, коли я народила своїх, — продовжила вона, рішуче підвівши голову, — я вирішила піти звідти, доки Безхутрі їх не знайшли. Я бачила багато котів, які проходили повз нашу огорожу в цьому напрямку, і подумала, що деякі з вас могли би бути добросерді, — вона звернула свої великі довірливі очі на Хмарохвоста.

Вояк нахилив голову й обнюхав три маленькі клубочки хутра. Кошенята відсахнулися й затремтіли, а їхнє нявкотіння стало голоснішим і панічнішим.

— Ви нам допоможете? — спитала Маргаритка. — Бо там, — вона показала хвостом на територію Вітряного Клану, — якісь коти нас прогнали.

— Це був Вітряний Клан, — нявкнув Орлякошуб. — Не хвилюйся, зараз ви на території Громового Клану.

Маргаритка кивнула.

— Мабуть, це тому вони нас облишили, щойно ми перейшли струмок. Але я не думаю, що мої кошенята можуть іти далі, і я точно не заберу їх назад. Безхутрі вкрадуть їх у мене.

— Ми вам допоможемо, — пообіцяв Хмарохвіст. — Ти можеш узяти кошенят до нашого табору.

Маргаритка тепло на нього глянула.

— О, дякую! Ти такий добрий!

Орлякошуб здивовано зиркнув на Хмарохвоста.

— Чотири кицюні? — промурмотів він. — Що про це подумає Вогнезір?

— Вогнезір зрозуміє, — відповів Хмарохвіст. — Він колись теж був кицюнею, як і я. У тебе є з цим якісь проблеми, Орлякошубе?

Орлякошуб смикнув вухами.

— Звісно, ні. Але я не знаю, чи зараз слушний час, щоби приймати до себе котів, коли ми ще не закінчили досліджувати нашу територію.

— Ну, для кошенят це останній шанс, — зауважила Вивіркострибка. — Ми ж не пошлемо їх уздовж озера до Тіньового Клану. Подумай!

— Добре, то ходімо, — нявкнув Хмарохвіст. — Косариконоже! — гукнув він до молодого вояка, який залишався на чатах угорі. — Нам потрібна допомога! Ви троє можете взяти по кошеняті, — пояснив він, — а я допоможу Маргаритці.

Вивіркострибка підняла сіро-біле кошеня за загривок; воно перестрашено занявчало й почало борсатися.

— Тихо. Я тобі допомагаю, — пробурмотіла воячка з повним ротом його хутра.

Орлякошуб та Косариконіг узяли двох інших, а Маргаритка оперлася Хмарохвостові на плече, і вони поволі рушили вгору берегом назад до табору.

Коли Вивіркострибка пройшла крізь терновий тунель, галявина була порожньою, але, щойно вона рушила до ясел, до неї підбіг Березолап, тримаючи в зубах згорток брудного моху з кубла старійшин.

— Що це в тебе? — спитав він, поклавши мох на землю і зацікавлено позираючи на крихітний клубочок, який звисав із її зубів.

— Ого! Білолапко, ходи подивися!

Старша новачка вийшла з кубла старійшин так само з мохом.

— Кошенята! — вигукнула вона. — Де ви їх узяли?

Вивіркострибка не мала змоги це пояснити, тримаючи кошеня в зубах, тож вона пішла далі до ясел, а тим часом схвильовані новаки покликали решту Клану прийти подивитися. Із вояцького кубла з’явилася Папоротехмарка, і її очі мало не поповзли на лоба, коли вона побачила, що принесли Вивіркострибка та інші коти.

— Бідолашки маленькі! — зойкнула кішка. — Віднесіть їх до ясел. Білолапко, біжи поклич Попелюшку. Березолапе, повідом Вогнезора. Ти їхня мати? — нявкнула вона до Маргаритки, яка шкутильгала, схилившись на Хмарохвоста. — Не хвилюйся. Ми про вас подбаємо.

Папоротехмарка забігла до ясел поперед Вивіркострибки і почала стягувати докупи мох і папороть, організовуючи тепле й щільне гніздечко. Вивіркострибка лагідно поклала своє кошеня посередині; воно вже давно перестало пручатися й тепер лежало непорушно, ледь-ледь дихаючи. Орлякошуб і Косариконіг поклали біля нього тих кошенят, яких вони несли, а Маргаритка лягла поруч, схвильовано тицяючи в них мордочкою.

— Білолапка сказала, що тут є кошенята. Можна подивитися? — засунула до ясел голову Карохвістка. Побачивши Маргаритку з її виводком, воячка протислася крізь гілки й сіла біля гніздечка. — Ох, вони такі гарні! — замуркотіла вона. — Я тобі допоможу.

Карохвістка почала вилизувати найближче кошеня, проводячи язиком проти шерсті, щоби його зігріти.

Вивіркострибку здивувало, що Карохвістка так зацікавилася кошенятами, та тоді вона помітила, наскільки покругліла кішка і як змінився її запах. «Мабуть, вона виношує кошенят від Орлякошуба, — подумала руда воячка. — Це чудово! Громовому Клану потрібні кошенята».

Маргаритка, Карохвістка та Папоротехмарка так активно вилизували кошенят, що невдовзі ті вже почали ворушитися і ледь чутно хникати. Проте Маргаритка не вгавала, аж доки всі троє не ожили достатньо, щоби повернутися до її животика і почати смоктати молоко.

— Ви врятували їм життя, — промурмотіла вона. — Я думала, що вони всі загинуть.

Вхід до ясел знову зашелестів, і до них приєдналася Попелюшка, а за нею й Листоплеса з оберемком трав. Вивіркострибка прослизнула до сестри і шепнула:

— Як думаєш, Карохвістка виношує кошенят?

Листоплеса поклала трави біля Маргаритки.

— Звісно, вона виношує кошенят! — форкнула медикішка. — Усі це бачать. Де ти була останні пів повні?

Вивіркострибка смикнула вухами. Зазвичай Листоплеса не поводилася настільки дратівливо. Вона відчувала потужні хвилі емоцій, які випромінювала сестра, але не могла зрозуміти, що це були за емоції.

Попелюшка пройшла повз Косариконога до Маргаритки та її кошенят.

— Це що, Зборище? Так, ану всі, хто не має тут роботи, вийшли! Дихати нічим.

Востаннє глянувши на гостей, Вивіркострибка разом із Косариконогом та Орлякошубом рушила до виходу. Тільки-но вони вийшли, як почувся нявкіт Попелюшки:

— Маргаритко, я принесла тобі деякі трави для підкріплення. Не турбуйся. З вами все буде гаразд.

На галявині завзято перемовлялись новаки, полишивши брудний мох на землі. Прямо біля ясел Хмарохвіст доповідав Вогнезорові, а ще кілька котів зібралися навколо них послухати. Вивіркострибка помітила між ними Ожинокігтя. Смугань здавався невдоволеним — але, зрештою, останнім часом Ожинокіготь постійно був невдоволеним.

Він був не єдиним котом, якого не потішила поява Маргаритки.

— Як довго ти дозволиш їм тут залишатися? — запитав провідника Порохошуб.

Вогнезір смикнув кінчиком хвоста.

— Це залежить багато від чого. Як довго вони хочуть тут залишатися?

— Я не думаю, що Маргаритка захоче ще коли-небудь повернутися до конярки, — нявкнув Хмарохвіст. — Двоноги забрали кошенят Пушинки, тож коли вона народила своїх, вирішила піти звідти, щоб уберегти їх.

— Це серйозна причина, — прокоментував Вогнезір.

— Тобто ти збираєшся дозволити їм приєднатися до Клану? Назавжди? — інтонація Ожинокігтя була явно зухвала. — Чотирьом кицюням?

Вивіркострибка відчула, як у її горлі здіймається гарчання. Чи Ожинокіготь забув, що Вогнезір сам був кицюнею, а в ній текла його кров?

— Вистачає одного погляду на Маргаритку, щоби побачити, що вона не зловила жодної миші за ціле життя, — повів далі Ожинокіготь, перш ніж Вивіркострибка встигла щось йому сказати. — Вона потребуватиме багато допомоги, якщо залишиться тут жити.

— Це правда, — визнав Вогнезір. — Але Громовому Клану потрібно більше молодих котів. У нас є лише два новаки, і, хоч ми всі дуже чекаємо на кошенят Карохвістки, все одно вони зможуть почати тренуватися тільки через багато повень.

Орлякошуб і Карохвістка, яка щойно вийшла з ясел і стала біля свого партнера, гордо перезирнулися.

— Але вони — кицюні, — заперечив Ожинокіготь. — Як вони мають навчитися…

— Що ти сказав? — до Ожинокігтя розвернувся Хмарохвіст, розлючено зиркаючи блакитними очима. — Ти забув, що твій провідник був кицюнею? Що я був кицюнею? Я зараз покажу, як кицюня може тобі вуха надерти.

Ожинокіготь відступив крок назад, його очі палахкотіли. Решта котів також здавалися шокованими, зокрема і Хмарохвостова партнерка Ясносерда. Вивіркострибка й не усвідомлювала, що білий вояк досі так чутливо ставився до свого кицюнячого походження. Його товариші ніколи про це не згадували, а він сам приєднався до Громового Клану ще маленьким кошеням, задовго до народження Вивіркострибки.

— Якщо Хмарохвіст цього не зробить, то я зроблю, — прошипіла вона, підійшовши до білого вояка і втупивши розлючений погляд в Ожинокігтя.

— Досить, — вклинився між наїжаченими котами Вогнезір. — Сховайте кігті. Ніхто ні з ким не битиметься.

— Дякую, що заступилися за нас, — почувся позаду тихий голос. Вивіркострибка обернулася й побачила Маргаритку, яка стояла на вході до ясел. — Я випадково почула, про що ви говорили. Коли я йшла з дому, то не мала наміру ні до кого приєднуватися. Якщо вас обтяжить наша присутність, то ми підемо, щойно мої кошенята достатньо зміцніють.

— Нас це не обтяжить, — миттю запевнив її Хмарохвіст.

— Ви можете залишатися на стільки, на скільки хочете, — додав Вогнезір, підійшовши до Маргаритки. — Але якщо ви вирішите піти, то вам потрібно буде дуже добре обміркувати, куди ви подастеся. Самітне життя дуже складне. Ти вмієш зловити собі їжу?

— Я впевнена, що вміє, — встряла Вивіркострибка, перш ніж Маргаритка встигла відповісти. — Ячмінь і Круколап ловили собі мишей у повітці, то чому ж не могла Маргаритка та інші?

Кішка присоромлено похитала головою.

— Ні, ми…

— Ні, вона була надто жирна й лінива, щоби бігати, — перебив її Сажошуб достатньо голосно, щоб його почули. Вивіркострибка зраділа, коли Мишошубка зашипіла на нього і вгатила йому поза вухами. Вона зробила б те саме, якби стояла достатньо близько.

— Нас годували Безхутрі, — пояснила Маргаритка, схвильовано кліпаючи. — Іноді ми ловили мишей у повітці. Але там їх було не дуже багато — і я думаю, що тут це значно важче.

— Ти маєш рацію. Тут важче, — нявкнув Вогнезір. — Але ми тебе навчимо, якщо ти вирішиш залишитися. І натренуємо твоїх кошенят за нашими звичаями.

— Ти не мусиш вирішувати негайно, — додав Хмарохвіст. — Чому б тобі зараз не повернутися до своїх кошенят? Вам усім потрібно відпочити.

— А ми не прийматимемо жодних рішень без тебе, — додав Вогнезір і повернувся до новаків, які вертілися навколо натовпу котів з величезними, мов повний місяць, очима.

— Березолапе, принеси Маргаритці поїсти з кагату, будь ласка.

Юний новак миттю побіг геть.

— Ходи, Маргаритко, — нявкнув Хмарохвіст. — Усе стане кращим, коли ти поїси і відпочинеш.

Вивіркострибка побачила, що Ясносерда трохи сконфузилася, коли її партнер торкнувся носом плеча Маргаритки. Біло-руда кішка дивилася, як вони заходять назад до ясел, а тоді промурмотіла до Білолапки:

— Твій тато чинить дуже правильно. Маргаритка втомлена і, напевно, налякана до нестями.

Ясносерда поспішила вперед, щоби наздогнати Хмарохвоста і Маргаритку.

— Тобі потрібна якась допомога з кошенятами? — запропонувала вона.

Маргаритка озирнулася й перелякано писнула:

— Що сталося з твоїм обличчям?

Вивіркострибка вже так звикла щодня бачити рани Ясносердої, які залишилися їй від сутички зі зграєю собак, що навіть їх не помічала. Проте вона розуміла, чому Маргаритка, вперше побачивши голі рожеві шрами й порожню очницю, так налякалася.

«Але їй не обов’язково це аж настільки показувати, — роздратовано подумала Вивіркострибка. — Бідна Ясносерда!»

— На мене напали собаки.

Ясносерда схилила голову й відвернула ушкоджену половину лиця. Вона відступила, пропускаючи Хмарохвоста та Маргаритку до ясел, а сама подалася через галявину до вояцького кубла.

— Хочеш пополювати? — Вивіркострибка аж підскочила від несподіванки, коли позаду неї пролунав голос Золошуба. — Здається, вашому патрулю не випало наловити багато свіжини.

— Та ні, — визнала Вивіркострибка. — Ходімо зараз.

— Тепер нам потрібно буде багато здобичі, — зауважив Золошуб, коли вони рушили до тернового тунелю. — Ще чотири роти додалися!

Вивіркострибку потішило тепло в його голосі. Він поставився до гостей значно привітніше, ніж Ожинокіготь із його в’їдливими коментарями про кицюнь. «Я сама наполовину кицюня, — подумала вона. — То що, Ожинокігтю, ти вважаєш, ніби й мені не слід бути воячкою?»

Пригнувши голову, щоб залізти слідом за Золошубом під ожину, Вивіркострибка викинула думки про Ожинокігтя зі своєї голови. Не мало значення, звідки походила Маргаритка. У Громовому Клані не вистачало молодих котів після того, як багато загинуло від голоду та під час переселення до озера. Поява Маргаритки могла бути саме тим, чого вони потребували.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Листоплеса поклала трави, які принесла, і глянула на кремову кішку.

— Попелюшка сказала, що тобі треба з’їсти оце.

Маргаритка закліпала сонними блакитними очима й підвела голову з м’якого мохового гніздечка в яслах. За ті два дні, що минули, відколи вони прийшли до табору, Маргаритка та її кошенята вже майже оговталися після виснажливої мандрівки. Кремова кішка знову причепурила хутро, так що воно стало м’яке й шовковисте, а троє кошенят скрутилися клубочками та голосно муркотіли.

— Ви всі такі добрі, — промурмотіла Маргаритка і слухняно розжувала трави, зморщившись від різкого запаху.

Обережно, щоб не розтривожити кошенят, Листоплеса нахилилася їх оглянути.

— Вони такі гарні, — нявкнула вона. — Ти вже дала їм імена?

— Так. Цього з кремовим хутром, як у мене, звати Буба, більшенький сірий — Миша, а найменшенька — Ліщина, — Маргаритка лагідно торкалася кожного кошеняти носом, називаючи їх.

— Це добре пасуватиме і до імен Клану, — сказала їй Листоплеса. — Тут їх зватимуть Бубко, Мишко і Ліщинка. Я розповім Вогнезорові.

Їй здалося, що Маргаритка завагалася, ніби не була певна, чи хотіла, аби її кошенята стали частиною Клану. Проте медикішка не встигла більше нічого сказати, як до ясел зайшла Папоротехмарка з мишею в зубах.

— Я принесла тобі трохи свіжини, — нявкнула вона до Маргаритки і поклала біля неї мишу. Замуркотівши, воячка вмостилася на моху біля кошенят. — Вони вже мають значно кращий вигляд. Я певна, що в тебе досить молока.

Залишивши їх двох обговорювати кошенят, Листоплеса попрощалася і вийшла на галявину. Погода досі була похмура й холодна, вітер угорі торохтів гіллям.

Уже минуло більш як пів повні від її зустрічі з Воронокрилом на схилі пагорба, проте від нього не було чути ані слова. Листоплеса часто марила, згадуючи вираз його очей і запах хутра.

Проте решту часу її мучило почуття провини через те, що погодилася зустрітися з ним знову. Якщо вона була справжньою медикішкою, то не мала б навіть думати про нього. Листоплеса з усіх сил намагалася зосередитися на роботі, щоби стати тою кішкою, якою завжди мріяла стати. Та й, зрештою, вона не хотіла, щоб Попелюшка її сварила чи почала підозрювати, що Вітряний вояк захоплює всі її думки.

Листоплеса закрокувала до свого кубла, проте зупинилася, коли крізь терновий тунель вилетіла плямиста кішка і загальмувала посеред галявини. На мить Листоплесій здалося, що то Карохвістка, і в неї аж серце тьохнуло від думки про те, якої шкоди це могло завдати її кошенятам. Та тоді вона придивилася пильніше і впізнала Мохошубку — воячку з Річкового Клану.

— Листоплесо! — зойкнула та. — Слава Зореклану, що ти тут!

— Що сталося? — запитала Листоплеса.

— Мене послала Мільгокрила. — Груди Мохошубки важко надималися. — У Річковому Клані якась недуга. Дуже важка.

— І Мільгокрила хоче, щоб я прийшла?

Мохошубка кивнула.

— Мільгокрила сказала, що ти маєш зрозуміти, у чому проблема.

Листоплеса важко глитнула, ніби в її горлі застряг жорсткий шматок свіжини. Вона розуміла дуже добре. Попередження Перохвостої — про те, що Двоноги принесуть Річковому Клану серйозну небезпеку — здійснилося. Її сон, її довга подорож до Мільгокрилої — усе це було марно.

На галявині почали збиратися інші коти. На Високому Виступі разом із Піскоштормою з’явився Вогнезір, а з вояцького кубла вийшли Ясносерда та ще кілька вояків. Маргаритка визирнула з ясел, а тоді підбігла до Хмарохвоста і швидко про щось заговорила, посмикуючи хвостом.

Сажошуб вороже зиркнув на Мохошубку.

— Чому ми повинні посилати нашу медикішку аж на той бік озера, щоб допомогти Річковому Клану? Хай шукають допомогу деінде.

— Ох, припини! — відповів йому Шипокіготь. — Вітряний Клан їм зараз явно не допоможе. А Тіньовий Клан ніколи не славився особливою щедрістю щодо інших Кланів.

Листоплеса з полегшенням побачила, що до них прямує Попелюшка.

— Що відбувається? Мохошубко, у тебе якісь проблеми?

— У цілого Річкового Клану проблеми, — відповіла кішка. Тепер, коли вона вже перевела подих, воячка спокійніше переповіла те, що вона сказала Листоплесій. — У кублі Мільгокрилої повно хворих котів, — нявкнула вона. — Ніхто ще не помер, але вони точно помруть, якщо ми їм не допоможемо.

— Можна мені піти? — попросила Листоплеса. Її мучила провина через те, що вона не намагалася зробити ще щось, аби дізнатися, у чому може бути проблема. Невже вона дійсно втрачала свій дар розмовляти із Зорекланом? — Попелюшко, будь ласка!

Попелюшка з Вогнезором перезирнулися. Тоді медикішка нявкнула:

— Якщо Вогнезір не проти.

Провідник кивнув.

— Ми не можемо відмовити іншому Клану, коли його коти потребують допомоги. До того ж ця хвороба, якою б вона не була, може дійти сюди. Листоплесо, спробуй дізнатися про неї все, що зможеш.

— Добре, — пообіцяла Листоплеса. — Ти впевнена, що впораєшся без мене? — спитала вона Попелюшку. Медикішка мала хвору ногу, тож майже всі лікарські трави збирала Листоплеса.

— Звісно, — відповіла Попелюшка. — Громовому Клану пощастило мати двох медикішок, — у її очах пробігла тінь.

Наперед виступила Ясносерда.

— Я можу тобі допомогти, Попелюшко, — запропонувала вона. — Я знаю на вигляд більшість трав — принаймні найпоширеніших.

— Дякую, Ясносердо, — мовила Попелюшка і повернулася до Листоплесої. — Ти можеш спокійно йти з Мохошубкою. Але повертайся якнайшвидше. І нехай веде тебе Зореклан.

Листоплеса кивнула і вийшла разом із Мохошубкою з табору. Вона одразу почала подумки перебирати весь список лікарського зілля, яке могло б стати у пригоді: ялівець, водяна м’ята, корінь кервелю… Медикішка похитала головою. Вона не може знати, що їй потрібно, доки не огляне хворих котів. «Зореклане, ви мені зараз дуже потрібні, — подумки благала Листоплеса. — Укажіть мені, що я маю робити».

* * *

Сильні пориви вітру брижили воду на озері та куйовдили хутро Листоплесої й Мохошубки, які переходили територію Вітряного Клану. Після того ривка, який зробила Мохошубка до Громового Клану, вона не могла тепер іти швидко, тож Листоплесій доводилося триматися її темпу. Усе одно вона мусила мати сили, щоб допомагати, тож не було сенсу мчати до Річкового Клану з усіх лап.

Вони вже підходили до конярки, коли Листоплеса почула звідкись згори крик. Озирнувшись, вона помітила патруль із чотирьох котів Вітряного Клану, які бігли до них схилом. Її серце тьохнуло, коли побачила струнку сіру постать Воронокрила, що мчав вересовим лугом.

Листоплеса з Мохошубкою спинилися й зачекали на патруль. Його вів Клаптевух; за ним разом із Воронокрилом прибули Совопух і Павотеніг.

— Вітаю, — кивнув їм Клаптевух. — Що ви робите на території Вітряного Клану?

Його інтонація була формальна, не агресивна, хоча Листоплеса майже не почула запитання. Вона занадто добре відчувала, як очі Воронокрила пропалюють її хутро, хоча не наважувалася заговорити до нього чи навіть підвести погляд, коли навколо було стільки інших котів.

— Ми прямуємо до Річкового Клану, — нявкнула Мохошубка. Вона не сказала Клаптевухові причини, і Листоплеса здогадалася, що воячка не дуже хотіла, аби Вітряний Клан дізнався, що Річковий Клан ослаб від хвороби.

— Ми тримаємося близько до озера, — зауважила Листоплеса, — як і вирішили наші провідники на Зборищі.

— Я бачу, — нявкнув Клаптевух. — Тоді можете йти далі, і…

— Чого ти так витріщився на неї? — прогарчав Павотеніг. — У Вітряному Клані не вистачає кішок, до яких можна позалицятися?

Листоплеса застигла. Він говорив до Воронокрила. Медикішка глянула на сірого вояка і побачила власне сум’яття, відображене в його очах.

— Заради Зореклану, Павотеноже, — нявкнув Клаптевух. — Не будь таким мишомізким. Це ж сестра Вивіркострибки, пам’ятаєш? Тої Вивіркострибки, з якою Воронокрил ходив у мандрівку.

Листоплеса аж обм’якла від полегшення, подумки подякувавши Клаптевухові.

— Ну так, — видушив із себе Воронокрил. — Ем… Листоплесо, передай Вивіркострибці від мене привіт, добре?

— Звісно, — кивнула Листоплеса.

Мохошубка нетерпляче почала переминати рінь під лапами.

— Ми могли б уже йти далі?

Клаптевух кивнув і помахав Листоплесій та Мохошубці хвостом.

Листоплеса відійшла лише на кілька кроків, як почула позаду себе шепіт і, озирнувшись, побачила Воронокрила.

— Приходь на острів у сутінках, — прошепотів він, а тоді голосніше додав: — Не забудь передати це Вивіркострибці.

— Добре, — відповіла Листоплеса. Почуття провини і водночас піднесення змусило її затремтіти, і вона відчула, що вже кожна її шерстинка від цього іскриться. Це ж не могло бути неправильно? Вона ж почувалася від цього такою щасливою.

— Воронокриле, ти йдеш? — гукнув Павотеніг.

Сірий вояк побіг до нього, не озираючись на Листоплесу. Вона ж поспішила за Мохошубкою, майже не торкаючись лапами землі.

* * *

Вони з Мохошубкою ще не дійшли до Річкового табору, як Листоплеса вже зачула хворобу. Її сморід важко висів у повітрі, ніби над зогнилим звалищем. Тоді понад булькотінням струмка, який огинав табір, долинуло несамовите волання. Мохошубка нажахано глянула на Листоплесу й кинулася через струмок на терен. Листоплеса побігла за нею, навіть не відчувши крижаної води, яка просочила хутро на її лапах і животі.

Із куща папороті на верхівці берега вийшла Леопардозірка і стала чекати на Листоплесу та Мохошубку. Жахливе завивання не припинялося.

— Плющохвоста померла, — оголосила Леопардозірка. Її голос звучав спокійно, проте Листоплеса бачила жах в очах провідниці. — Ти можеш нам якось допомогти?

— Я не знаю, треба спершу поговорити з Мільгокрилою, — відповіла Листоплеса. — Я піду одразу до неї — я знаю дорогу.

— Я пришлю кількох вояків тобі на допомогу, — нявкнула Леопардозірка.

Листоплеса перейшла через табір і рушила вниз до берега, де під терновим кущем Мільгокрила облаштувала своє гніздо. Усі думки про Воронокрила вмить вивітрилися з її голови. Усе, що мало зараз значення, — це допомога хворим котам.

Дорогою вона зустріла Важкоступа та Шулікокрига, які несли нерухоме тіло коричневої кішки. Листоплеса зупинилася, щоб їх пропустити, сумирно схиливши голову.

— Листоплесо! — почувся голос Мільгокрилої, високий і панічний. Річкова медикішка вибігла зі свого кубла і притулилася мордочкою до хутра Листоплесої. — Я знала, що ти прийдеш!

Громова медикішка вдихнула запах страху, який ішов від її подруги, перебиваючи сморід хвороби.

— Розкажи мені, що сталося, — нявкнула Листоплеса.

— Вони всі помирають! — блакитні очі Мільгокрилої були великі від розпачу. — Я не знаю, що робити!

— Мільгокрило, заспокойся, — наказала Листоплеса. — Твій Клан складе лапи остаточно, якщо побачить, як панікує його медикішка. Ти мусиш бути сильною заради них.

Мільгокрила кілька разів тремтливо вдихнула.

— Вибач, — нявкнула вона за мить. — Твоя правда, Листоплесо. Мені вже краще.

— Розкажи мені, що відбувається, — повторила Листоплеса.

— Ходи подивися.

Мільгокрила повела подругу до свого кубла. Просто біля входу, під покрученими гілками терну, у гніздечку з моху лежало маленьке чорне кошеня. Його очі були заплющені, й Листоплесій довелося кілька секунд пильно придивлятися, аби побачити, що воно дихає.

Біля нього лежали ще двоє кошенят — одне, теж чорне, було так само непритомне, але дихало частіше, а сіре кидалося з боку в бік, розтуливши рота в ледь чутному пищанні.

Трохи далі вздовж берега, за кублом, у жорстких гніздах із сухого орляка лежали четверо вояків та ще один молодий кіт, схоже, новак. Листоплеса впізнала блідо-сіре хутро Світоквітки і Повхозуба, який нещодавно став вояком.

Вона присіла біля Світоквітки, яка лежала найближче, і витягнула одну лапу, щоби легенько поплескати її по животі. Світоквітка застогнала і спробувала відсунутися від неї. Листоплеса заспокійливо її лизнула, а тоді підвела погляд на Мільгокрилу.

— Це нагадує мені ту болячку, яка була у старійшин від отруєної води, — нявкнула вона. — Але запах не такий самий. Я думаю…

— Але то була моя провина! — заскиглила Мільгокрила. — Я мала б занюхати, що в тому ставку був мертвий кріль.

— Твої лапи були заляпані мишачою жовчю, — нагадала їй Листоплеса. — І ця болячка — теж не твоя провина.

— Моя! — Мільгокрила вчепилася кігтями в землю. — Якби я була справжньою медикішкою, то знала б, як допомогти моєму Клану.

— Це нісенітниця, — різко нявкнула Листоплеса. — Ти і є справжня медикішка. Ти нічого не зробила, щоби спричинити цю хворобу, але нам потрібно дізнатися, звідки вона взялася.

— У мене не було часу перевірити всю територію, відколи захворіли перші коти, — сказала Мільгокрила. — Але всі струмки чисті, а в озері немає жодних слідів сміття Двоногів. — Вона знову почала переминати ґрунт кігтями. — Я нікудишня медикішка. Багношубові не треба було обирати мене.

— Це теж нісенітниця, і ти це знаєш, — лагідніше нявкнула Листоплеса й погладила Мільгокрилу хвостом. — Як же те крило молі, яке Багношуб знайшов біля свого кубла? Це ж був очевидний знак від Зореклану, що вони хотіли, аби ти стала його новачкою. — Мільгокрила, схоже, збиралася щось заперечити, але Листоплеса швидко повела далі: — Розкажи мені, чим ти лікувала цих хворих котів.

— Я дала їм водяну м’яту від болю в животі, а коли це не подіяло, то спробувала дати ягоди ялівцю. Вони ніби трохи полегшили біль, але котам не стало краще.

— Гмм… — Листоплеса подумки пробіглася своїм списком ліків. — Якщо вони з’їли щось отруйне, то нам треба, щоб вони це виблювали. У тебе є листя деревію?

— Є трохи, — відповіла Мільгокрила. — Але для всіх котів не вистачить.

— Тоді комусь доведеться піти і назбирати ще.

Тим часом Листоплеса помітила Мрячконіжку та якогось незнайомого чорного вояка, які спускались до неї згори. Мрячконіжка привіталася, махнувши їй хвостом.

— Леопардозірка послала нас на допомогу, — нявкнула вона.

— Дякую, — відповіла Листоплеса. — Нам потрібне листя деревію.

— Я принесу, — негайно запропонував чорний кіт. Тоді кивнув Листоплесій і додав: — Ти мене не пам’ятаєш, правда?

Листоплеса оглянула стрункий стан вояка та невеличкі акуратні вушка і начебто впізнала, проте не могла згадати, як його звали. Вона похитала головою.

— Вибач.

— Я Шуваровус, — нявкнув чорний вояк. — Ти врятувала мене, коли я мало не втонув, ще там, у нашому старому лісі.

— Він тоді був Шуваролапом, — додала Мрячконіжка.

Від подиву Листоплеса на мить втратила мову, згадавши кота, якого Мрячконіжка колись витягнула з бурхливої річки. Мільгокрила тоді не знала, як діяти, аби змусити юного кота знову дихати, і Листоплеса мала зробити все замість неї. Дух Плямолистки весь час був поруч, спрямовуючи її лапи, аж доки не стало ясно, що новак точно виживе.

— Я рада знову тебе зустріти, — коротко нявкнула вона, не бажаючи нагадувати Мільгокрилій про ще один випадок, коли та запанікувала. — Нам потрібно якомога більше деревію, і швидко. Ти знаєш, де його шукати?

— Біля огорожі навколо конярки є гарні кущі, — швидко підказала Мільгокрила.

Шуваровус махнув хвостом.

— Уже йду. Я тепер маю власного новака, — додав він. — Брижолапку. Я візьму її з собою, щоби ми змогли принести більше.

— Треба ще ягоди ялівцю, — гукнула йому вслід Листоплеса, коли ставний чорний вояк розвернувся й побіг геть. — Він росте біля верхівки пагорба над вересовими лугами.

Шуваровус смикнув хвостом, показуючи, що він її почув, і зник за згином берега.

— Так, Мільгокрило, — нявкнула Листоплеса, коли він пішов. — Де той деревій, що ти мала? Ми можемо вже починати, доки чекаємо на Шуваровуса.

— Скажи мені спершу, чим я можу допомогти, — нявкнула Мрячконіжка. — Вам потрібні ще які-небудь трави?

— Поки що ні, — відповіла Листоплеса. — Але ти могла б пошукати, чи немає на вашій території чогось, що могло б це спричинити?

Мрячконіжка здавалася спантеличеною.

— А що саме я шукаю?

Листоплеса похитала головою, намагаючись випадково не виказати того, що застереження від Зореклану отримала вона, а не медикішка Річкового Клану.

— Хотіла б я сама знати. Будь-що незвичне — особливо якщо воно недобре пахне. Пошукай, чи не залишили чогось небезпечного Двоноги.

— Двоноги? Тут? — Мрячконіжка схилила голову набік. — Ну, тобі, мабуть, видніше. Я вишлю на пошуки всіх вільних котів.

Вона жалісно глянула на хворих котів, які лежали на березі біля потоку, а тоді так само зникла за пагорбом.

Тим часом Мільгокрила сходила до свого кубла і повернулася звідти з купкою листя деревію, яке поклала до лап Листоплесій. Громова медикішка трохи засмутилася, побачивши, наскільки його було мало, та принаймні воно було свіжим.

— Добре, почнемо з кошенят, — нявкнула вона. — Тут вистачить на всіх трьох, а незабаром, сподіваюся, вже повернеться Шуваровус. — Листоплеса обнюхала сіре кошеня, яке досі крутилося від болю і ледь чутно попискувало. Її шкірою пробіг мороз, коли вона усвідомила, що маля встигло ослабнути навіть за той короткий час, який вона пробула тут. — Допоможи мені пересунути його сюди, — попросила Громова медикішка Мільгокрилу. — Не треба, щоб його знудило на тому ж місці, де воно спатиме.

Якомога лагідніше дві кішки пересунули кошеня ближче до струмка і поклали його на м’яку подушечку з моху. Листоплеса розжувала один листочок деревію і ретельно виплюнула всю кашку. Тоді почала напихати її у розтулений рот кошеняти.

— Проковтни це, — наказала вона, хоч і не була певна, чи кошеня її чуло.

Крихітне горлечко спазмувало, коли кошеня спробувало виплюнути рештки гіркого листя. Проте якась частина таки потрапила у стравохід, бо вже за мить воно виблювало пригорщу смердючої слизоти. Схлипування затихли, кошеня в’яло лягло і, здригаючись, глянуло на Листоплесу.

— Молодець, — Листоплеса погладила його лапкою по голові. — А тепер, будь ласка, з’їж мені оцю ягідку ялівцю, і тоді зможеш поспати. Мільгокрило?

Річкова медикішка миттю з’явилася біля неї з ягодою ялівцю. Листоплеса обережно її розчавила й поклала на землю, звідки кошеня могло її злизати, а тоді почала масажувати його горло, щоб малюк точно все проковтнув. Її заспокійливе муркотіння, яке так сильно відрізнялося від тої паніки, що охопила її кількома хвилями раніше, заспокоїло кошенятко, і воно заснуло ще до того, як медикішки перенесли його назад у гніздо.

— Думаю, з ним буде все гаразд, — промурмотіла Листоплеса, подумки помолившись Зорекланові. — Тепер ходімо до другого.

Наступна киця все ще спала, але заворушилася, коли медикішки пересунули її на берег.

— Животик болить, — простогнала вона.

— Від цього тобі покращає, — пообіцяла Листоплеса, напихаючи ще один листок деревію в горло кошеняті.

Киця миттєво його виплюнула.

— Фу, воно гидке!

— Мілько, слухай, що кажуть, і їж, — різко нявкнула Мільгокрила.

— Не хочу… — запротестувала киця, але раптом знову мляво заскиглила, коли її живіт зловив ще один спазм.

Мільгокрила скористалася моментом, щоб засунути листя назад їй до рота, а Листоплеса поплескала по горлу. Мілька знову застогнала, а тоді, як і перше кошеня, виблювала смердючий слиз.

— Тепер можеш з’їсти ягідку ялівцю, — нявкнула Мільгокрила й швидко засунула її Мільці між зубами, коли та розтулила ротика, щоб заперечити.

— Ялівець гидкий, — промурмотіла Мілька, проте її голос уже затихав, і вона, все ще скаржачись, задрімала.

Листоплеса і Мільгокрила потягнули її назад до гніздечка й оглянули третє кошеня — те, яке здавалося найслабшим.

Очі Мільгокрилої були величезні від страху.

— Я думаю, вона померла.

Листоплеса нахилилася над кошеням і відчула, як її вуса тремтять від легенького дихання.

— Ні, вона ще жива, — Листоплеса намагалася додати у свій голос якомога більше надії, хоча глибоко всередині вона боялася, що це кошеня вже скоро може приєднатися до лав Зореклану. Але я цього не допущу, вирішила Громова медикішка, а вголос додала: — Я думаю, що нам не варто її рухати. Принеси листок щавлю, вона може виблювати на нього.

Мільгокрила поспішила до місця, де біля струмка ріс щавель, і відкусила великий листок. Тим часом Листоплеса розжувала ще один листочок деревію. Усі її спроби підвести кошеня виявилися марними, тож Мільгокрилій довелося розтулити крихітці щелепи, щоб Листоплеса змогла запхнути деревій якомога глибше у горло.

Киця ледве натужилася і виплюнула на щавель кілька шматочків деревію, змішаних зі слизом, а тоді знову лягла непорушно.

— Цього не досить, — схвильовано нявкнула Мільгокрила.

— Ні, але це краще, ніж нічого. Дамо їй трохи відпочити, а тоді спробуємо знову.

У них залишилося тільки два листочки деревію.

— Тепер потрібно полікувати Буколапа, — вирішила Мільгокрила, показавши хвостом на юного кота, який лежав у кінці ряду хворих. — Він найслабший з дорослих.

Вона підібрала зубами решту деревію й пішла до нього. Листоплеса вже зібралася йти за нею, коли це на березі знову з’явилася Мрячконіжка, засапано дихаючи.

— Листоплесо, — видихнула вона, — я знайшла дещо. Можеш піти подивитися?

Листоплеса глянула на Мільгокрилу, яка також почула кроки воєводи й обернулася послухати.

— Іди, Листоплесо, — мовила вона. — Я тут впораюся.

Громова медикішка ще раз швидко оглянула сплячих кошенят, а тоді видерлася на берег до Мрячконіжки. На превелике полегшення, вона побачила Шуваровуса і сріблястого новака, які крокували табором із повними ротами деревію.

— Це чудово! — вигукнула вона. — Будь ласка, віднесіть це прямо до Мільгокрилої.

— Без проблем, — промимрив Шуваровус крізь повний рот стебел. — І тоді одразу ж підемо за ялівцем.

Річкова воєвода повела Листоплесу верхівкою берега аж до тернової огорожі, яка тягнулася від потоку до потоку, затуляючи табір від зайд. Коли обидві кішки пройшли крізь вузький тунель між гілками, відполірованими численними стрункими тілами, Мрячконіжка рушила вздовж меншого струмка вгору крутим схилом у напрямку кордону з Тіньовим Кланом.

Невдовзі схил перейшов у майже прямовисну піщану скелю, де були кам’яні виступи, по яких кішки могли піднятися, а струмок поруч із ними спадав водоспадом. Листоплеса сповільнила крок, щоб часом не послизнутися на мокрому камінні. Мрячконіжка зачекала на неї нагорі, де струмок витікав з-під пагорба поміж оброслими мохом кругляками.

— Уже недалеко, — пообіцяла вона.

Листоплеса спинилася, щоби перевести подих і покуштувати повітря. Вона вловила слабкий запах Громошляху, по якому проходив кордон між Річковим та Тіньовим Кланами, але запах потвор був ледь вловимий і застояний, ніби їх там не було вже багато днів. Медикішка нашорошила вуха, відчувши ще один запах; він був незнайомий, проте нагадував сморід хвороби у кублі Мільгокрилої. Листоплеса глянула на Мрячконіжку.

— Сюди, — нявкнула воєвода.

Сморід посилився, коли вони дійшли до кордону з Тіньовим Кланом. Листоплеса вже подумала, що причина хвороби взагалі була на території Тіньового Клану, коли це Мрячконіжка біля заростів ліщини повернула назад на власні землі. Шулікокриг і Чорнокіготь чекали за кілька лисячих хвостів на невеликій галявині, оточеній ожиною. Шулікокриг побіг до них, наїживши хутро на загривку, та, побачивши, хто це, розслабився.

— Жодних новин, — швидко нявкнув він. — Відколи ти пішла, усе було тихо.

— Жодного натяку на Тіньовий Клан, — додав Чорнокіготь.

Листоплеса замислилася, чому Річковий вояк так переймався через Тіньовий Клан. Вони не переходили кордон між територіями. Можливо, він хотів звинуватити Тіньовий Клан у хворобі.

— Це не має жодного стосунку до Тіньового Клану, — різко нявкнула Мрячконіжка. — Це стосується Двоногів, так, як ти й сказала, Листоплесо. Ось подивися, але не підходь надто близько.

Шулікокриг і Чорнокіготь відступили вбік, а за ними Листоплеса побачила гладенький круглий предмет, завбільшки з борсука, що лежав на протилежному краю галявини, напівзахований в ожині. Він був твердий і блискучий, як потвори Двоногів. Підібравшись ближче, Листоплеса побачила, що в одному місці його гладенька поверхня тріснула й розламалася. Зі щілини чуріла липка рідина і скрапувала вниз, утворюючи сріблясто-зелену калюжу. Сліди цієї рідини на траві трохи віддалік свідчили про те, що коти чи якісь інші тварини вступили в калюжу й замастили лапи.

Листоплеса розтулила рота, щоби щось сказати, проте закашлялася, коли сморід вдарив їй у горло.

— Це точно воно! — зойкнула медикішка. — Ця штука може вбити кота; вона навіть на вигляд зловісна.

— І жахливо пахне, — прогарчав Шулікокриг, бридливо зморщивши носа.

— Я не розумію, — засперечався Чорнокіготь. — Жоден кіт не може бути настільки мишомізкий, щоб це випити.

— Сам ти мишомізкий, — відрубала Мрячконіжка. — Ти не розумієш, що коти вочевидь позамащували цим свої лапи? Випадково в це вступив, потім помився, й ось маєш.

— Інші тварини теж могли цим замаститися, — погодилася Листоплеса. — Миші, наприклад. Якби коти їх спіймали і з’їли, то їм теж передалася б отрута.

Мрячконіжка була нажахана.

— То це означає, що отрута могла поширитися всією територією!

— Я не думаю, що все аж настільки погано, — сказала їй Листоплеса. — Вам потрібно застерегти всіх котів, щоб трималися від цього місця подалі, а от здобич, яка вступила в цю отруту, точно не змогла вже далеко зайти. Не думаю, що її можна впіймати деінде.

Мрячконіжка кивнула.

— Я негайно доповім Леопардозірці.

— Якраз вчасно, — стиха сказав Шулікокриг до Чорнокігтя. — Якби патрулі були зорганізовані правильно, ми давно це знайшли б.

Листоплеса застигла. Патрулі були обов’язком воєводи, тож Шулікокриг критикував Мрячконіжку просто в очі. Вона пригадала, що колись, у старому лісі, Мрячконіжку спіймали Двоноги, і, доки її не було, воєводою Річкового Клану обрали Шулікокрига. Мабуть, для нього важко було знову стати рядовим вояком, коли Мрячконіжка повернулася, проте це не виправдання для підривання її авторитету перед іншими котами. Те, що він сказав, не було навіть правдою; територія Клану надто велика, щоб патрулі одразу ж знаходили всі джерела небезпеки.

Чорнокіготь згідливо кивав, вороже дивлячись на блакитнохутру кішку; він уважав, що воєводою має бути Шулікокриг? Листоплеса не знала, що думати. Невже Шулікокриг намагався зібрати собі послідовників, які були б вірні йому одному, а не Кланові?

Мрячконіжка рушила назад до табору. Якщо вона й почула щось, то нічим цього не виказала.

— Ми назбираємо терня і зведемо навколо цієї штуки огорожу, — гукнув їй услід Шулікокриг. — Ходімо, Чорнокігтю, — тихіше додав він. — Ми ж не хочемо, щоби тварини до цього підходили — ні коти, ні здобич. Хтось мусить подбати про Клан.

Він підбіг до найближчого чагаря й почав кігтями тягнути суху тернову гілку. Чорнокіготь підійшов і допоміг перетягнути її до тої Двоножачої штуки з її смердючою калюжею.

— Помийте лапи, коли закінчите, — порадила Листоплеса, удаючи, ніби не почула слів Шулікокрига. — Не облизуйте їх.

— Слушна думка, — відповів Шулікокриг і пішов шукати ще одну гілку.

Листоплеса побігла за Мрячконіжкою.

— Я лише одного не розумію, — нявкнула медикішка, коли той задушливий сморід трохи розвіявся за ними. — Як захворіли кошенята? Вони ж іще надто малі, щоб так далеко відходити від ясел.

Мрячконіжка розсерджено зітхнула.

— Якось-то вони вибігли з табору і пішли самі досліджувати територію. То була Мільчина ідея. Вона може придумати більше способів втрапити в халепу, ніж є зірок у Срібносмузі. Що швидше вона отримає виховника, який за нею наглядатиме, то краще.

— Кошенята ще малі, щоб ловити здобич, тож вони, мабуть, знайшли ту Двоножачу штуку, — Листоплеса здригнулася від думки про те, як кошенята заляпали свої лапки тою зеленою бридотою. — І вони нікому не розповіли, що знайшли? — коли Мрячконіжка похитала головою, Листоплеса повела далі: — Інші коти, мабуть, заслабли від отруєної здобичі, бо вони точно доповіли б про ту штуку Леопардозірці.

— Кошенята не сказали ані слова, — погодилася Мрячконіжка. — Я страшенно розлютилася, коли побачила, як вони намагалися прослизнути назад до табору. Вони, мабуть, подумали, що вже і так накликали на себе достатньо біди. — Раптом воєвода спинилася. — Світоквітка — їхня мама. Вона добряче вимила кошенят, коли ті повернулися, і вона ж захворіла першою з дорослих.

— Це логічно, — нявкнула Листоплеса. — Мені треба буде поговорити з кошенятами, коли вони прокинуться.

— А вони прокинуться?

— Думаю, так, — Листоплеса не згадала про чорне кошеня, яке не зреагувало на ліки з деревію. Мільгокрилій було потрібно дещо більше, ніж допомога її одної, щоб урятувати ці тендітні життя. — З допомогою Зореклану, — тихо додала вона.

Коли кішки повернулися до Річкового табору, уже настав вечір. Призахідне сонце сховалося за хмарами, забарвивши їх багрянцем. Листоплеса навіть не помітила, як пролетів час; їй здавалося, що минуло всього кілька митей, відколи Мохошубка забігла в кам’яну лощовину.

Принаймні в таборі стало тихо — жодного моторошного виття, яке б сповіщало про ще одну смерть. Коти розходилися по своїх кублах на ніч, хоча двоє чи троє все ще сиділи біля кагату свіжини.

— Я тут подумала, — нявкнула Листоплеса. — Було б добре перебрати кагат і повикидати все, що смердить тою рідиною.

Мрячконіжка кивнула.

— Я ще перевірю табір, чи не наносилося тої липучки за лапами. І всім треба оглянути себе й помитися в потоці, якщо на них є той запах.

Воєвода рушила до кубла Леопардозірки, щоб доповісти провідниці. Листоплеса провела її поглядом, а тоді перебігла через горбок і спустилася до Мільгокрилої, яка стояла над хворими котами.

— Як тут усе? — спитала вона, приєднавшись до Річкової медикішки, яка оглядала Світоквітку.

— Здається, нормально. Ніхто не помер, хоча Важкоступ теж захворів, — вона показала хвостом на кремезного смугастого старійшину, який лежав на березі. — Я вже дала деревій, йому ніби не так зле, як іншим.

Листоплеса пригадала, що коли тільки-но прийшла до Річкового табору, то бачила, як Важкоступ ніс мертву кішку. Мабуть, так він і набрався отрути. Шулікокриг був із ним, проте йому начебто нічого не зашкодило, а тепер він знав, що треба поводитися обережно, аби не замастити хутро липкою рідиною Двоногів.

— Ми знайшли, у чому проблема, — сказала Листоплеса Мільгокрилій та описала блискучу Двоножачу штуку та зеленаву рідину, яка з неї сочилася.

Мільгокрила здригнулася.

— То це таки дійсно Двоноги принесли небезпеку! — вона зустрілася очима з Листоплесою, а тоді смикнула хвостом. — Ходи оглянь котів.

Листоплеса тільки-но почала обнюхувати Світоквітку, коли це краєм ока помітила якийсь рух. З іншого боку за рядом хворих котів стояла киця; у сутінках Листоплеса розгледіла тільки її сірувато-біле хутро. Спершу вона подумала, що то одне з кошенят Світоквітки, яке дивом одужало, проте ця киця була старша і взагалі не здавалася хворою.

— Мільгокрило, сюди! — покликала киця.

— Хто це? — спитала Листоплеса, рушивши за подругою, яка почала пробиратися повз сплячих котів.

— Вербонька, — відповіла Мільгокрила; її очі засяяли любов’ю, коли вона дійшла до блідо-сірої киці й поглянула на неї. — Донька Мохошубки. Вона часто приходить мені допомагати і знає вже майже всі трави. Вербонько, це — Листоплеса з Громового Клану.

Вербонька схилила голову.

— Мільгокрило, я думаю, тобі варто глянути на Буколапа, — сказала вона.

Новак лежав на боці, розпластавши лапи і мляво переминаючи кігтями землю. Він важко дихав, надимаючи груди. Його очі були широко розплющені й блистіли.

— Що з ним? — запитала Вербонька, дивлячись на нього величезними схвильованими очима. — Інші коти не такі.

Мільгокрила завагалася, і першою заговорила Листоплеса.

— Ти давала йому ялівець?

— Так, від болю в животі, — відповіла Мільгокрила. — Він мав би також полегшити йому дихання. Якби ж то в нас була мати-й-мачуха, — додала вона, роздратовано смикнувши хвостом. — Квіти вже з’явилися, але ж нам потрібне листя, а воно буде тільки через повню.

Листоплеса не бачила сенсу причитати через зілля, на яке ще не прийшов сезон. Тим часом потуги Буколапа слабшали; якщо вони швидко щось не придумають, то він помре просто в них на очах.

Може, це взагалі було не через ту отруту Двоногів? Це могла бути зовсім нова проблема, а в Буколапа не було часу на пошуки відповіді.

— Може, щось застрягло йому в горлі? — припустила Листоплеса. Він не поводився так, як зазвичай поводяться коти, коли чимось вдавляться. Проте Буколап ослаб від отрути, тож, мабуть, не міг навіть спробувати прокашлятися.

Мільгокрила розтулила щелепи новака, міцно його стиснувши, коли він запручався. Листоплеса зазирнула йому в горло.

— Там щось є, але дуже глибоко…

— Дайте я спробую, — Вербонька притьмом засунула тоненьку лапку Буколапові в горлянку, а тоді вдоволено нявкнула й кігтями витягнула звідти клубок погано пережованого листя деревію.

— Молодчина! — нявкнула Листоплеса.

Мільгокрила його випустила, і Буколап повалився на землю, тремтячи й сутужно хапаючи ротом повітря.

— Вербонько, принеси йому води, — наказала Мільгокрила.

Киця кинулася до потоку, відірвала шматок навислого моху і вмочила його у воду. За кілька митей вона вже повернулася та вичавила воду в рот Буколапові. Його боки потроху перестали надиматися, він уже не тремтів.

Мільгокрила торкнулася кінчиком хвоста до плеча Вербоньки.

— Ти врятувала Буколапові життя, — нявкнула вона. — Я обов’язково йому це розповім, коли він прокинеться.

Очі Вербоньки щасливо засяяли.

— То це так почуваються медикішки? — спитала вона. — Це найкраще відчуття на світі!

— Я знаю, — чуйно муркнула Листоплеса. — Пам’ятаю перший раз, коли я приклала корінь лопуха на щурячий укус. Я не могла повірити своїм очам, коли рана почала загоюватися!

— А згадай, як ти врятувала Шуваровуса, коли він мало не потонув, — нявкнула Мільгокрила. — Ти ж тоді була ще новачкою.

Листоплеса тепло підморгнула подрузі, вдячна за те, що Мільгокрила так щиро про це нагадала.

— Немає відчуття кращого, ніж те, коли ти можеш допомогти своїм товаришам, — сказала вона Вербоньці. — Я не уявляю свого життя без цього.

— Однак тобі не щодня доводиться рятувати когось, — підначила Мільгокрила, з любов’ю глянувши на Вербоньку. — Є багато й рутинної роботи.

— Але ж ця робота теж важлива? — нявкнула Вербонька.

— Звісно, — запевнила її Мільгокрила. — І зараз для тебе теж є важлива робота. Залишайся тут із Буколапом і негайно клич мене, якщо він знову почне важко дихати.

— Так, Мільгокрило.

Вербонька сіла біля новака, обгорнувши хвостиком лапи, і не зводила з нього погляду.

Мільгокрила і Листоплеса пішли перевіряти інших котів. Листоплеса все думала про те, що її подруга вочевидь знайшла собі ідеальну новачку. Але як медикішка може виховувати новачку, коли не здатна передати жодних знань про Зореклан?

Вона відкинула ці думки і продовжила разом із Мільгокрилою оглядати хворих. Усі вони спали. Листоплеса вже почала вірити, що вони всі одужають, хоча Світоквітка досі була дуже ослабла.

Наостанок медикішки підійшли до трьох кошенят, які лежали в моховому гніздечку біля кубла Мільгокрилої. Маленький сірий котик ще спав, але очі Мільки вже були розплющені.

— Хочу їсти! — заскиглила вона.

— Хороший знак, — мовила Листоплеса до Мільгокрилої. — Це означає, що отрута вже вийшла.

— Твоя мама зараз не може тебе погодувати, — нявкнула Мільгокрила, кинувши погляд на нерухоме тіло Світоквітки. — Ти можеш попити водички, якщо хочеш.

Мілька вже начебто приготувалася знову заскиглити, але тоді зіп’ялася на лапки, подибала до струмка і схилилася попити. Листоплеса пильнувала за нею, щоб киця, бува, не втратила рівновагу й не впала у воду.

— Листоплесо, — голос Мільгокрилої був напружений і тихий.

Листоплеса озирнулася. Мільгокрила стояла, схилившись над найслабшим кошеням. Вона підвела погляд, повний жалю.

— Ми спізнилися з деревієм. Вона померла.

Листоплеса обнюхала крихітне тільце, але Мільгокрила мала рацію. Кошеня вже приєдналося до лав Зореклану. «Подбайте про неї, — помолилася Листоплеса. — Вона така маленька».

Мілька вже попила і поволі поверталася на берег.

— Не кажи нічого, — тихо прошепотіла Листоплеса до Мільгокрилої, накриваючи мохом нерухомий клубочок хутра. — До ранку вони оклигають, і, може, Світоквітка вже отямиться й заспокоїть їх. Мілько, — мовила вона, коли маленька чорна киця знову вмостилася в м’якому моху, — ви з братиком і сестричкою не бачили нічого незвичного того дня, коли втекли з табору? Може, щось таке, що могли залишити Двоноги?

Очі Мільки розширилися.

— Ви знаєте про те?

Листоплеса кивнула.

— Я теж це бачила. Ви торкалися до тої липкої штуки? — коли Мілька завагалася, Громова медикішка додала: — Не хвилюйся, тобі ніхто нічого не зробить.

Чорна киця ще трохи подумала.

— Ну добре, ми до неї торкалися, — зізналася вона. — Ми грали в лови через калюжу й робили відбитки на траві. А тоді я підбила Гладишка трохи випити.

Мільгокрила шоковано зойкнула.

— Як ти могла бути такою мишомізкою?

— І він випив? — запитала Листоплеса, поглядом звелівши Мільгокрилій замовкнути.

— Ми всі випили, — Мілька гидливо наморщила носа. — Воно було бридотне.

— Ти ж знаєш, що від цього ви й захворіли? — нявкнула Мільгокрила.

Мілька недовірливо на неї витріщилася.

— Ми не знали!

— Ось тому не можна торкатися до незнайомих речей, — сказала їй Листоплеса. — Коли ти станеш новачкою і тобі вже можна буде самій виходити з табору, ти муситимеш доповідати про все, що знайдеш, своєму виховнику. Навіть на вашій території не все безпечне. Обіцяєш?

— Гаразд, — нявкнула Мілька. Вона заплющила очі. — То це все я винна?

Листоплеса похитала головою. Мілька і так звинувачуватиме себе, коли дізнається, що померла її сестричка.

— Ні, маленька. Поки що лягай спати.

— Я не знаю, як ти можеш бути до них такою доброю! — прошипіла Мільгокрила, коли кошеня знову заснуло. — Я б їм вуха повідкручувала. Через них така біда, загинули коти!

— Ти ж знаєш, що насправді не змогла б їх скривдити, — відповіла Листоплеса. — Вони лише кошенята й не знали, що роблять. І, зрештою, це не лише їхня провина. Світоквітка, мабуть, набралася отрути від них, але решта котів мали або самі замаститися, або з’їсти отруєну здобич.

— Я знаю, — зітхнула Мільгокрила. — Але я думала, що в них було більше клепки!

Вона широко позіхнула.

— Ти втомлена, — нявкнула Листоплеса. — Чому б тобі теж не поспати? Я тут попантрую і розбуджу тебе на місяцепіку.

Мільгокрила знову позіхнула.

— Добре. Дякую, Листоплесо, дякую за все.

Вона рушила до свого кубла під корінням куща. Листоплеса востаннє оглянула хворих котів: усі вони мирно спали, навіть Буколап.

— Із ним усе добре, — промурмотіла вона до Вербоньки. — Я за ним пригляну. Ти вже можеш повертатися до ясел до своєї мами. Обов’язково розкажи їй, як ти чудово сьогодні впоралася.

Очі Вербоньки засяяли. Вона кивнула й побігла вгору. Листоплеса сіла біля сплячого новака. Зорі Срібносмуги мерехтіли в неї над головою, розсипані навколо надутого місяця, який уже доходив до повні. Листоплеса подумки помолилася Зорекланові й подякувала, що врешті-решт хвороба в Річковому Клані була під контролем.

Тільки тоді вона усвідомила, що геть забула про зустріч із Воронокрилом у сутінках.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Вивіркострибка зупинилася під деревом і прислухалась. Ліс німував, тільки десь у кронах шелестів вітер. Коли вона скуштувала повітря, усі запахи були бліді — певно, холоднеча позамикала всю здобич по її глибоких норах. Воячка знизала плечима й рушила далі, дозволяючи лапам самим вести її вперед.

Вивіркострибка пішла з табору не з наміром пополювати. Вона вирушила із Золошубом та Березолапом до тої замшілої просіки, яку знайшла Ясносерда. Але саме на виході з тернового тунелю вони зустріли Ожинокігтя, який повертався з тренування з Косариконогом та Дощовусом.

— Куди це ви? — запитав він Вивіркострибку, знаком показуючи двом молодшим воякам іти далі без нього.

— Золошуб має навчити Березолапа новим бойовим рухам, — нявкнула Вивіркострибка, ігноруючи агресивний тон смугастого вояка, — то я й подумала, що піду та допоможу.

— Ну, погано подумала, — відрізав Ожинокіготь. Виховник Березолапа — Золошуб, а не ти. Якщо ти не маєш чим зайнятися, то старійшинам треба повибирати з хутра кліщів.

Вивіркострибка закопилила губи й вищирилась.

— Не командуй мною!

— То не будь такою безвідповідальною, — відрубав Ожинокіготь. — У нас іще багато роботи.

Він люто змахнув хвостом і щез у тунелі.

— Ми краще самі підемо, — нявкнув Золошуб і глянув на Березолапа, який із широко розплющеними та наляканими очима стежив за розмовою. — Нічого здіймати бучу.

— Це Ожинокіготь здіймає бучу, — зазначила Вивіркострибка, хоч і не могла не визнати, що Золошуб також може мати рацію. У їхньому старому домі виховники тренували новаків наодинці. — Тоді до зустрічі. Але ніяких кліщів у старійшин я не шукатиму, — додала вона, уже коли Золошуб із Березолапом рушили на галявину. — Хай Ожинокіготь не думає, що може мною командувати.

Вийшовши з табору, Вивіркострибка розмірковувала, у чому сенс дій Ожинокігтя, і нарешті зрозуміла. Певно, він заздрив Золошубові, бо то саме йому доручили бути виховником Березолапа. «А ще, можливо, тому що я проводжу вільний час із Золошубом, а не з ним, — збагнула вона. — Але ж він чітко дав зрозуміти, як до мене ставиться, то яке має право зараз поводитись, як зґеджений борсук!»

Вивіркострибка вирішила трохи пополювати й зробити значний внесок до їхнього кагату. Вона не подарує Ожинокігтю цього задоволення — зайве нагадати їй, що вона нехтує вояцькими обов’язками.

Зненацька на неї накотив сморід Тіньового Клану. Вивіркострибка випадково приблукала майже до самої межі й опинилася біля сухого дерева. Уже за мить вона почула люте ричання, а за ним — крики битви. Вивіркострибка завмерла. Вона що, помилково перейшла кордон?

Просто перед нею, за кілька хвостів, але вже на території Тіньового Клану, страшно захвилювалась купина орляка, і з неї на відкрите вилетіли двоє котів, сплетених у верескливий вузол. Це Вохрошубка билася з великим чорно-білим котом із угіддя Двоногів, яке заходило на Тіньові землі.

Вивіркострибка почула, як Вохрошубка завищала від болю, коли кицюня впився зубами в її горлянку. Громова воячка не могла залишитись осторонь і просто дивитись, як її подругу й колишню посестру з Клану вбивають. Вона перелетіла кордон і накинулась на кота зверху.

— Відпусти її!

Вивіркострибка кігтями шарпнула його за бік, а коли він спробував вивернутися — сильно вкусила за хвіст. Кіт заскімлив від болю та люті, а Вохрошубка виборсалась від нього й вивернулась, цілячи кігтями в його вухо. Він перекрутився, розкидав двох кішок, відштовхнувшись від землі потужними задніми лапами, тоді звівся на рівні та дременув углиб лісу.

Вивіркострибка сяк-так і собі звелася та дивилася йому вслід, аж поки він не щез у гущавині. За мить до неї підійшла Вохрошубка і стала, важко відсапуючись.

— Дякую, — сказала Тіньова воячка. — Він заскочив мене зненацька.

— Будь ласка. Звертайся.

В очах Вохрошубки застиг загнаний вираз, погляд раз у раз перебігав з одного місця на інше, ніби вона чекала, що за кожним деревом чаїться ворог. Вивіркострибка стояла достатньо близько, щоб відчути запах страху від своєї подруги. Вона цього не розуміла, бо Вохрошубка була хоробра воячка, та ще й на своїй території.

— Щось не так? — запитала вона.

В очах Вохрошубки на мить спалахнула тривога, але кішка похитала головою.

— Нічого серйозного, ми впораємось.

— Ага, а їжаки навчаться літати, — відрізала Вивіркострибка. — Ну ж бо, Вохрошубко, я бачу, щось тебе гризе. І справа точно не в цій плішивій тварюці.

— Вивіркострибко, облиш це, будь ласка, — прогарчала Вохрошубка. — Тобі тут навіть не місце. Вважай за щастя, що патруль тебе ще не злапав, — вона повернулась і пошкандибала геть, углиб території Тіньового Клану.

Відчуваючи, як під хутром аж шпигає від тривоги, Вивіркострибка розгледілась, чи навколо нема інших котів, а тоді побігла за подругою.

— Вохрошубко, зачекай!

Вохрошубка різко загальмувала в тіні сосни.

— Вивіркострибко, чи ти мишомізка? — просичала вона. — Повертай! Якщо тебе тут спіймає патруль — він тобі вуха повідриває, а в мене будуть проблеми вже через те, що я тебе не прогнала.

Вивіркострибка пропустила це повз вуха. Придивившись пильніше, вона побачила, наскільки кощавою стала її подруга, як її ребра сухими гілками випинались під сковтаним хутром. Вона здавалася виснаженою, але не тільки від цієї бійки.

— Я не повернуся, — уперто нявкнула Вивіркострибка, — аж поки ти не розповіси, що відбувається.

Вохрошубка зітхнула.

— Ти ніколи не відступаєш, так? — вона поповзла назад під прихисток сосни, аж поки низьке віття не затулило їх від патрулів.

Вивіркострибка заспокійливо лизнула її за вухами.

— Давай, ти можеш мені розповісти.

— Ти знаєш, звідки приходить той чорно-білий кіт? — почала Вохрошубка. — Оте гніздо Двоногів у наших угіддях? Там є ще одна кицюня — кішка.

Вивіркострибка настовбурчила хвоста.

— Думаєш, я забула? Вони мені мало не вискубли все хутро!

«І я б не втекла від них без допомоги Ожинокігтя», — додала вона про себе.

— Так от, у Тіньового Клану з ними проблеми, — неохоче пояснила Вохрошубка.

— Проблеми з кицюнями? У Тіньового Клану? — перепитала Вивіркострибка. — Ти хочеш сказати, що цілий Клан вояків не може дати ради з парою кицюнь?

— Це не смішно, — відрізала Вохрошубка. — Учора вони спіймали Кігтелапа, коли він був сам. Напали, поранили й покинули. Він зміг доповзти до табору, але помер від ран.

Вона втупилась у свої лапи.

— Ой, Вохрошубко, мені дуже шкода!

Вохрошубка вела далі, її голос лунав глухо, ніби вона була надто виснажена, щоби поділяти жах Вивіркострибки.

— Горобинокіготь, виховник Кігтелапа, повів на них патруль, щоби помститися. Але щойно кицюні їх побачили — як негайно сховались у своє гніздо. А їхні Двоноги почали жбурляти в наш патруль чимось твердим і перебили лапу Кедросерду, — вищирила зуби Вохрошубка. — Ці кицюні — боягузи. Вони нападають лише на слабких та самотніх котів.

Вивіркострибка притислась мордочкою до боку Вохрошубки.

— Громовий Клан допоможе, — пообіцяла вона. — Я негайно піду й розповім Вогнезору.

Вохрошубка вирячилась на неї:

— Не будь мишомізкою. Це проблема Тіньового Клану.

— І що? Ми не допустимо, щоб вас перебили по одному, ми мусимо щось робити.

Вохрошубка підвела голову, горе в її погляді змінилося запереченням.

— То ти кажеш, ніби мій Клан заслабкий, щоби самостійно розібратися зі своїми проблемами?

— Я знаю, що рано чи пізно ви цю проблему владнаєте, — відповіла Вивіркострибка. — Але скількох іще котів вони уб’ють чи покалічать, перш ніж це станеться? Що поганого в тому, щоби два Клани об’єднали зусилля й вигадали план, як провчити цих плішивих тварюк раз і назавжди? Ви будете дурніші за мишей, якщо відкинете щиро запропоновану поміч.

Очі Вохрошубки на мить спалахнули, аж Вивіркострибка приготувалась ухилятися, пам’ятаючи, наскільки добре б’ється її подруга. Тоді плямиста войовниця знову розслабилась.

— Це має вирішувати Чорнозір, — нявкнула вона.

Вивіркострибка востаннє лагідно лизнула її вухо й пообіцяла:

— Я скоро повернусь.

Не переймаючись тим, чи бачив її хтось із обох Кланів, вона кинулась просто до межі та побігла в Громовий табір. Вони не для того сюди перлись, аби зараз бачити, як інший Клан виганяє з їхньої землі якась пара кицюнь.

Коли перед її зором з’явилась тернова загорожа, Вивіркострибка сповільнила крок, аби віддихатись і розповісти Вогнезору все в деталях. На її полегшення, батько був одним із перших котів, яких вона побачила, пройшовши через тунель. Він сидів біля кагату з Піскоштормою, ділячи з нею водяну мишу. Порохошуб і Золошуб розташувалися поруч, посхилявши голови. А за кілька хвостів від них самотою трапезував Ожинокіготь, швидко й жадібно поглинаючи припутня.

Вивіркострибка підбігла до них.

— Я щойно бачила Вохрошубку. — Вона переповіла батькові все, що їй розказала Тіньова воячка. — Їх тероризують оті два кавалки лисячого лайна, — захекано закінчила воячка. — Я сказала Вохрошубці, що ми прийдемо на допомогу.

— Казати їй такі речі — не твого розуму справа, — прогарчав Порохошуб.

Вивіркострибка наїжачилась, але Вогнезір хвостом наказав їй мовчати.

— Це правда, кожен Клан має дбати про себе сам, — погодився він. — Це частина вояцького правильника. Але що з нами було б, якби ми йшли за правильником тоді, коли Двоноги плюндрували ліс? Їхні потвори перебили б нас усіх.

— То ти дозволиш їм допомогти? — із запалом запитала Вивіркострибка. — Не забувай, що спершу я ту смугасту тварюку помітила в наших угіддях. Якщо їх не зупинимо — то і в нас можуть бути проблеми.

— Я піду.

Вивіркострибка аж підскочила, коли позаду неї озвався Ожинокіготь. Вона й не помітила, як він підійшов послухати.

Вогнезір смикнув вухами й повернувся до смугастого вояка.

— Я ще не сказав, що хтось узагалі піде.

— А я й не думаю, що варто, — нявкнув Порохошуб. — Ми ще оклигуємо від мандрівки, одна з наших медикішок і так уже повіялась допомагати іншому Клану… Вогнезоре, не можна звалювати клопоти всіх котів на свої плечі.

— Ні, але можна спробувати, — зауважила Піскошторма, пильно вдивляючись у нього своїми ясно-зеленими очима. — Вивіркострибка каже, що вбили новака. Що, якби це був Березолап?

Це питання закрило Порохошубові рота.

— То ти вирядиш патруль? — налягав Ожинокіготь. — Вохрошубка — моя сестра. За неї я готовий битися із Зорекланом, а не те що з парою кицюнь.

— Я також, — додала Вивіркострибка. — Ми подорожували разом із Вохрошубкою. Ми не можемо просто заплющити на це очі!

Ожинокіготь примружився, зосереджуючись на чомусь позад неї — озирнувшись, вона побачила стурбованого Золошуба. Кіт підійшов і торкнувся до неї носом.

— Ми маємо допомогти Тіньовому Клану, — нявкнула вона, переймаючись, що він може не схвалити це. — Правда ж, ти це розумієш?

— Я розумію, чому ти так почуваєшся, — відповів Золошуб. — Ти віддана своїм друзям. Я б не хотів, щоб ти почувалась інакше.

Вивіркострибка відчула, як її пориває замуркотіти. Вона притислася до плеча Золошуба, добре тямлячи, що з іншого боку від неї нерухомо стоїть Ожинокіготь.

— Дуже добре, — нявкнув Вогнезір. — Вирядимо патруль. Ожинокігтю, ти його поведеш, але перш ніж робити щось — поговори з Чорнозором. І якщо він не захоче пустити вас на свої землі — відразу повертайся. Ясно?

— Так, Вогнезоре.

— Вивіркострибко, ти також іди з ним. Ти все одно підеш, то краще вже з дозволу.

Вивіркострибка розпрямила хвоста.

— Дякую, Вогнезоре!

— Ожинокігтю, візьми з собою ще кількох котів, — мовив далі провідник, — і можеш негайно рушати.

Ожинокіготь кивнув і метнувся галявиною до вояцького кубла, щезнувши поміж гілок.

— Я також піду, — зголосився Золошуб.

— Ні, не думаю, — нявкнув Вогнезір, але, побачивши, як отетерів сірий вояк, додав: — Я чув, як ти обіцяв, що підеш із Березолапом на полювання. Правда ж, ти не хочеш його розчарувати?

Золошуб зітхнув і промурмотів:

— Звісно ж ні, Вогнезоре.

Вивіркострибка зміркувала, що навряд чи Ожинокіготь сам відібрав би його в загін. Вона нетерпляче шкребла кігтями землю, чекаючи, коли ж повернеться смугастий вояк.

— Думаю, немає сенсу просити тебе бути обережною, — понуро нявкнув Золошуб.

Вивіркострибка торкнулась його плеча кінчиком хвоста.

— Не хвилюйся за мене, — нявкнула вона. А тоді пригадала свою першу бійку з кицюнями: вже тоді було видно, що від них будуть самі клопоти! Хутро в неї на плечах заворушилося, передчуваючи помсту. — З нами все буде добре, — пообіцяла вона Золошубові. — Ці кицюні ще пошкодують, що взагалі зустрілися з Кланами!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Ожинокіготь вийшов із вояцького кубла, а за ним з’явилися Орлякошуб, Шипокіготь, Хмарохвіст і Дощовус. Вивіркострибка побігла до них.

— Щасти! — гукнув Золошуб.

Вивіркострибка помахала йому на прощання хвостом. Вибігши з тернового тунелю, вона наздогнала Ожинокігтя, який ішов на чолі патруля.

— Вохрошубка має чекати на тому самому місці, — нявкнула кішка. — Вона може повести нас до Чорнозора.

Ожинокіготь кивнув.

— Добре. Тоді ти веди.

Він тримався її темпу, коли вона закрокувала між деревами. Вивіркострибка не бігла швидко, бо перед ними лежав досить довгий шлях, а вони мали бути у формі, коли прийдуть туди.

— Який план? — запитав Шипокіготь.

— Жодного, — відповів Ожинокіготь. — Ми скажемо Чорнозору, що прийшли допомогти і готові зробити так, як він скаже. Якщо скаже нам залишитися, тоді придумаємо план разом з ним і його вояками.

Вохрошубка сиділа близько біля кордону, сховавшись під сухим кущем орляка, який маскував її бліде хутро. Тіньова войовниця скочила на лапи, і в її очах одразу промайнуло полегшення, коли вона побачила свого брата і дужий загін котів, які прийшли з ним.

— Бачиш? — нявкнула Вивіркострибка. — Я ж казала, що Вогнезір пришле допомогу.

Ожинокіготь поноськався з Вохрошубкою.

— Відведи нас до Чорнозора, — нявкнув він.

Вохрошубка розвернулася і швидко рушила крізь чагарі, ведучи їх углиб Тіньової території. Невдовзі безлисті дерева перейшли в тінисті сосни, які затуляли майже все світло, а земля під лапами стала м’якою від опалих голок. Коти перебрели через потік; вода в кам’яному річищі була холодна й мілка. Тоді почали підніматися пологим схилом. Запах Тіньового Клану поступово сильнішав, і Вивіркострибка зрозуміла, що вони вже десь біля табору.

Схил тут підіймався стрімкіше, з-під соснового килима проступало каміння. На верхівці пагорба дерева росли густіше, обгороджуючи широку й неглибоку балку, майже зарослу кущами. Вивіркострибка впізнала це місце, яке вона та її друзі знайшли, коли вперше пішли оглядати територію. Тоді ніхто ще не підозрював, що від кицюнь будуть якісь проблеми, і вона задумалася, чи не надто близько до гнізда Двоногів розташував свій табір Тіньовий Клан. Попри те, що запах страху й ран, який долинав від табору, майже забив їй подих, Вивіркострибка не бачила жодного кота. Вони трохи почекали над спуском, аж раптом кущі під ними зашелестіли, і звідти вийшов Чорнозір. Наїживши хутро, він піднявся до них за кілька стрибків.

— Що відбувається? — запитав він. — Громовий Клан на моїй території? Вохрошубко, ти можеш це пояснити?

Вохрошубка схилила голову перед своїм провідником.

— Вивіркострибка допомогла мені відбитися від одного з кицюнь. Я розповіла їй про те, які в нас від них проблеми, і вона привела загін Громового Клану на допомогу.

Чорнозір загарчав.

— Ти розповіла воячці з іншого Клану про наші проблеми?

Вохрошубка незмигно дивилася на нього.

— Я розповіла Вивіркострибці. Вона моя подруга.

— А Вохрошубка — моя сестра, — додав Ожинокіготь, виступивши наперед до неї.

Чорнозір зневажливо форкнув.

— На першому місці у Вохрошубки — її Клан. Принаймні так би мало бути.

Плямиста воячка нагороїжилася.

— Чорнозоре, я ще ніколи не дала тобі жодного приводу сумніватися в моїй вірності.

Тіньовий провідник окинув поглядом шістьох Громових котів.

— І ти хочеш, щоб я в це повірив, коли ти привела Громових вояків прямо до нашого табору?

— Ми можемо негайно розвернутися й піти додому, якщо ти цього хочеш, — нявкнув Шипокіготь. — Тільки скажи.

— Чорнозоре, не будь дурнем, — почувся голос Кедросерда. Сірий кіт з’явився з чагарів і видерся схилом до свого провідника. Вивіркострибка побачила, як кульгає Кедросерд, і згадала слова Вохрошубки про те, що Двоноги поранили його, коли він пішов відбиватися від кицюнь. — Ми не можемо впоратися з цим самі.

— Кедросерд має рацію, — підійшов до свого товариша Горобинокіготь. — Ці кицюні вбили мого новака. Я радий кожному коту, який допоможе мені видерти їм нутрощі.

Чорнозір на мить завагався, переводячи погляд з одного вояка на іншого, дивлячись у їхні палаючі очі та на їхнє здиблене хутро. Урешті-решт він кивнув.

— Що ж, гаразд. Кедросерде, поклич Бурошубку. Ми вишлемо патруль разом із цими Громовими котами до гнізда Двоногів. Але ти не йдеш, — додав він, коли Кедросерд уже повернувся до чагарів. — Ти ще не готовий до битви.

Кедросерд кинув на нього розлючений погляд, але не став сперечатися й пішов геть.

— Чорнозоре, я не знаю, чи нам слід убивати цих кицюнь, — нявкнув Ожинокіготь.

— Що? — форкнув Горобинокіготь, не давши своєму провіднику шансу відповісти. — Вони вбили мого новака. Я хочу помсти!

— А якщо ми вб’ємо кицюнь, помсти захочуть Двоноги, — зауважив Ожинокіготь. — Вони точно знають, що ви тут.

— Це правда, — махнув хвостом Хмарохвіст. — Двоноги самі живуть невеликими Кланами. — Він здригнувся й додав: — Мене колись один спіймав. Якщо ви скривдите чи вб’єте їхніх кицюнь, вони не вгамуються, поки не вб’ють або не виженуть вас. Ви бачили, що вони зробили з нами у старому лісі. Хочете, щоб те саме сталося тут?

— Тоді як нам зробити так, щоб їхні кицюні припинили нас чіпати? — виклично запитав Горобинокіготь. — Просто чемно попросити?

Він бридливо форкнув.

— Якби ми їх упіймали, то могли б вибити з них обіцянку більше нікого не займати, — сказала Вивіркострибка. — Може, якщо вони побачать усіх нас разом, то добряче перелякаються.

— Це ідея, — промурмотів Ожинокіготь.

Вивіркострибка глянула на смуганя, приємно здивована його підтримкою.

— Спробувати варто, — вирішив Чорнозір.

Тієї ж миті з кущів з’явилася його воєвода Бурошубка і підійшла до своїх товаришів. Дубошуб, невеликий Тіньовий кіт, вийшов за нею.

— Добре, отже, такий план, — нявкнув Чорнозір. — Ідіть до гнізда Двоногів, зловіть кицюнь і змусьте їх пообіцяти, що вони залишать нас у спокої. Скажіть їм, якщо ще хоч раз зачеплять когось із наших котів, ми їх уб’ємо, — він зустрівся з Ожинокігтевим поглядом і додав: — Я серйозно. Я готовий на все, щоб захистити мій Клан. Але поки що не завдавайте їм більше шкоди, ніж буде потрібно. Горобинокігтю, це зрозуміло?

Рудий кіт схилив голову й пробурмотів щось нерозбірливе.

— Тоді йдіть, — сказав Чорнозір. — Бурошубко, ти поведеш. Я залишуся тут охороняти табір.

«Вони, мабуть, реально бояться тих кицюнь, — подумала Вивіркострибка, — якщо провідник Клану мусить залишатися охороняти табір!» Тоді вона побачила, як Чорнозір підозріло глянув на Ожинокігтя. Тіньовий провідник вочевидь боявся, що Громові коти намагаються ввести його в оману й напасти на табір, доки старші вояки будуть далеко. «Типовий Тіньовий Клан! — роздратовано форкнула Вивіркострибка. — Вони думають, що всі навколо такі ж ненадійні, як вони самі».

— Нехай допоможе вам Зореклан, — додав Чорнозір, а тоді пірнув назад у чагарі.

Тіньова воєвода зібрала патруль помахом хвоста й повела котів звором і далі вниз, на інший бік. Ожинокіготь кивнув своїм котам і дав знак хвостом, щоб рушали за ними.

Бурошубка подала знак зупинитися за кілька лисячих хвостів від гнізда Двоногів, на березі, вкритому орляком. Гніздо було обгороджене грубою кам’яною стіною. Обоє кицюнь сиділи на ній і дивились кудись у ліс. Вивіркострибка впізнала великого чорно-білого кота з подраним вухом, який бився з Вохрошубкою, і меншу світло-коричневу смугасту кішку, яку вона прогнала з Громової території кількома днями раніше.

— От вони де! — нявкнула вона.

Бурошубка роздратовано смикнула вухом:

— Тихо!

Обидві кицюні видавалися ситими й сонними. За мить великий кіт почав умиватися, ліниво вилизуючи своє плече.

— Вони не знають, що ми тут, — прошипів Горобинокіготь. — Можемо нападати!

— Ні! — гаркнула Бурошубка. — Щойно вони нас побачать, то втечуть у гніздо й покличуть своїх Двоногів. А цим тварюкам ми не рівня. Навіть я це знаю.

— Треба виманити їх сюди, — мовив Шипокіготь.

— Слухайте, — то заговорив Ожинокіготь, який протиснувся вперед і став біля Бурошубки. — Нехай один із нас піде туди, — смугань кивнув на моріжок між папоротями, у яких вони ховалися, і стіною гнізда, — та зробить вигляд, що він поранений чи хворий. Якщо те, що ви про них розповідали, правда, то вони не знехтують нагодою напасти на легку жертву. А тим часом кілька котів стануть між ними та стіною, щоб відрізати їм дорогу до гнізда.

— Хороша ідея! — з ентузіазмом нявкнув Орлякошуб. — Тоді ми зможемо наскочити на цих кицюнь і сказати, що ми з ними зробимо, якщо вони ще нас чіпатимуть.

— Що думаєш? — запитав Бурошубку Ожинокіготь.

Воєвода смикнула вухами.

— Святий Зореклане, — пробурмотіла вона, — Громовий кіт із мізками. — Вивіркострибку вже брала нетерплячка, доки воєвода міркувала. — Добре, діємо за планом Ожинокігтя, — вирішила Бурошубка. — Нам потрібен хтось, хто зіграє приманку.

— Я можу, — одночасно зголосилися Вивіркострибка і Вохрошубка.

— Вохрошубка, — нявкнула Бурошубка. Махнувши хвостом на Вивіркострибку, вона додала: — Якщо вони почують інший запах, то можуть здогадатися, що це обман.

«Справедливо», — подумала Вивіркострибка.

Ожинокіготь торкнувся носом хутра сестри.

— Не хвилюйся, — нявкнув він. — Ми не дамо їм тебе скривдити.

Вохрошубка протяжно на нього глянула.

— Я знаю.

Вивіркострибка дивилася, як Вохрошубка пошкутильгала на галявину і впала на бік, ніби була вже надто виснажена, щоб іти далі. Може, чорно-білий кіт подумає, що це він так важко її поранив під час битви біля кордону з Громовим Кланом.

Бурошубка відібрала Горобинокігтя, Дубошуба, Шипокігтя і Хмарохвоста, щоб вони прокралися з різних боків і відрізали кицюнь від гнізда, щойно ті відійдуть. Решта котів залишалися у схованці.

— Поводьтеся якомога тихіше, навіть у битві, — наказала Бурошубка. — Не треба, щоб нас почули Двоноги.

Вивіркострибка сіла під орляком і зосередила погляд на кицюнях. Щойно з’явилася Вохрошубка, вони обоє сіли прямо й нашорошили вуха. Чорно-білий кіт нявкнув щось до своєї подруги. Тоді вони обоє зіскочили зі стіни й рушили через галявину до Вохрошубки.

Бурошубка одразу ж подала хвостом сигнал, і вояки розділилися на дві групи та прослизнули в різні боки, попритискавшись животами до землі. Ніхто з кицюнь їх не помітив. Вивіркострибка здогадалася, що ці двоє не були призвичаєні ловити непередбачувані запахи, і до того ж вони надто зосередились на своїй здобичі.

Вохрошубка лежала на боці, важко й болісно надимаючи груди. Коли кицюні підійшли ближче, вона підвела голову та зойкнула:

— Не кривдьте мене, будь ласка!

Великий кіт наблизив морду до її обличчя.

— Ми тебе не скривдимо, мертвячинко, — вишкірився він. — Тільки видеремо кілька жмутків хутра.

— Це тебе навчить не заходити на нашу територію, — просичала смугаста кішка та хльоснула лапою перед очима Вохрошубки.

Тіньова воячка здригнулася. Вивіркострибка почула зойк Ожинокігтя й побачила, як кремезний вояк вчепився кігтями в землю, ніби забув, що його сестра була не така безпомічна, якою здавалася.

Тієї ж миті з орляка вискочила Бурошубка.

— Уперед!

Вивіркострибка побігла галявиною, а за нею поспішили Ожинокіготь та решта патруля. Кицюні кинули перелякані погляди на лавину котів, яка мала їх повалити, а тоді розвернулися й дременули до гнізда. Проте інші вояки вже зімкнулися за ними й сунули вперед пліч-о-пліч. Дрібна смугаста кицюня нажахано верескнула, а великий кіт кинувся в бій, націлившись прямо на Хмарохвоста та поваливши білого вояка з лап. Горобинокіготь стрибонув на них, коли коти покотилися по землі суцільним клубком зубів і кігтів.

Вохрошубка підвелася й вистрибнула на кішку. Дощовус і Бурошубка побігли їй на допомогу, тож Вивіркострибка кинулася на великого кота, який уже вирвався з кігтів своїх противників і спробував утекти через галявину. Розлючено зашипівши, вона зацідила йому кігтями по морді; його кров, тепла й липка, бризнула на її хутро. Кіт замахнувся лапою, і воячка пригнулася, зарившись головою йому в груди, так що він заточився і впав, перечепившись об Ожинокігтя. Вивіркострибка залізла на кицюню, ухиляючись від ударів його задніх лап. За мить Ожинокіготь пришпилив його задні лапи, а Горобинокіготь підійшов і вчепився зубами в чорно-білий хвіст.

— Не лізь до наших вояків, чуєш? — прошипіла Вивіркострибка йому на вухо. Зараз вона говорила за всі Клани, готова вбити його, якщо він зачепить хоч одну шерстинку в кого-небудь із них.

Озирнувшись через плече, Вивіркострибка побачила, що Вохрошубка і Дощовус придавили до землі смугасту кішку. Бурошубка щось їй тихо прогарчала, а тоді підійшла до великого кота. Воєвода мовчки на нього глянула, а він зустрів її погляд своїми жовтими очима, сповненими ненависті.

— Ти — кицюня, і ти маєш жити зі своїми Двоногами, — просичала Бурошубка сповненим зневаги голосом. — Ліс тепер належить нам. Тільки спробуйте нас знову чіпати.

Вивіркострибка вчепилася кігтями в хутро котяри.

— Зрозумів?

Чорно-білий кіт плюнув у неї.

— Зрозумів? — повторила Вивіркострибка. — Чи ти хочеш, щоб я тобі вже прокусила горло?

— Я зрозумів, — прогарчав кіт.

— Відпусти його, — наказала Бурошубка, а котові додала: — Повертайтеся до своїх Двоногів і не висовуйтеся звідти.

Вивіркострибка та інші вояки неохоче відпустили кицюню. Він зіп’явся на лапи й обтрусив краплини крові зі свого хутра. Смугаста кішка допленталася до нього і стала, опустивши голову та хвоста.

— Ідіть! — вищирила зуби Бурошубка. — Ну ж бо!

Обоє кицюнь позадкували, а тоді розвернулися й дременули до гнізда. Вони перелізли через стіну та зникли в саду. Вивіркострибка почула, як відчинилися двері й схвильовано скрикнув Двоніг.

Бурошубка смикнула хвостом, й об’єднаний патруль Тіньових і Громових котів побіг назад у тіні соснового бору, не зупиняючись, аж доки не побачив табір.

— Я покличу Чорнозора, — нявкнула Бурошубка і повернула вниз.

Вохрошубка підійшла до Ожинокігтя та притулилася до нього носом.

— Дякую. Ти був неперевершений. Ви всі були неперевершені, — додала вона, підвівши голову.

— Раді допомогти, — муркнув Ожинокіготь. — Звертайся.

— Це було круто! — нявкнула Вивіркострибка. — Я ніколи не забуду вирази тих кицюнь, коли вони побачили, що ми йдемо до них. Ожинокігтю, ти був саме там, де треба, коли я напала на ту тварюку. Ти був прекрасний!

Тепло, яке здіймалося всередині неї, ураз перетворилося на кригу, коли Ожинокіготь окинув її поглядом від вух до кінчика хвоста.

— Ти теж добре билася, — сухо відповів він, ніби робив комплімент новачці іншого кота.

Вивіркострибка випустила кігті в опале листя, стримавши розлючену відповідь. Вона не мала наміру сваритися зі своїм побратимом перед котами з Тіньового Клану. Проте його холодність завдавала їй болю більше, ніж усі рани від битви.

Кущі в лощовині зашелестіли, і перед ними з’явився Чорнозір.

— Бурошубка сказала, що ви змусили кицюнь пообіцяти залишити нас у спокої.

— У вас більше не має бути з ними проблем, — нявкнув Ожинокіготь, — але якщо щось станеться, то повідомте нас. Ми будемо раді допомогти.

— Дякую, — холодно відповів Чорнозір. — Але тепер ми зможемо самі про себе подбати.

Його слова означали відмову. Ожинокіготь не став наполягати. Він зібрав своїх котів помахом хвоста, а тоді швидко торкнувся носом Вохрошубки.

— Бувай, — нявкнув він до Чорнозора. — Побачимося на наступному Зборищі.

Ожинокіготь розвернувся і рушив назад на територію Громового Клану, ідучи за своїм же слідом.

Вивіркострибка йшла за ним, але злість сповільнювала її лапи. Весь ентузіазм вивітрився; недовге почуття близькості з Ожинокігтем також зникло. Чому вони не могли бути просто друзями? Ця ворожнеча була мишомізкою, адже вони удвох так добре билися разом. Її серце стиснулося від болю через те, що Ожинокіготь міг знехтувати старою ворожнечею заради Тіньового Клану, але не заради неї.

— Ну й добре. Якщо він так хоче, — пробурмотіла Вивіркострибка собі під ніс, щоб ніхто не почув. — Мені однаково.

Проте її плечі боліли, а опущений хвіст чіплявся за соснові гілки, коли вона йшла за побратимами назад до кам’яної лощовини.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

— Я буду рада, коли прийде новолист, — сказала Мільгокрила, перебираючи свій запас ягід ялівцю одною лапою. — У нас уже зовсім мало запасів.

— У Громовому Клані та сама біда, — відповіла Листоплеса і співчутливо торкнулася її плеча кінчиком хвоста. — Це був довгий гололист, а ми ще не знаємо тутешніх найкращих місць для збору трав. Принаймні твоїм котам уже краще.

— Так, завдяки тобі, — муркнула Мільгокрила, а тоді повернулася до Вербоньки, яка стояла поруч із входом до кубла медикішки, переминаючись із лапи на лапу. — Дай по дві ягідки ялівцю усім, крім Мільки і Гладишка. Їм можеш дати по одній. Ти пам’ятаєш, від чого треба давати ялівець?

Маленька сіра киця застигла з піднесеною лапою, бо була вже потягнулася за ягодами.

— Від болю в животі, — почала вона, примруживши очі й намагаючись пригадати, — але їм уже краще, і в них більше не болять животи. — Вербонька спантеличено завагалася, а тоді її очі проясніли. — Для сили! — тріумфально нявкнула вона. — Ти даєш їм ялівець, щоб вони зміцніли.

— Усе правильно! — замуркотіла Мільгокрила та провела поглядом юну кицю, яка почимчикувала з ялівцем до Світоквітки. — Вона мені так допомогла. І ти, Листоплесо. Без тебе мої побратими й посестри загинули б.

— Не думаю, — нявкнула Листоплеса, присоромлена похвалою подруги. — Ти й так знала, чим їх лікувати.

Її третя ніч у таборі Річкового Клану добігала кінця. На кожному листочку та кожній травинці в довгих променях сонця іскрилася роса, і Листоплеса вже відчувала, як помітно потеплішало. Новолист мав ось-ось прийти.

Ніхто з Річкових котів більше не захворів. Мрячконіжка зорганізувала найсильніших вояків, щоби прибрати будь-які сліди сріблясто-зеленої рідини навколо табору, а Шулікокриг доробив огорожу навколо Двоножачої штуковини та подбав, аби всі дізналися, що того місця треба уникати.

Тим часом коти, які отруїлися рідиною, потроху одужували. Важкоступ уже повернувся до кубла старійшин, а Мілька та Гладишко почувалися достатньо добре, щоб знову пустувати. Зараз вони були внизу біля струмка й тицяли лапами у воду, прикидаючись, ніби рибалять.

— Не підходьте близько до краю! — гукнула Мільгокрила. — Я не маю часу вас рятувати, якщо попадаєте у воду.

Двоє кошенят перезирнулися й відсунулися назад на кілька кроків, а тоді почали ганятися одне за одним по колу.

— Їм доведеться повернутися до ясел, — зітхнула Мільгокрила. — Світоквітка ще недостатньо окріпла, щоб за ними доглядати, але я попрошу Мохошубку допомогти їй. Ці двоє ще в якусь халепу влізуть, якщо залишатимуться тут. Учора я застала Мільку на тому, що вона винюхувала щось у моїх запасах трав.

Листоплеса весело замуркотіла.

— А я думала, вони вже достатньо намучилися з животами, щоб напихатися незнайомими травами.

Вона підвелася й добре потягнулася. Хворі коти на березі вже заворушилися: Світоквітка перекотилася на бік і вимивала хутро на животі, а Буколап сів і широко позіхнув. Нікого наче нічого не турбувало і в нікого нічого не боліло.

— Мені вже час вертатися, — нявкнула Листоплеса. — Я тобі тут більше не потрібна.

Мільгокрила кивнула, хоч у її очах промайнув жаль.

— Мені було дуже приємно з тобою працювати. Але я знаю, що тобі потрібно повертатися до свого Клану.

— Ти йдеш? — до них підбігла Вербонька за ще одною порцією ягід ялівцю. — Ми сумуватимемо за тобою, Листоплесо. — Вона нерішуче спитала в Мільгокрилої: — Я тобі ще потрібна для допомоги?

— Звісно, потрібна, — запевнила Мільгокрила.

Вербонька враз підняла хвоста, а її очі засяяли.

Листоплеса пішла на берег, щоб попрощатися з тими, хто вже прокинувся. Коли вона повернулася до кубла Мільгокрилої, то побачила там Леопардозірку.

— Мільгокрила сказала мені, що ти збираєшся йти, — нявкнула Річкова провідниця. — Листоплесо, я дякую тобі від імені всього Річкового Клану.

Листоплеса схилила голову.

— Будь-яка медикішка на моєму місці вчинила б так само.

— Ми не забудемо твій вчинок, — сказала їй Леопардозірка. — Бажаю тобі щасливої дороги, і передай від мене подяку Вогнезорові.

Востаннє попрощавшись із Мільгокрилою, Листоплеса пішла до озера вздовж потоку, перебрівши його через мілководдя, а тоді рушила берегом. Вона сподівалася, що Воронокрил не був на неї дуже лихий через порушену обіцянку зустрітися з ним. Листоплеса забула про нього першої ночі у своєму відчайдушному намаганні допомогти хворим котам, а в наступні дві була надто виснажена. Та й до того ж вона не знала, чи чекатиме він на неї знову.

Дійшовши до території Вітряного Клану, медикішка одним оком увесь час поглядала на вересові луги, водночас, і сподіваючись побачити струнку темно-сіру постать, що біжить до неї, — і боячись цього. Можливо, буде краще, якщо все так і закінчиться і він подумає, ніби її це не цікавить.

Високо на схилі Листоплеса побачила патруль Вітряних котів. Вони були надто далеко, щоб вона когось змогла впізнати, проте серед них точно не було Воронокрила. Листоплеса відчувала, що змогла б упізнати його темну постать навіть на протилежному березі озера.

Коли медикішка наблизилася до кам’яної лощовини, її огорнув теплий запах Громового Клану. Вона замуркотіла й швидко побігла крізь терновий тунель, рада знову повернутися додому.

Біля ясел сидів Вогнезір і розмовляв з Хмарохвостом.

— Я не думаю, що Маргаритка коли-небудь стане воячкою, — почула Листоплеса голос батька, підійшовши ближче. — Проте, звісно, ти можеш навчити її кількох бойових прийомів. Вона повинна вміти захищати себе і своїх кошенят, якщо збирається жити в лісі.

Блакитні очі Хмарохвоста зблиснули.

— З нею все буде гаразд, — пообіцяв він, а тоді зайшов у зарості ожини, щоб розповісти Маргаритці.

Вогнезір непевно похитав головою. Побачивши Листоплесу, він випростався.

— Вітаю вдома, — замуркотів провідник, торкнувшись носом її вушка. — Як справи в Річковому Клані?

— Коли я тільки прийшла, їм було дуже зле. Двоноги залишили якусь липку отруйну речовину на їхній території. — Листоплеса описала, що вона знайшла і як допомагала Мільгокрилій лікувати хворих котів. — Але зараз їм уже значно краще.

— Ти молодчина. Я завжди знав, що з тебе буде прекрасна медикішка, — батько нахилив голову й лизнув її вушка. — Я тобою дуже пишаюся.

У Листоплесої від задоволення пробігли мурашки.

— Піду знайду Попелюшку, — нявкнула киця. — Вона, мабуть, уже втомилася без моєї допомоги.

Листоплеса перебігла через галявину й прослизнула попід завісою ожини до кубла Попелюшки.

— Попелюшко, я…

Раптом вона різко загальмувала біля входу. На піщанистій долівці, витягнувши одну лапу, лежав Дощовус, а Ясносерда швидко вилизувала його подушечку.

— Так краще, — нявкнула вона. — Тепер я зможу її витягнути.

Із подушечки Дощовуса стирчала колючка. Ясносерда схопила її зубами й потягнула; колючка легко вийшла, а з ранки потекла цівка крові.

— Наче все добре, — промурмотіла Ясносерда, обнюхавши колючку, щоб перевірити, чи не залишилося якихось решток у лапі. — Тепер вилижи лапу, і невдозі вже зможеш на неї наступати.

— Дякую, Ясносердо, — нявкнув Дощовус.

У Листоплесої хутро стало дибки від шоку. Скільки Громовому Клану було потрібно медикішок? Листоплеса знала, що Ясносерда запропонувала Попелюшці допомогти зі збиранням трав, проте вона й не підозрювала, що воячка почне виконувати ще й інші обов’язки медикішки.

Ясносерда підвела погляд.

— О, Листоплесо, ти вже повернулася.

Листоплеса не встигла відповісти, бо зі свого кубла вийшла Попелюшка зі жмутком листя огірочника.

— Ось ти де, Ясносердо, — нявкнула вона, поклавши листя на землю. — Це має допомогти Мишошубці від гарячки.

Ясносерда скочила на лапи.

— Дякую. Біжу їй віднесу.

Згрібши листя зубами, вона поспішила через галявину до кубла старійшин.

Листоплеса відчула гострий укол ревнощів. Здавалося, що вона більше взагалі тут не потрібна! Та юна медикішка наказала собі не робити з мухи борсука. Вона мала би бути вдячною за те, що завдяки Ясносердій змогла допомогти Річковому Кланові.

Її вухо лизнув теплий язик.

— Вітаю вдома, — нявкнула Попелюшка. — Розкажи мені, що там сталося.

Листоплеса сіла й акуратно обгорнула лапки хвостом, намагаючись не думати про Ясносерду. Те, що воячка допомогла з одною колючкою й травами, ще не робило її медикішкою.

Тепер я вдома, і все скоро стане таким, як раніше.

Коли Листоплеса закінчила доповідати Попелюшці, то відійшла до кагату свіжини, аби поїсти. У животі в неї бурчало — вона навіть не нюхала їжі, відколи вийшла з Річкового табору. Листоплеса вже намірилася ввігнати зуби в товстеньку мишку, коли це з’явилися Вивіркострибка та Золошуб із повними ротами здобичі.

— Привіт, — нявкнула Вивіркострибка, поклавши свою частку до кагату. — Рада тебе знову бачити. Ти ніколи не вгадаєш, що сталося, поки тебе не було!

— Що?

Очі рудої воячки блищали від задоволення, тож це не могло бути щось погане.

Золошуб потерся носом об хутро Вивіркострибки.

— Ти розкажи все Листоплесій, — нявкнув він, — а я піду заберу ту білку, яку ти впіймала.

— Дякую, — смикнула вухами Вивіркострибка. — Побачимося пізніше.

Листоплеса впіввуха слухала розповідь сестри про кицюнь із Тіньової території. Їй знову дошкуляла заздрість. Вивіркострибка та Золошуб так добре ладнали разом, працювали, як одна команда. Чому вона не могла мати хоч щось схоже із Воронокрилом? «Бо ти — медикішка», — нагадала вона собі. Листоплеса не мала права закохуватися, навіть якби Воронокрил був вояком Громового Клану.

— У тебе все гаразд? — урвала розповідь Вивіркострибка та стурбовано глянула на Листоплесу. — У Річковому Клані ж уже все гаразд?

— Так, уже все добре.

Листоплесій так хотілося вилити свої переживання сестрі, проте вона не могла нікому з цим звіритися. Натомість змусила себе сісти та вставляти правильні захоплені коментарі в розповідь сестри.

«О,  Зореклане, — зітхнула Листоплеса, — чому ваш чин повинен бути таким важким?»

* * *

Сонце вже зайшло, а Листоплеса й досі почувалася спантеличеною, проте щойно вона згорнулася клубочком у своєму гнізді біля кубла Попелюшки, то одразу ж заснула. Їй наснилося, як вона крокує густим лісом — тут вона часто зустрічалася з вояками Зореклану.

— Плямолистко? — гукнула Листоплеса. Їй так кортіло поговорити із Зоряною медикішкою, переконатися, що предки-вояки не карають її за думки про Воронокрила. — Ти тут?

Проте ніде не було чути солодкого запаху Плямолистки. Над Листоплесою аркою вигинався орляк, і, коли вона підвела голову, щоб поглянути на Зоряних вояків, небо їй затулили масивні пагони.

— Де ви? — панічно загукала вона. — Плямолистко, Перохвосто, не залишайте мене!

Листоплеса пригадала свій сон біля Місячного Ставу, коли вона не могла розібрати, що кажуть її предки-вояки. Інстинктивно медикішка вже знала, що їх тут не було. Можливо, вона втратила їх назавжди. Листоплеса кинулася бігти, перебираючись через покручене коріння й пролазячи крізь тернові зарості.

Урешті-решт кішка помітила за деревами слабке світло. Вона побігла до нього і спинилася на узліссі. Світло проясніло, проте здавалося сірим і бляклим, не таким, як сріблясте сяйво зірок, до якого вона звикла. Воно важко лежало на товстому килимі сухого листя та сяйливих кущиках грибів.

Посеред галявини із листяної постілки під кутом випинався сірий камінь. На ньому, підібгавши під себе лапи, сидів кремезний смугастий кіт і невідривно дивився на двох котів, які вмостилися біля прискалка перед ним.

Листоплеса голосно зойкнула і, злякавшись, що ті троє її почули, сховалася за найближчим деревом. Медикішка миттєво впізнала двох котів: одним був її побратим Ожинокіготь, а іншим — його зведений брат Шулікокриг. І Листоплеса напевне знала, ким був той масивний, так на них схожий смугань на камені.

То був їхній батько, Тигрозір!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Здригнувшись, Листоплеса визирнула на галявину. Їй здавалося, що якби Тигрозір раптом підвів очі, то його бурштиновий погляд заіграшки пропалив би той стовбур, за яким вона ховалася. Натомість він не зводив погляду зі своїх синів. Але ж це був сон! Невже Тигрозір прикликав їх до себе вві сні, так само, як медикоти у своїх снах зустрічались із Зорекланом? Він привів їх кудись, де Листоплеса ніколи раніше не бувала, у якийсь край вічної ночі, де ще не ступала котяча лапа. Мабуть, навіть Зореклан ніколи не вдихав густого повітря, що висіло над цим лісом, ніколи не ходив під його хворобливим світлом.

— Немає нічого важливішого від хоробрості, — казав Тигрозір. — Пам’ятайте це, коли станете провідниками.

Шулікокриг щось нявкнув — Листоплеса не розібрала, що саме. У відповідь Тигрозір нетерпляче смикнув хвостом.

— Ясно, що хоробрість у битві важлива, — відмахнувся він, — але я кажу про хоробрість, яка допоможе вам ладнати із власним Кланом. Вони мають приймати накази від вас, а якщо надумають оскаржувати їх — підкріпляйте слово зубом і кігтем.

Листоплеса широко розплющила очі, не вірячи своїм вухам. Вогнезір ніколи й лапою не діткнув нікого зі свого Клану, навіть якщо хтось і не погоджувався з ним.

— Слабкість небезпечна, — провадив великий смугань. — Ви повинні ховати свої сумніви, а краще — зовсім не знати сумніву. Ви маєте завжди бути впевнені, що чините правильно.

«Цікаво, — подумала Листоплеса, — чи саме так Тигрозір і почувався, убиваючи Рудохвоста і замишляючи вбивство Синьозірки, аби самому очолити Клан? Коли він, прагнучи помсти, нацькував на Громовий табір зграю собак чи привів до лісу Кривавий Клан, намагаючись присилувати решту Кланів до покори, — Тигрозір і тоді був цілком певен того, що чинить правильно?»

Шулікокриг не зводив з батька своїх блакитних, як лід, очей, явно всотуючи кожнісіньке слово. Ожинокіготь сидів до Листоплесої спиною, так що вона не могла побачити його виразу, але і його вуха були нашорошені. Серце кішки шкрябнули крижані пазурі. Тигрозір повчав своїх синів подібно до того, як виховник готує новака до битви! Він намагався зробити з них таких кровожерних тиранів, яким був сам.

— Але ж як ми станемо провідниками? — запитав Ожинокіготь. — Не думаю, що Вогнезір колись зробить мене своїм воєводою. У мене ще й новака нема.

Хутро на плечах Тигрозора стало дибки.

— А коли ти полюєш — то чекаєш, коли миша сама стрибне тобі в лапи? — просичав він. — Ні. Ти винюхуєш здобич, ти підкрадаєшся до неї, а тоді стрибаєш. Із владою так само. Не шукаючи — не здобудеш.

Ожинокіготь щось пробурмотів, і Листоплеса побачила, що Тигрозір знову розслабився.

— Не переймайся, — нявкнув він. — У вас обох — правдиві вояцькі душі. Я знаю, що на вас чекає успіх, якщо ви невідступно підете моїми слідами.

— Підемо! — зірвався на рівні Шулікокриг. — Ми зробимо все, що ти нам скажеш.

Від його ентузіазму Листоплеса похолола. Що ж міг наказати своїм синам цей кровожерний кіт? Медикішка втиснулася в укриття, тремтячи всім тілом, і хоч була певна, що не видала жодного звуку, кремезний смугань повернув голову й придивився до тіней, у яких вона ховалася.

Листоплеса повернулась і нажахано кинулась навтьоки, петляючи поміж корінням і гінкими стеблами орляка, дослухаючись до звуків погоні, гадаючи, що будь-якої миті може відчути масивну лапу, що хапає її за горло. Із темного лісу не вела жодна стежка. Зусібіч нескінченно височіли дерева, нечутно було ні співу птахів, ні шелесту здобичі, ні сліду того, що бодай щось живе колись мешкало в цих темних гущавинах.

Де я? На мовчазний плач Листоплесої не було жодної відповіді. Що привело її в ці краї, де не ступала лапа Зореклану, де дух кровожерного кота крізь товщу снів міг прикликати своїх дітей?

Листоплеса тікала, гнана панікою, не розбираючи дороги. Аж раптом земля під її лапами зникла. Вона шоковано скрикнула й провалилася в пітьму — її тіло вдарилось об землю і з неї випер дух.

Листоплеса широко розплющила очі й нажахано скрикнула. Лише за мишачий хвіст над нею нависала важка смугаста голова, пронизуючи її бурштиновим поглядом.

— Усе добре? — нявкнув Ожинокіготь.

Листоплеса сіла, скидаючи з себе клаптики моху. Вона була у своєму гнізді, біля кубла Попелюшки. Сметанкове світло світанку сочилося з неба, яке прозирало з-проміж крон.

— Листоплесо? — голос Ожинокігтя звучав стурбовано. Його шубка була скуйовджена, у хутрі позаплутувалися клапті орляка, ніби він і сам щойно виліз зі свого гнізда у вояцькому кублі. — Щось трапилось? Я чув, як ти кричала.

— Що? Ні, ні, зі мною все добре, — Листоплеса непевно витріщилась на Ожинокігтя. Він часом не прийшов розповісти їй про власний сон?

— Вогнезір обирає котів, які нині підуть на Зборище, — позіхаючи, нявкнув він. — Ти зможеш піти? Я знаю, у тебе вчора вже була важка мандрівка.

Листоплеса відчула, як її огортає полегшення — від кінчика носа до кінчика хвоста. Якщо в Ожинокігтя дійсно був такий самий сон, він усе ж не помітив її в тінях. Проте полегшення негайно зникло, коли вона замислилась, чому саме Ожинокігтя обрано для зустрічі з батьком у темному лісі. Невже Тигрозір хотів зробити з нього провідника Клану?

Листоплеса рішуче підвелась, прагнучи приховати своє хвилювання.

— Усе добре, — повторила вона. — Скажи Вогнезорові, що я радо піду.

Ожинокіготь кивнув і побрів геть. Листоплеса кілька разів глибоко вдихнула, перш ніж нашвидкулап умитися. Вона геть забула, що нині повня. І хоч її хутро, здавалося, стояло дибки від страху, Листоплеса хотіла поспостерігати, як поводитимуться Шулікокриг та Ожинокіготь. Вони викажуть те, що сталося в їхньому сні? Як давно Тигрозір уже прикликав їх до себе?

Листоплеса знала, що їй немає до кого звернутися по допомогу. Вогнезір і Попелюшка сприймали її сни від Зореклану дуже серйозно, але цей сон був не такий. Вона не наважилася б розповісти їм про нього, бо ніколи не чула, щоби подібні сни бачили інші медикоти. У цьому лісі Листоплеса почувалася страшенно далекою від своїх предків-вояків — далі, ніж будь-коли. А якщо вона геть утратила з ними зв’язок, то невже тепер приречена вічно блукати тією темною місциною, так ніколи й не віднайшовши шляху назад, до світла?

Хоча було ще дуже рано, Листоплеса знала, що більше не зможе заснути. Попелюшка не виходила зі свого кубла, тож юна медикішка вирішила піти пошукати трав. Листя огірочника зайвим не буде, особливо якщо Мишошубку справді лихоманить.

Листоплеса знала про невеликі зарості огірочника неподалік покинутого гнізда Двоногів. Вона вислизнула з табору й рушила вже зарослою стежкою. Сіра, хмарна погода поступилася сонцю, яке гріло її хутро. Крізь землю пробивалися зелені паростки. На деревах бубнявіли пуп’янки, пташки виспівували в Листоплесої над головою, обіцяючи багату здобич із приходом новолисту. Це місце було майже повною протилежністю темного лісу з її снів, проте Листоплеса однаково здригалась від жаху та щокроку озиралась.

Її хутро знову стало дибки, коли вона запримітила напіврозвалене гніздо, дірки в боках якого впивалися в неї, ніби чиїсь очі. Тоді Листоплеса зібралася з духом і вже сміливіше підійшла до дерев, винюхуючи огірочник, що його й мала тут назбирати. Чого ж було тут боятися їй — кішці, яка ходила лісом, у якому панував Тигрозір?

Вона вже поверталась назад, тягнучи за собою чималенький вузлик пахучого листя огірочника, коли це помітила за кущем орляка зблиск світлого хутра. Зацікавившись, Листоплеса обійшла кущ й опинилась на краю порослої мохом галявинки, куди коти ходили на впоряд. Там були Хмарохвіст із Маргариткою. Білий вояк стояв над кицюнею, нашорошивши вуха.

— Ні, — нявкнув він. — Ти маєш мене вдарити. Сильно.

Маргаритка, нічого не розуміючи, кліпнула своїми ясно-синіми очима.

— Але я не хочу, щоб тобі було боляче.

Хмарохвіст махнув хвостом.

— Не бійся, не буде. Давай, іще раз.

Кішка з конярки непевно зиркнула на нього, а тоді з розгону кинулась, замахнувшись лапою. Хмарохвіст ухилився й вибив із-під Маргаритки ґрунт, так що вона покотилася по землі клубком переплутаних лап і пухнастого хвоста.

— Це нечесно! — вискнула вона. — Ти не казав, що так зробиш.

— О, справді, — Хмарохвіст не зміг приховати подив від її наївності. — Чи ти думаєш, що в гущавині битви чужий вояк підійде до тебе і скаже: «Обережно, зараз я тебе перекину»?

Маргаритка махнула хвостом.

— Не те щоб мені колись доводилося битися.

— Усе може бути, — тепер у погляді Хмарохвоста була сама серйозність. — Якщо нас атакує інший Клан чи інші створіння — наприклад, лиси або собаки, — то краще тобі знати, як захищатися. Бо інакше можна справді постраждати.

— Ой, ну добре, — Маргаритка кілька разів лизнула свої груди кремового кольору. — Покажи мені ще раз, що і як там робити.

Листоплеса подумала, що Хмарохвіст ступив на дуже непросту стежку, намірившись перетворити цю кицюню на професійну войовницю. Маргаритка, здається, узагалі не мала вояцьких інстинктів. Але білий вояк начебто цілком охоче навчав її. Листоплеса пригадала те безмежне терпіння, яке він проявляв до Ясносердої після того, як на кицю напали собаки, так що їй довелось навчатися полювати й битися з нуля. Може, йому і з Маргаритки вдасться зробити воячку.

Від думки про Ясносерду Листоплесій захотілося повернутися назад у табір. Їй досі не подобалося те, що рудо-біла кішка поволі переймала всі її обов’язки.

Вона привітно помахала хвостом і проминула Хмарохвоста з Маргариткою. Уже виходячи з галявини, медикішка почула, як білий вояк нявкнув:

— Цього разу уяви, що я борсук і збираюся з’їсти твоїх дітей.

— Але ти подобаєшся моїм кошенятам, — запротестувала Маргаритка.

Коли Листоплеса повернулася в кам’яну лощовину, вояки вже попрокидалися. Вона кивнула Піскоштормі, яка вела Косариконога та Шипокігтя в мисливський патруль, а тоді рушила до кубла Попелюшки. Однак зустріла її не Попелюшка, а Ясносерда.

— Огірочник! — вигукнула рудо-біла киця. — Дякую, Листоплесо. Наші запаси майже закінчились, а гарячка в Мишошубки тримається.

Листоплеса лише роздратовано засичала й лапою збила найближчу галузку ожини. Ясносерда поводилась так, ніби це вона медикішка, а Листоплеса — тільки її помічниця.

— Що таке? — Попелюшка вийшла зі свого кубла, схвально принюхалась до позосталого огірочника й покульгала до Листоплесої.

Та здвигнула плечима.

— Щось тут забагато медикішок, — пробурмотіла вона.

Попелюшка затримала на ній погляд своїх блакитних очей. Листоплеса глянула в них і побачила там мудрість, співчуття і ще щось глибше — для чого вона не мала назви.

— Будь терплячою з Ясносердою, — нявкнула медикішка. — У її житті все змінилося. — І вже тихіше додала: — Найбільший дар, про який ми можемо просити, — це хоробрість прийняти те, що посилає нам Зореклан. Хай би як важко це було.

Листоплеса здивовано помітила вираз смутку на лиці виховниці. Вона хотіла запитати Попелюшку, про що та говорить, але боялася відповіді. Мудра медикішка просто говорила про Ясносерду і про хоробрість, яку та виявила, приймаючи своє спотворене лице? Чи намагалась натякнути учениці, що вона більше не потрібна, бо Ясносерда почала переймати роботу медикішки?

Перш ніж Листоплеса змогла зібратися з духом, щоби сказати бодай щось, Попелюшка знову зникла в кублі. Юна медикішка вже хотіла піти за нею, аж побачила, що до табору повернувся Хмарохвіст, услід за яким ішла Маргаритка. Її кошенята, які збились докупи на вході в ясла, попідскакували й подріботіли галявою до Хмарохвоста. Білий вояк бухнувся на бік і почав борюкатися з кошенятами, завбачливо не випускаючи кігті.

— Так, Бубку, злазь! — видихнув він, лагідно скуйовдивши кремово-білому кошеняті хутро над вухом. — Мишку, це лоскотно. І хто це кусає мене за хвоста? — Хмарохвіст перевернувся, тягнучи за собою найдрібніше кошеня. — Ліщинко, май трошки поваги до вояка!

— Він дуже гарно з ними ладнає, — Ясносерда вже повернулась і тоскно дивилась на свого партнера. — Хмарохвіст буде фантастичним виховником, — провадила вона. — Він був такий терплячий зі мною, коли я була поранена. Ми з нуля відпрацьовували всі бойові рухи, щоб я знову могла бути воячкою.

Листоплеса несподівано для себе поспівчувала їй. Може, Попелюшка мала рацію, і Ясносердій належало пристосуватися до куди більших змін, ніж будь-кому з них. Їй точно нелегко було бачити, як Хмарохвіст проводить стільки часу з Маргариткою та її кошенятами. Але все співчуття у Листоплесої швидко випарувалось, коли до Ясносердої заговорила Мишошубка.

— Забула запитати, — нявкнула бура старійшина. — Можна мені трохи макового зерня? Бо я через лихоманку вже два тижні не сплю.

— Не знаю, — відповіла Ясносерда. — Не думаю, що тобі слід приймати макове зерня разом з огірочником. Запитай-но Попелюшку, може, вона має щось краще.

Ясносерда повела старійшину за ожинник, який затуляв Попелющине кубло, а Листоплеса так і стояла, розчаровано дивлячись їм услід і не вірячи своїм очам. Та хто ж тут медикішка? Якби Мишошубка чи Ясносерда спробували запитати її, вона запропонувала б пожувати листя кульбаби замість макових зернят. Але вони поводились так, ніби Листоплесої з ними взагалі не було.

Може, Попелюшка зробить Ясносерду своєю новачкою. «Але ж я досі її новачка», — згорьовано подумала Листоплеса. Хоч вона вже й одержала остаточне ім’я, їй іще багато сезонів належало навчатися в Попелюшки. Листоплеса ніколи не чула, щоб у медикішки було відразу кілька новаків. «Тим більше, — додала вона про себе, — що в Ясносердої вже є партнер і кошеня. Вона не може бути медикішкою. Правда ж?»

Листоплесій здалося, ніби в неї в животі з’явився величезний камінь, тягнучи її донизу. «Можливо, це таки знак від Зореклану, — подумала вона. — Знак, що Громовий Клан мене більше не потребує».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Небом пропливали кілька хмаринок, проте повний місяць було ясно видно. Коти Громового Клану переходили переправу на острів. Зіскочивши на рінистий берег, Листоплеса оглянула присутніх котів і помітила Золоніжку та Короморда, які прямували до лінії кущів, що оточували центр острова.

Вітряний Клан уже тут, то де ж Воронокрил?

Листоплеса ніде не бачила Вітряного вояка й наказала собі припинити його шукати, проте її серце стиснулося від розчарування. Вона зупинилася в тінях від коріння дерева та принюхалася, чи не чути, бува, його запаху, але з-поміж стількох намішаних запахів один розпізнати було неможливо.

Опустивши хвоста, медикішка почала підійматися схилом до чагарів. Вона побачила Ожинокігтя і Шулікокрига, які підійшли одне до одного й привіталися, торкнувшись носами; бурштинові очі зазирнули в блакитні. Між ними пробігло якесь невимовлене повідомлення, а тоді обидва коти повернулися й зникли в кущах.

По тілу Листоплесої пробіг дрож. На мить весь острів зник, і вона знову опинилася в тому темному лісі, де Тигрозір радив синам, як захопити владу. Що Шулікокриг із Ожинокігтем собі планували?

Листоплеса слухала шелест кущів, доки двоє смуганів пробиралися до галявини, і, перечекавши, щоб гілки перестали хитатися, рушила за ними. Її лапи поколювало від передчуття небезпеки. Невже Ожинокіготь плів змову, щоб захопити Громовий Клан, так само, як його кровожерний батько багато сезонів тому?

Вона вийшла з чагарів і замружилася від яскравого місячного світла, яке осявало кожен листочок і кожну стеблинку. Ожинокіготь і Шулікокриг сиділи поруч перед нею, неподалік від коріння Великого Дуба. Листоплеса зауважила, як Вивіркострибка несхвально зиркнула на них, перш ніж вмоститися біля Золошуба. Вохрошубка й Бурошубка підійшли до них, і вони вчотирьох дружньо привіталися, ніби пригадали, як нещодавно пліч-о-пліч боролися з кицюнями.

Мільгокрила зручно всілася на краю галявини, підібгавши під себе лапи, а біля неї була Попелюшка та інші медикоти. Листоплеса підійшла до подруги.

— Усе гаразд? У вас іще були якісь проблеми від тої Двоножачої штуки?

Мільгокрила похитала головою.

— Усе чудово, дякую. Світоквітка зі своїми кошенятами вже повернулася до ясел, за ними наглядає Мохошубка. А Буколап знову почав тренуватися з Чорнокігтем.

— Це чудово, — муркнула Листоплеса.

Тієї самої миті Дрібнохмар запитав:

— Якої Двоножачої штуки?

Мільгокрила почала розповідати йому про ту зелено-срібну рідину, а Листоплеса тим часом роззирнулася галявиною. Вона здригнулася, помітивши струнку чорно-сіру постать Воронокрила, який сидів у товаристві інших Вітряних котів. Вона була така певна, що він не прийшов! Листоплеса не зводила з нього погляду, аж доки він не смикнув вухами, ніби відчув, що на нього дивляться.

З гілок Великого Дуба долинув клич. Листоплеса підвела погляд і побачила Чорнозора, який стояв на гілці, що виступала над галявиною. Вогнезір сидів на іншій гілці над ним, поруч із Леопардозіркою. За кілька хвостів від них, на розгалуженні між стовбуром і товстою гіллякою, вмостився Однозір. Золоніжка та Мрячконіжка вже посідали на корінні; до них підбігла Бурошубка, щойно Чорнозір виступив уперед.

— Коти всіх Кланів, — почав він, — Зореклан знову привів нас сюди, щоб зібратися під світлом місяця. Вогнезоре, ти почнеш?

Громовий провідник підвівся й поважно кивнув Чорнозорові.

— У Громовому Клані з’явився новак, — доповів він. — Виховником Березолапа став Золошуб.

Листоплеса помітила, як Золошуб кілька разів присоромлено лизнув свої груди, а Вивіркострибка біля нього набула гордого вигляду. Сам Березолап на Зборище не прийшов.

— Маргаритка, одна з котів, які живуть на конярці, привела своїх кошенят до Громового Клану, — продовжив Вогнезір, щойно затихли привітання. — Я дозволив їм залишатися стільки, скільки вони захочуть.

Здивоване мурмотіння здійнялося над галявиною разом з одним чи двома несхвальними вигуками. Горобинокіготь із Тіньового Клану підскочив на лапи.

— Хіба це мудро? — запитав він. — Що доброго може вийти з кицюнь?

Листоплеса побачила, як наїжилося хутро на карку її батька, а тоді знову вляглося, коли він змусив себе охолонути.

— Маргаритка — не зовсім кицюня, — спокійно відповів Громовий провідник. — Вона жила з кіньми, а не в гнізді Двоногів. І вона вчинила хоробро, привівши своїх кошенят до нас, щоб Двоноги не змогли їх забрати.

Горобинокіготь смикнув хвостом.

— Вони ніколи не стануть вояками.

— Ти цього не знаєш, — нявкнув Вогнезір і глянув на Хмарохвоста. — Хороший вояк не повинен обов’язково бути народженим у лісі, так само, як і народжений у лісі кіт не завжди може стати хорошим вояком. Маргаритка добре освоюється, а її троє кошенят стануть новаками, щойно досягнуть потрібного віку. Вони скоро вивчать вояцький правильник.

— Можливо, — буркнув Горобинокіготь і знову сів. Листоплеса була достатньо близько, щоб почути, як він пробурмотів до Дубошуба: — Як можна від нього очікувати, що він зрозуміє, наскільки важливо бути народженим у Клані? Вогнезір весь ліс заселив би кицюнями, якби міг.

Дубошуб смикнув вухами.

— Ти мав би ним захоплюватися, — нявкнув він. — Чи ти думаєш, що Чорнозір відмовився б від трьох додаткових вояків до Клану?

У відповідь Горобинокіготь тільки форкнув.

Слухаючи Тіньових вояків, Листоплеса пропустила завершення батькової доповіді. Коли вона знову перевела увагу на дерево, уже підвелася Леопардозірка.

— Двоноги залишили отруту на нашій території, — нявкнула вона. — Плющохвоста й одне кошеня померло, проте всі інші коти вже одужують завдяки Мільгокрилій та Листоплесій, яка прийшла нам на допомогу з Громового Клану.

Провідниця окинула поглядом галявину й зосередилася на Листоплесій, вдячно кивнула їй, а тоді знову сіла. Засоромлена від такої публічної похвали, Листоплеса втупилась у власні лапи.

— Тіньовий Клан також має за що подякувати Громовому Клану, — почав Чорнозір, а тоді розповів, що сталося. Листоплеса знала, як йому важко визнавати, що його власний Клан не спромігся впоратися з проблемою без допомоги Громового Клану, проте принаймні він не приховував свого боргу перед ними. — Відтоді кицюні не вилазили із саду своїх Двоногів, — сказав він на завершення.

Тут на лапи скочив Однозір.

— Що ти за провідник? — прогарчав він. — Невже тобі не соромно, що ти потребував допомоги від іншого Клану? І тобі теж, — додав Вітряний провідник, обернувшись до Леопардозірки. — У Річкового Клану є власна медикішка. Чому ви повинні бігти по допомогу до Громового Клану? — Він проігнорував бурмотіння, яке долинуло знизу, і зиркнув на Вогнезора. — Час уже Громовому Клану припинити приділяти так багато уваги тому, що діється в інших Кланах. Ваші вояки ігнорують наші кордони й думають, ніби можуть усім вказувати, що робити. Ми всі йшли сюди разом, і Громовий Клан нічим не сильніший за інші.

Перш ніж Вогнезір устиг відповісти, підвівся Хмарохвіст. Його біле хутро було нагороїжене, а хвіст розпушився, так що він здавався вдвічі більшим.

— Щось ти так не вважав, коли Громовий Клан допоміг вам не вмерти з голоду, — прогарчав білий вояк.

— Це було інше, — відрубав Однозір.

— Саме так, — голос Вогнезора був тихий, але повний авторитетності. — Тоді ми мусили об’єднатися, щоб пережити те, що Двоноги робили з лісом. Я не вірю, що Зореклан хотів би, щоб ми припинили допомагати одне одному зараз.

— Вони хотіли б, бо це означає жити окремими Кланами, — наполягав Однозір. — Завжди були чотири Клани. Кожне кошеня це знає.

З галявини пролунало ще більше розлючених вигуків.

— Вітряний Клан помер би без нас! — прокричав Порохошуб.

Однозір відступив на крок, шкрябаючи кігтями кору.

— Подивіться на місяць! — гаркнув він. — Ви бачите, щоб його закривали хмари? Ні, він світить ясно — а це означає, що Зореклан згідний із моїми словами.

— Ніхто ніколи не казав, що не має бути чотирьох Кланів, — захищався Вогнезір. — Проте це не означає, що Зореклан хоче, аби ми відверталися одне від одного, коли приходить лихо.

— Я знаю, чому ти це кажеш, — прошипів Однозір. — Ти думаєш, що твій Клан найсильніший, і не пропускаєш нагоди довести це всім нам.

— Лайно мишаче! — прогарчав Чорнозір. — Одного разу Громовий Клан допоміг нам. Але якщо вони хоч одною лапою ступлять на нашу територію без запрошення, то побачать, наскільки ми сильні.

Листоплеса вчепилася кігтями в землю. Чому інші провідники не розуміли, що Вогнезір має рацію? Хай Кланів було чотири, але це ж не означало, що вони не могли допомагати одне одному в біді. Вона повернулася до Попелюшки, щоби спитати свою виховницю, що вона про це думала, проте не встигла, бо відчула легенький доторк до плеча. Затамувавши подих, Листоплеса обернулася й побачила Воронокрила, який присів у тінях на краю галявини.

— Мені треба з тобою поговорити! — прошепотів він і кивнув у напрямку кущів.

Попелюшка дивилася на провідників, тож Листоплеса крадькома позадкувала, аж доки тіні не поглинули і її. Нависла гілка затулила їх від котів на галявині, коли вони почали пробиратися крізь чагарі. Листоплеса й Воронокрил відійшли на кілька кроків до берега та заховалися від Зборища за прискалком.

— Що з тобою сталося? — Воронокрил здавався ображеним. — Чому ти не прийшла зустрітися зі мною тої ночі?

Листоплеса нервово глитнула.

— Не злись на мене, — благально попросила вона. — Я не могла прийти. Я мусила допомагати Мільгокрилій.

Воронокрил махнув хвостом.

— Недобре так втрачати можливість побути разом, — промурмотів він. — Я тебе ніколи ніде не бачу.

— Я знаю. Я почуваюся так само. Але, Воронокриле, я медикішка… — для Листоплесої це був шанс сказати Воронокрилові, що йому не слід було в неї закохуватися. Проте тут, стоячи поруч, торкаючись до нього своїм хутром, вдихаючи його запах, вона ніяк не могла знайти потрібні слова.

На мить її почуття провини та хвилювання зникли. Для неї не важило нічого, вона хотіла тільки бути біля Воронокрила й зазирати в його палаючі очі.

— Я знаю, що з цим є проблеми, — мовив Воронокрил, переминаючи ґрунт лапами. — Ти медикішка, і ми з різних Кланів. Цілий вояцький правильник проти нас. Але мусить бути якийсь вихід.

Листоплеса глянула на нього.

— Який?

Думки про всі їхні труднощі накотили на неї так, що вона почувалася в пастці.

Чорно-сірий вояк був настільки напружений, що медикішка майже бачила, як іскриться його хутро.

— Якби ж ми могли просто втекти від цього! — вигукнув він. — Від Кланів, традицій, усіх цих правил і кордонів… Я хочу втекти геть від усього цього!

— Втекти? — перепитала Листоплеса. — Тобто піти геть?

Невже Воронокрил справді пропонував, щоб вони покинули свої Клани й відмовилися від того життя, яке вели ще змалку? Їй довелося б попрощатися з мамою й татом, з Вивіркострибкою та Карохвісткою і з Попелюшкою. Ба більше, довелося б попрощатися зі своїм життям медикішки. Її живіт болісно стиснувся. Як вона могла погодитися на те, щоб ніколи більше не зустрічатися у снах із Зорекланом, ніколи не бачити Плямолистку, ніколи не лікувати котів свого Клану з допомогою предків-вояків?

Воронокрил торкнувся до неї носом.

— Листоплесо?

Вона сумно похитала головою.

— Ми не можемо покинути свої Клани. Це не відповідь.

— Я так само не знаю відповіді, — прошипів він.

Листоплеса збагнула, що звуки суперечки з галявини вже затихли; вони чули, як Чорнозір підводив Зборище до завершення.

— Треба вже йти, — пробурмотів Воронокрил. — Завтра, на сонцепіку, приходь збирати трави до струмка біля скоків. Я прийду й там поговоримо. Будь ласка.

Не чекаючи на відповідь, він розвернувся та побіг уздовж чагарів до свого Клану, який уже наближався до переправи.

Листоплеса вичекала кілька митей, а тоді почала пробиратися крізь гілля назад на галявину. Здавалося, що ніхто не помітив, як вона відходила поговорити з Воронокрилом. Медикоти все ще сиділи гуртом біля кущів. Листоплеса підійшла до них.

— До мене весь час повертається той самий сон, — стурбовано говорив Дрібнохмар. — Попередження про небезпеку… Але Зореклан так і не каже, що це має бути за небезпека. — Він схвильовано переводив погляд з одної медикішки на іншу. — Хтось із вас отримав якісь зрозуміліші знаки?

Листоплеса не дивилася на Мільгокрилу. Тепер були дві медикішки, чиї сни стали недоступними для Зореклану. Предки-вояки точно не посилали їй той сон про темний ліс, де вона побачила Тигрозора та його синів. Вона не могла нікому зізнатися, що не отримувала тих снів, які описував Дрібнохмар, і сподівалася, що Попелюшка не запитає її напряму.

Тишу порушила Мільгокрила.

— Я не знаю, що ці всі сни означають, — нявкнула вона. Листоплеса усвідомила, наскільки обережною була подруга, намагаючись приховаи свою невіру в Зореклан. — Проте ми могли б попередити своїх провідників про небезпеку.

Попелюшка схвально кивнула.

— Гарна ідея.

— Але небезпеку чого? — запитав Короморд, смикнувши вусами. — Вітряний Клан не бачив особливої загрози ні від чого, відколи ми заселилися, якщо не зважати на лиса, втім ми з ним швидко розібралися.

— У нас була проблема з отрутою Двоногів, — нявкнула Мільгокрила і, глянувши на Листоплесу, додала: — Проте Зореклан послав нам про це окреме попередження.

— А в нас була проблема з кицюнями, — Дрібнохмар кивнув Попелюшці. — Громовий Клан допоміг нам упоратися з нею, тож Зорекланові немає сенсу посилати сни про це.

— Мусить бути ще якась загроза, — вирішила Попелюшка. — Щось таке, що досі не прийшло і що стосуватиметься всіх Кланів.

— Усі ми мусимо уважно шукати знаки, — прогуркотів Короморд. — Можливо, до півповні Зореклан покаже нам більше.

Його слова були знаком, що медикотам час розходитися. Галявина вже майже спорожніла, до кущів заходили останні коти. Листоплеса вийшла й побачила, що берег біля переправи кишів котами, які зібралися навколо коріння, чекаючи своєї черги.

Листоплеса окинула їх поглядом; помітивши Воронокрила, вона відчула, ніби її хутро пронизала блискавка.

Вітряний вояк спритно заскочив на стовбур і рушив на протилежний берег, легко балансуючи з піднятим хвостом. Листоплеса не знала, як їй удалося стриматися, щоб не кинутися за ним, попри те, що їх зусібіч оточували коти з усіх Кланів.

«Зореклане, допоможи мені! — заблагала вона. — Я не знаю, що робити!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

— Маргаритко! Маргаритко, де ти?

Вивіркострибка зупинилась і роззирнулась навколо, коли почула шалений вереск із кубла медикішки. За мить з’явилася Ясносерда, тримаючи одне з кошенят Маргаритки зубами за загривок. Крихітне створіння жалібно нявчало й перебирало лапами в повітрі. Його сестричка та братик виповзли за ними, поопускавши голівки й хвости, і збилися докупи біля ожини, яка загороджувала кубло.

Кішка з конярки пробула в їхньому Клані вже достатньо довго, щоб її кошенята зміцніли, посміливішали й почали досліджувати табір. А це зазвичай означало якусь халепу. Вивіркострибка смикнула вусами, пригадавши, у які пригоди потрапляли вони з Листоплесою до того, як стали новачками.

Ясносерда опустила кошеня на землю; придивившись, Вивіркострибка зрозуміла, що то був Мишко. Здорове око біло-рудої кішки палало злістю.

— Маргаритко! Йди-но сюди!

Із ясел відповіді не було, проте за мить Маргаритка з’явилася з тернового тунелю й побігла до Ясносердої, а за нею повільніше йшов Хмарохвіст.

— Що сталося? Що ти робиш із моїми кошенятами? — запитала Маргаритка.

— Спитай своїх кошенят, що вони робили в кублі Попелюшки, — відрубала Ясносерда. — І припини волати, — додала вона кошеняті, яке поклала на землю і яке досі скиглило, роззявивши свого рожевого ротика. — Я тобі нічого не зробила.

— Що сталося? — блакитні очі Маргаритки були так само люті, а довге кремове хутро не могло приховати того, як напружилися її м’язи. На мить Вивіркострибка подумала, що вона зараз налетить на Ясносерду з одним із тих прийомів, яких її навчив Хмарохвіст. Вивіркострибка знала, що Ясносерда вміє себе контролювати, проте Маргаритка все одно могла заробити собі кілька подряпин. Руда воячка підійшла ближче на випадок, якщо доведеться розбороняти роз’ятрених кішок.

— Твої кошенята прийшли до кубла Попелюшки та почали перемішувати всі трави, — пояснила Ясносерда. — Ви там з’їли щось? — прошипіла вона до Бубка й Ліщинки. — Хто-небудь?

Кошенята, онімілі від жаху, захитали головами. Вивіркострибка розуміла, що частково гнів Ясносердої підігрівався страхом через те, що кошенята могли з’їсти щось небезпечне. Попелюшка не тримала б щось на кшталт душогубниць серед своїх запасів, проте там було зілля, від великої кількості якого міг дуже заболіти живіт.

Хутро Ясносердої вже помалу влягалося, проте від неї досі сипали іскри, немов блискавки в зеленолист.

— Іди подивись, яку вони наробили шкоду, — нявкнула вона до Маргаритки. — Чому ти за ними не стежила?

— Вона була зі мною, — нявкнув Хмарохвіст.

— І тому її кошенятам можна було псувати запаси Попелюшки? — спитала його Ясносерда.

— Вони не знали.

— А мали б! — гаркнула Ясносерда на свого партнера. — Ти думаєш, що нам більше нічого робити, тільки ходити й прибирати за ними? Я вчора цілий день збирала ягоди.

— Слухай, вибач, — нявкнула Маргаритка, ніяково глянувши на Хмарохвоста і знову на Ясносерду. Вона допомогла Мишкові підвестися та підкликала інших помахом хвоста. — Я подбаю, щоб це не повторилося.

— Авжеж, подбай, — форкнула Ясносерда.

Кішка з конярки рушила до ясел, підштовхуючи своїх кошенят поперед себе. Вивіркострибка почула, як Мишко поскаржився:

— Та бридка кішка так мене злякала!

— То не треба шукати собі проблем, — відповіла Маргаритка.

Вивіркострибка побачила, як Ясносерда здригнулася від слів Мишка. Вони з Хмарохвостом стояли ніс до носа, посмикуючи туди-сюди хвостами.

— Я допоможу прибрати, — запропонувала Вивіркострибка, задкуючи до ожини. Вона не хотіла встрявати у сварку між Ясносердою та її партнером.

Коли вона обернулася, то побачила, чому Ясносерда була така лиха. По всій долівці кубла були розкидані ягоди, а трави лежали незграбними купками. Деякі листки були повідривані від стебел і брудні; мабуть, їх доведеться викинути.

Вивіркострибка почала скочувати ягоди, які ще можна було врятувати, на купку. Вона думала про те, куди ж поділися Попелюшка та Листоплеса. За кілька митей позаду неї почулися кроки.

— Ось ти де! — нявкнув Золошуб і притулився носом до її плеча. — Я думав, що ми йдемо полювати. Чому Хмарохвіст і Ясносерда витріщилися одне на одного, ніби пара борсуків?

Вивіркострибка пояснила, не припиняючи перебирати трави.

— Кошенята, народжені у Клані, ніколи б такого не зробили, — мовив Золошуб. — Може, ці кицюні ніколи нормально не призвичаються.

— Що ти сказав? — розвернулася до нього Вивіркострибка. — Ти забув, що мій тато був кицюнею?

Золошуб закліпав.

— Вибач. Але Вогнезір таки особливий. Більшість кицюнь не могли б жити таким життям, як у нас. Їм потрібно, аби за ними доглядали їхні Двоноги.

Вивіркострибка люто зашипіла й витягнула кігті; їй довелося докласти неймовірного зусилля, щоби їх сховати й продовжити розсортовувати ягоди. «Як Золошуб сміє судити котів за тим, де вони народилися?» — обурювалася кішка. Чи означало це, що він про неї не надто високої думки, бо вона була наполовину кицюнею? Невже він не бачив, що вона, Листоплеса, Хмарохвіст і його донька Білолапка такі ж важливі для Клану, як будь-хто з вояків, які з діда-прадіда були лісовими котами?

Золошуб не встиг більше нічого сказати, бо кущ ожини затремтів, і біля них з’явилися Листоплеса з Попелюшкою. Обидві медикішки тримали по великому жмутку мокрецю.

— Що тут відбувається? — спитала Попелюшка, поклавши трави на землю.

Вивіркострибка вдруге пояснила, що сталося, а тим часом Листоплеса почала оглядати розкидане листя й нагрібати на купку те, яке треба було викинути.

— Кошенята! — буркнула Попелюшка, обнюхуючи брудну зім’яту купу листя деревію. — Ну, якщо вони нічого не з’їли, то нічого страшного не сталося.

— Але додалося багато роботи, — зауважив Золошуб.

— Ми впораємося, — різко нявкнула Листоплеса, і Вивіркострибка здивовано на неї глянула. — Я викину ці зіпсовані трави й піду назбираю інших.

Від раптової хвилі емоцій у Вивіркострибки хутро стало дибки. Вона витріщилася на сестру. Листоплеса відчувала провину? Чому вона мала почуватися винною через те, що йде збирати трави? А що ще загадковіше — разом із провиною, здавалося, було приємне очікування, а під усім цим — пронизливий смуток.

Вивіркострибка заспокоювала себе тим, що сестра була просто втомлена. Минулої ночі, у півповню, Листоплеса разом з іншими медикотами і медикішками ходила до Місячного Ставу. Проте глибоко всередині Вивіркострибка знала, що Листоплесій дошкуляло дещо більше, ніж довга подорож і втома. Можливо, медикоти отримали від Зореклану знак про якусь майбутню загрозу. Утім, Листоплеса вже досить давно почала поводитися якось дивно. Після Зборища вона взагалі стала полохлива, мов той заєць.

— Я тобі допоможу, — запропонувала Вивіркострибка. — Золошубе, сходиш на полювання без мене? Я приєднаюся до тебе пізніше, якщо зможу.

Золошуб пильно на неї глянув.

— Гаразд.

Він кивнув Попелюшці й вийшов.

Вивіркострибка вже розтулила рота, щоб покликати його назад, пошкодувавши, що так різко з ним повелася, проте потреба поговорити з Листоплесою була важливішою. Зрештою, можливо, це було й на краще — їм потрібно трохи побути нарізно після сварки.

— Які трави нам треба викинути? — спитала вона сестру.

— Оці, — показала хвостом Листоплеса. — З рештою, думаю, усе гаразд.

Вивіркострибка розділила купку потовченого й брудного листя на дві менші й підібрала одну з них. Попелюшка почала переносити вцілілі трави та ягоди назад до свого кубла. Листоплеса підняла решту зіпсованих трав і пішла за Вивіркострибкою геть із табору. Вони понесли листя на твердий ґрунт за кілька лисячих хвостів від входу, куди коти ходили справляти потребу.

— Добре вибратися звідти, — сказала Вивіркострибка, закінчивши випльовувати рештки якогось гострого листка. Вона хотіла розповісти Листоплесій про образливі коментарі Золошуба, проте зараз, коли побачила, наскільки напруженою та нещасною була сестра, її сварка здалася не такою вже й важливою.

— З тобою все добре? — спитала вона.

— А чому б не мало бути? — Листоплеса пошкребла ґрунт перед собою й понюхала нерозкритий пагін орляка.

— Коли Попелюшка сказала, що треба назбирати ще трав, мені здалося, ти почала поводитись якось… ну, дивно трохи. — Раптом їй сяйнула думка, і вона додала: — Ти ж не переймаєшся через Ясносерду? Ну, тобто, ти ж справжня новачка Попелюшки. Ясносерда тільки допомагає.

Листоплеса моргнула.

— Ні, звісно, я не переймаюся через Ясносерду. Вивіркострибко, слухай, — сказала вона, — якщо ми хочемо назбирати трав, то краще розділитися, інакше це займе цілий день. Я знаю, що Попелюшка хотіла більше котячої м’яти. Ти могла б піти її назбирати біля закинутого гнізда Двоногів?

Вивіркострибка витріщилася на сестру. Було більш ніж очевидно, що Листоплеса намагається її спекатися.

— А ти куди підеш?

— Ем… певно, до кордону з Вітряним Кланом.

Від неї відскочив ще один заряд провини й нетерплячки, так що у Вивіркострибки аж хутро дибки стало. Вона була певна, що Листоплеса їй бреше, і зціпила зуби, щоб не закричати від обурення. Ми ніколи не брешемо одна одній!

— Знаєш що, — нявкнула Вивіркострибка, намагаючись говорити спокійно, — ти дійсно якась дивна останнім часом. Так, ніби щось змінилося.

Вона сказала це жартома, прагнучи відновити з сестрою близькість, яка чомусь зникла. Проте замість того щоб розвеселитися, Листоплеса здригнулася, ніби її вжалила бджола. Її очі примружилися.

— Я йду збирати трави, — холодно нявкнула вона. — Я — медикішка. Ти не можеш ділити зі мною всі частини мого життя.

Обернувшись до сестри спиною, Листоплеса рушила геть у підлісок.

На якусь мить Вивіркострибці захотілося піти за нею, та якби Листоплеса про це дізналася, то розлютилася б іще більше. Проте Вивіркострибка не могла просто проігнорувати те, що її сестра була такою нещасною — адже вони завжди стільки важили одна для одної. Їй потрібно було добре пильнувати й чекати, коли з’явиться можливість з’ясувати, що не так.

* * *

Вивіркострибку розбудило пугукання сови. Бліде місячне сяйво пробивалося крізь гілля до вояцького кубла, освітлюючи згорнуті тіла її побратимів і посестер. Від їхнього дихання в кублі було тепло.

Вивіркострибка позіхнула, проте більше спати не хотіла. Вона вже повністю прокинулася й була повна енергії. Кішка обережно вислизнула зі свого гніздечка, щоб не розбудити Золошуба, який спав за хвіст від неї, і пробралася крізь навислі гілки на галявину.

Місяць, який уже витончився настільки, що нагадував подряпину на синьому небі, відбивав саме достатньо світла, щоби було видно межі лощовини. По краях залягли глибокі тіні від ожини й орляка. Прямо навпроти, біля входу до тернового тунелю, Вивіркострибка побачила бліде хутро Хмарохвоста, який сидів на чатах.

Вона витягнула кігті, гадаючи, чи казати білому воякові, що їй захотілося трохи нічного полювання. Раптом краєм ока вона помітила якийсь рух і, обернувшись, побачила Листоплесу, яка вийшла з кубла медикішки.

Вивіркострибка ледь не гукнула її, та вчасно передумала, помітивши, наскільки дивно поводиться сестра. Листоплеса обережно роззирнулася довкола, а тоді заховалася під ожиною, вочевидь, не помітивши темно-руде хутро Вивіркострибки в тінях біля вояцького кубла. Медикішка рушила довкола галявини, ховаючись у тінь, ніби на неї хтось полював. Від її напруги у Вивіркострибки пробіг мороз по тілу.

Вивіркострибка знову почувалася непевно; вона почала крастися в тінях за сестрою, тихо переставляючи лапи. Воячка не хотіла турбувати Хмарохвоста чи кого-небудь іншого з вояків, доки не дізнається, що Листоплеса намагається зробити. Її сестру вочевидь щось непокоїло, і це міг бути для Вивіркострибки шанс дізнатися більше.

Не доходячи до тернової загорожі, яка затуляла вхід до табору, де її міг би помітити Хмарохвіст, юна медикішка різко звернула в зарості ожини. Вивіркострибка почула шелестіння й застигла, коли Хмарохвіст повернув голову. Трохи прислухавшись, білий вояк смикнув кінчиком хвоста та знов обернувся до тунелю.

Відчуваючи, як серце вистрибує з грудей, Вивіркострибка прокралася в ожину слідом за Листоплесою. Цей закуток лощовини був надто зарослий, щоб у ньому спати чи зберігати свіжину. На свій подив, Вивіркострибка побачила, що кам’яна стіна в тому місці була трохи зруйнована, і для зграбної кішки неважко було б вилізти аж на верхівку скелі. Листоплеса знайшла таємний вихід із табору! І, як зметикувала Вивіркострибка, сестра вже добре знала цю дорогу, якщо так спритно звернула. Скільки разів їй уже доводилося користуватися цим таємним ходом?

Вивіркострибка заскочила нагору, важко пробираючись крізь колючі лози ожини й чіпляючись кігтями за кущ, який проріс у розколині. Урешті-решт вона перелізла через стіну та пірнула у сховок під найближчим кущем папороті, нашорошивши вуха й наслухаючи будь-якого звуку з лощовини, чи ніхто, бува, її не помітив.

Проте навколо все було тихо, тільки вітер шелестів між гіллям. Потихеньку серцебиття Вивіркострибки сповільнилося, і вона насмілилася визирнути з орляка.

Листоплесої ніде не було, проте Вивіркострибка швидко знайшла її слід. Він огинав вершину звору і вів далі в ліс.

Вивіркострибка пішла за ним, час від часу зупиняючись покуштувати повітря. Вона хотіла вірити, що Листоплеса пішла з табору в медикотячих справах, проте, наскільки їй було відомо, не існувало таких трав, які потрібно було збирати тільки під місячним світлом. Та й зрештою, те, як Листоплеса прокралася з табору, і ті змішані почуття провини та радості, які Вивіркострибка від неї вловлювала, означали, що вона робила щось заборонене.

«Ти могла б мені сказати, — роздратовано подумала Вивіркострибка. — Може, я змогла б допомогти».

Запах Листоплесої вів її довкола заростів ліщини та кущів папороті. Згодом Вивіркострибка почула булькотіння струмка, який протікав кордоном із Вітряним Кланом. Вона зупинилася на мить і задумалась. Може, Листоплеса пішла до Місячного Ставу? Якщо так, то вона точно розлютиться за те, що Вивіркострибка втручається в медикотячий ритуал. Проте якщо справа була в цьому, то чому вона мала вислизати з табору потай? Листоплеса не приховувала б від котів Клану, що вона ходить ділитися язиками із Зорекланом.

Вивіркострибка пішла далі, намагаючись триматися за слідом, проте ліс уже повнився запахами молоденьких листочків і рослинних соків. Аромати здобичі, від яких рот наповнювала слина, перебивали слід Листоплесої, і врешті Вивіркострибка ледве могла виокремити його з-поміж усіх інших, що заполонили її чуття. Їй довелося кілька разів зупинятися й глибоко вдихати, перш ніж іти далі. Одного разу вона мало не втратила слід на клаптику голої землі, де скеля випиналася на поверхню, проте зловила його на іншому боці. Тоді, уже на вересових луках, запах зник остаточно, і хоч як Вивіркострибка шукала, винюхуючи кожен крок, їй так і не вдалося його віднайти.

— Ха! — буркнула вона. — І ти називаєш себе мисливицею?

Воячка все ще чула дзюркіт води й почала тихо прокрадатися поміж деревами, доки не побачила потік. Вітер доніс до неї запах Вітряного Клану; може, Листоплеса перейшла кордон на Вітряну територію? На мить Вивіркострибці майнула думка теж перейти, щоби перевірити, чи не почує вона там сестриного запаху. Проте, можливо була небезпека, що комусь із Вітряних котів закортіло на нічне полювання. Якщо її помітять на їхній території, то будуть великі проблеми, враховуючи те, як Однозір зараз ставився до Громового Клану. Вивіркострибка вирішила, що їй буде простіше знайти Листоплесу, якщо вона почекає її повернення біля лощовини.

Воячка присіла під орляком над тим місцем, де розвалилася стіна, вирішивши, що Листоплеса повертатиметься тією самою дорогою, якою виходила. У животі в Вивіркострибки бурчало від голоду, та вона не хотіла відволікатися на полювання, щоби не проґавити сестру.

Небо вже стало молочного кольору із першими променями світанку, коли вона почула, як хтось прокрадається крізь чагарі. Вивіркострибка вдихнула запах сестри; звівшись на лапи, вона побачила Листоплесу, яка наближалася до неї, опустивши голову й волочачи хвоста по траві.

— Де ти була? — запитала Вивіркострибка.

Листоплеса різко підвела голову і збентежено на неї глянула.

— Що ти тут робиш? Ти за мною стежила?

— Ні, дурненька, — Вивіркострибка підійшла до сестри, щоби торкнутися до неї й заспокоїти, проте Листоплеса відсахнулася, а її погляд був насторожений. — Я побачила, як ти виходила вночі, от і все. І я за тебе переймаюся. Я знаю, що щось не так. Чому ти не можеш мені розповісти?

Сила емоцій Листоплесої мало не збила Вивіркострибку з лап. Вона відчувала, що сестра дуже хоче лютувати, проте їй перешкоджав якийсь бар’єр, сильніший за тернову загорожу. У Вивіркострибки все стиснулося всередині. Отже, проблема Листоплесої ще серйозніша, ніж вона думала.

Листоплеса похитала головою.

— Усе нормально. Облиш мене.

— Ну вже ні, — відрубала Вивіркострибка. — Листоплесо, це на тебе не схоже, оці прокрадання…

— Прокрадання! — прошипіла Листоплеса, розлючено настовбурчивши хвоста. — Хто б казав! Тобто для тебе нормально прокрадатися та стежити за мною?

— Я не стежила! — заперечила Вивіркострибка. — Я тільки хотіла знати, що не так.

— Це не твоя справа! Якби ти мені довіряла, то не ставила б усіх цих запитань.

— Ага! — форкнула Вивіркострибка. — Моя сестра потрапила в якусь біду, а я це маю ігнорувати?

— Якби мені була потрібна твоя допомога, я б тебе попросила! — відрубала Листоплеса.

— Я знаю, що тобі потрібна допомога, — Вивіркострибка докладала чимало зусиль, щоб контролювати свою злість. — Якщо це щось медикотяче, то чому ти не поговориш із Попелюшкою?

— Попелюшка мене взагалі не слухає, — сумно сказала Листоплеса. — У неї вже є Ясносерда. Я їй більше не потрібна.

— Це найбільша нісенітниця, яку я коли-небудь чула!

Листоплеса зашипіла.

— А ти у нас раптом стала така мудра? Мабуть, ти про це ще й розповіси Вогнезорові?

Гнів Вивіркострибки охолов. Сестра здавалася такою нещасною, що вона не могла більше її розпитувати. Де б вона не була і що б вона не робила, щасливішою від цього вона не стала.

— Я нікому не розповім, — тихо нявкнула Вивіркострибка. — Краще тобі повернутися до свого гнізда, перш ніж хтось помітить твою відсутність.

Листоплеса кивнула й пройшла повз неї, а тоді розвернулася та глянула так сумно, що серце Вивіркострибки пронизав гострий біль.

— Вибач, — промурмотіла вона так тихо, що Вивіркострибка ледве її почула. — Я розказала б тобі, якби могла, чесне слово.

Не чекаючи на відповідь, вона зникла.

Вивіркострибка сиділа на місці й тремтіла, мов листок на вітрі. Вона знала, що вже не було сенсу повертатися до свого кубла та намагатися заснути. Живіт знову забурчав, нагадавши їй, що вже минуло багато часу, відколи вона востаннє щось їла. Вона піде трохи пополює: одну мишку для себе, а далі стільки здобичі для кагату, скільки зможе наловити. Вона розвернулася, щоб уже пірнути назад у ліс, аж раптом підскочила, коли чагарі зашурхотіли і звідти вийшов Ожинокіготь.

— Я Листоплесу щойно бачив? Де вона була?

— Я не маю жодного уявлення, — відповіла Вивіркострибка, відчувши, як шкірою пробігають мурашки. — Їй не потрібен дозвіл, щоб виходити з табору.

Ожинокіготь примружив очі; він точно здогадався, що Вивіркострибка щось від нього приховує.

— Кішкам небезпечно ходити поодинці вночі, — мовив смугань.

— Я думаю, що вона ходила в якихось медикотячих справах, — автоматично збрехала Вивіркострибка, щоб захистити сестру. — Ну, знаєш, трави шукати.

Ожинокіготь кліпнув. Вивіркострибка не була певна, що це його переконало. Він міг помітити, що Листоплеса не несла жодних трав, коли зайшла на терен. І чому б вона мала злізати зі скелі замість того, щоб зайти через тунель? Вивіркострибка засмикала хвостом від нетерплячки; їй хотілося втекти, доки кремезний вояк не запитав щось іще.

— Я йду на лови, — різко нявкнула вона.

— Я теж.

Ожинокіготь завагався, ніби збирався запропонувати їй пополювати разом. Цього Вивіркострибці зараз хотілося найменше.

— Ну, я сюди, — вона крутнулася й рушила в напрямку Тіньового кордону, а тоді додала, озирнувшись через плече: — Побачимось.

Ідучи до чагарів, Вивіркострибка відчувала на собі погляд вояка, і їй стало боляче від жалю. Колись вона розказала б йому все про Листоплесу, сподіваючись на його допомогу. Та зараз не могла йому довіритися ні з чим — особливо з таємницею своєї сестри, якою б вона не була. Вивіркострибка не могла навіть уявити, що то могло бути, проте страх за Листоплесу нависав над нею, мов важка чорна хмара, яка ось-ось вибухне грозою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Листоплеса прокрадалася підліском, нашорошено прислухаючись, чи нікого за нею нема. Відколи повернулася після зустрічі з Воронокрилом і побачила, що на неї чекала сестра, вона почала панічно боятися, що хтось за нею стежить. Її живіт болісно стискався від думки про те, що Клан може про все дізнатися. «Рано чи пізно вони таки дізнаються», — нявкнув голос у її голові.

Сварка з Вивіркострибкою досі її переслідувала. Без тої близькості, яка була між ними ще з ясел, Листоплеса почувалася у Клані зовсім самотньою. Проте вона не могла розповісти Вивіркострибці правду, як і не могла відмовитися від зустрічей із Воронокрилом. Зараз він був єдиним, із ким Листоплеса могла поговорити.

Вона намагалася зібрати всі свої сили, щоб розповісти Попелюшці, проте старша медикішка здавалася надто заклопотаною поповненням своїх запасів і прочісувала територію в пошуках найменших ознак молодого поросту. До того ж Листоплеса боялася, що Попелюшка вже й так здогадалася про її таємницю і тепер проявляла своє несхвалення незвичною для неї дратівливістю. Юна медикішка сумувала за тими днями в старому лісі, які вони проводили в розмовах, коли їхні лапи були зайняті перебиранням ягід і листочків. Тепер її виховниця здавалася далекою та осудливою, вона перестала бути їй подругою.

Із відчаю Листоплеса вже хотіла розповісти про все своїй мамі, навіть підійшла до неї одного вечора біля кагату свіжини. Проте Піскошторма обговорювала з Порохошубом найкращі мисливські угіддя, а побачивши доньку, лише привітно їй кивнула і повернулась одразу до розмови. Що ж до Карохвістки, то вона зараз готувалася до пологів і весь час проводила в яслах із Маргариткою та Папоротехмаркою. Листоплеса туди й не заходила, окрім тих разів, коли Попелюшка просила її віднести королевам трави для зміцнення.

Почувши хрускіт галузки, вона спинилася й застигла з одною лапою в повітрі. Проте це була лише білка, яка зіскочила з дуба й помчала у протилежному напрямку. Листоплеса глибоко вдихнула і пішла далі. Трохи раніше, на заході сонця, чорні грозові хмари принесли дощ. Зараз небеса вже проясніли, проте кожна стеблинка і травинка вгиналася під вагою води, у якій відбивалося бліде сяйво місяця. Шубка Листоплесої промокла аж до шкіри. Зупинившись, щоб обтруситися, медикішка підвела погляд на щербатий місяць. Він мав ще вирости, щоб вона знову могла піти до Місячного Ставу, та їй так хотілося вже лягти біля води й поділитися язиками із Зорекланом у снах. Але що, як Зореклан знову відмовиться з нею говорити?

— Ох, Плямолистко, — прошепотіла вона, — якби ж ти могла сказати мені, що робити.

У Листоплесої голова йшла обертом від утоми. Вона кілька ночей зустрічалася з Воронокрилом, а решту часу без нього не могла спати й дуже виснажувалася. Удень мусила перед Попелюшкою та рештою Клану вдавати, що вона, як і раніше, була просто медикішкою, і для неї не існувало важливіших справ, ніж шукати ягоди ялівцю чи полегшувати біль у хворих суглобах старійшин.

«Ти так далі не зможеш», — застеріг її голос у голові.

Воронокрил якось сказав те саме:

— Листоплесо, ми так далі не зможемо. Ми ніколи не будемо разом, якщо не покинемо свої Клани.

Листоплеса нажахано на нього глянула. Попри всі ті складнощі, страх і провину, що супроводжували її кохання, вона не могла собі уявити, як би вони мали покинути свої Клани.

— Воронокриле, ми не можемо!

Воронокрил похитав головою.

— Це єдиний вихід. Подумай про це, будь ласка.

Листоплеса неохоче кивнула.

— Гаразд, подумаю.

Та як вона мала залишити своє життя медикішки, залишити Клан, свою сім’ю, друзів? Яким би не було її рішення, Листоплеса розуміла, що не зможе пережити втрати.

Ближче до потоку, який протікав кордоном, кішка покуштувала повітря, чи не чути вже, бува, Воронокрила. Листоплеса вловила його запах, і шкірою пробігли мурашки, а за мить вона побачила стрункого темно-сірого вояка, який чекав на неї в тіні під кущем на боці Вітряного Клану.

— Воронокриле! — гукнула вона й побігла до нього.

— Листоплесо!

Воронокрил скочив на лапи й випрямив хвоста, побачивши її.

Медикішка зупинилася на березі потоку. Воронокрил зліз із берега й легко перейшов через воду, ніби її там зовсім не було. Опинившись на Громовому боці, він підійшов до Листоплесої й обтрусився від води. Його запах огорнув її, і вона блаженно заплющила очі.

— Я така рада, що ти прийшов, — замуркотіла Листоплеса. — Ти нормально вибрався з табору?

Воронокрил уже збирався відповісти, коли це раптом застиг, нашорошивши вуха. Тієї ж миті Листоплеса почула шурхіт у кущах позаду себе й різко розвернулась. До неї долинув запах Громового Клану.

— Ну все, Вивіркострибко, виходь! — форкнула вона. — Я знаю, що ти там.

На мить запала тиша. Тоді гілки орляка розсунулись, і звідти вийшла не Вивіркострибка, а Попелюшка.

— Що… що ти тут робиш? — затнулася Листоплеса, схвильовано озирнувшись на Воронокрила.

Медикішка зашкутильгала вперед і спокійно стала перед нею.

— Ти знаєш, що я роблю, Листоплесо. Я прийшла сказати тобі, що це має припинитися.

Листоплеса напружилася.

— Я не знаю, про що ти.

— Листоплесо, не бреши мені. Тільки не тоді, коли цей Вітряний вояк стоїть тут, на нашій території.

У її блакитних очах зовсім не було злості, тільки турбота. Зосереджений погляд виховниці пронизував Листоплесу, ніби кіготь, і зрештою юній кішці довелося відвести очі.

— Це Вивіркострибка сказала тобі простежити за мною? — пробурмотіла вона.

— Вивіркострибка? Ні. Я збирала трави й почула твій запах, а біля нього — запах кота з Вітряного Клану. Я прийшла подивитися, що відбувається. Та й невже ти думала, ніби я не підозрювала, що ти тікаєш ночами?

Листоплесу пронизав жах.

— Ти за мною стежила!

— У мене не було в цьому потреби, — нявкнула Попелюшка. — Ти настільки виснажилася, що не можеш як слід виконувати свою роботу. Лише вчора ти намагалася дати Сажошубові листя огірочника замість водяної м’яти від болю в животі. А що ж до Воронокрила, то не можу сказати, що я здивована. Ти думаєш, я не помічала вас двох на Зборищах? Листоплесо, я не сліпа.

— Стривай, — почав Воронокрил, ставши біля Листоплесої. — Це стосується лише мене та Листоплесої. Вона не зраджує свій Клан, якщо ти про це.

Попелюшка перевела на нього пильний погляд.

— Я ніколи б її в цьому не запідозрила. Проте вона не повинна бути тут із тобою, і ти це знаєш не гірше за мене.

Воронокрил наїжився. У Листоплесої серце тьохнуло від страху, що запальний юний вояк може кинутися на медикішку з витягнутими кігтями.

— Воронокриле, усе гаразд, — нявкнула юна кішка. — Я впораюся. Краще тобі повертатися до свого табору, — неохоче додала вона.

— І залишити тебе, щоб тобі тут вуха повідривали?

— Попелюшка цього не зробить. Будь ласка, — заблагала Листоплеса.

Воронокрил на мить завагався. Його м’язи зціпило від злості. Та зрештою він розвернувся й побіг через струмок. Листоплеса провела поглядом вояка, аж доки він не зник у чагарях на протилежному березі.

Обернувшись до виховниці, Листоплеса вчепилася кігтями в ґрунт.

— Ми не робимо нікому шкоди, — нявкнула вона.

— Листоплесо! — голос Попелюшки став твердіший, і вона замахала хвостом. — Воронокрил належить до іншого Клану, але це лише для початку. Ти — медикішка. Тобі не можна закохуватися. Ні у Воронокрила, ні в будь-кого іншого. Ти завжди це знала.

«Я знала, — подумки заскімлила Листоплеса, — але я ніколи не знала, що це означатиме!»

— Це нечесно! — нявкнула вона. — У мене теж є почуття, як і в усіх інших.

— Звісно. Але медикішка повинна контролювати ці почуття заради свого Клану. Та стежка, яку ми обрали, дає свої винагороди. Я ніколи не почувалася зрадженою тією долею, що її приготував мені Зореклан.

Кожне її слово впивалося в Листоплесу, мов ікла борсука. У ній заструменіла лють.

— Тобі цього ніколи не зрозуміти! — гаркнула вона. — Ти ніколи не закохувалася!

Попелюшка не зводила з неї своїх блакитних очей, у яких, немов рибки, мигтіли думки.

— Тобі легко говорити, — гірко сказала Листоплеса. — Ти ніколи більше нічого не хотіла.

Медикішка витягнула кігті, а хутро на її загривку почало здиблюватися.

— Звідки ти знаєш, чого я хочу? — у її голосі чувся натяк на гарчання. — Звідки ти знаєш, від яких надій я мусила відмовитися, щоби йти далі стежкою, прокладеною Зорекланом?

Листоплеса здригнулася. Вона ще ніколи не бачила Попелюшку такою лихою.

— Ти йдеш за мною назад у табір. Зараз же! — гаркнула Попелюшка. — І припини це безглуздя. Це для твого ж блага, Листоплесо. Зустрічі з Воронокрилом не приносять нічого доброго, якщо ти змушена брехати й крастися в тінях. Я не для того стільки часу витратила, тренуючи тебе бути хорошою медикішкою, щоб ти взяла й отак усе кинула. Ти потрібна своєму Кланові!

— Ні! Я не піду! — хвиля провини та злості нахлинула на Листоплесу. — Я зустрічатимуся з Воронокрилом, коли захочу, і ти ніяк мене не зупиниш!

Очі Попелюшки зблиснули, і вона кинулася на свою ученицю, витягнувши кігті. Листоплеса розвернулася й почала тікати. Вона знала тільки те, що мусить бігти від цього звинувачувального погляду, від цих лютих кігтів. Листоплеса мчала так швидко, ніби її лапи підхопив вітер, і коли від утоми зрештою мусила зупинитися, то не знала, де опинилася.

Вона стояла на краю вузької долини, оброслої з країв орляком і ялівцем. Удалині долина знижувалася, і Листоплеса почула тихеньке дзюркотіння води. Раптом її серце сповнилося полегшенням. Вона вибігла за межі Громової території і була на півдорозі до Місячного Ставу.

Там Листоплеса могла побути зовсім одна, без Воронокрила, який благав би її покинути Клан, і без страху, що хтось викриє її таємницю. Осяйні духи предків прийдуть до неї і скажуть, що робити.

Вона пішла далі, тепер уже повільніше, і нарешті дісталася зоряного струмка, який стікав із лощовини Місячного Ставу. Доки Листоплеса дійшла до живоплоту навколо верхівки, то вже валилася з лап від утоми, проте вигляд мерехтливої води внизу додавав їй сил. Вона пішла кружною стежкою до озера, легко ступаючи лапами у сліди, залишені поколіннями котів багато сезонів тому, а її роз’ятрені почуття заспокоювалися. Медикішка присіла біля ставка, випила ковток води та заплющила очі.

— Листоплесо! Листоплесо! — почула вона тихий голос і враз відчула доторк м’якого хутра. Листоплеса розплющила очі й побачила вродливу плямисту кішку Плямолистку, яка сиділа біля неї, обвита зоряним сяйвом.

— Ох Плямолистко! — замуркотіла вона. — Я так за тобою сумувала. Я думала, що ти мене покинула.

— Ніколи не думай так, люба, — нявкнула Плямолистка. Її солодкий аромат огорнув Листоплесу, коли вона нахилила голову й лизнула вушка молодої кішки. — Як я могла залишити тебе наодинці давати раду з твоїми почуттями?

Листоплеса відчула, як від провини в неї побіг мороз шкірою.

— Ти знаєш про Воронокрила?

Плямолистка кивнула.

— Я так його кохаю. Я більше не можу бути медикішкою! — безпомічно нявкнула Листоплеса.

Плямолистка притулилася мордочкою до плеча Листоплесої та промурмотіла:

— Я знаю, що таке кохати, хоч моя стежка була не такою, як твоя. Хтозна, якби я досі була жива, то могла б страждати, як і ти.

— Будь ласка, скажи, що мені робити! — заблагала Листоплеса. — Я більше не витримую! Я відчуваю, що більше не потрібна Громовому Клану. Попелюшка вже має для підмоги Ясносерду.

— Ясносердій зараз потрібно знайти сенс життя, — в очах Плямолистки зоріла мудрість. — Вона знайшла його в допомозі Попелюшці. Не шкодуй цього для неї.

— Але вона весь час там, — пробурмотіла Листоплеса, та зрозуміла, що поводилась нерозсудливо. — Я спробую це прийняти, — пообіцяла вона, зітхнувши. — Проте Ясносерда — не єдина причина, чому я думаю, що Клан мене більше не потребує. Я посварилася з Вивіркострибкою, а ми ж ніколи не сваримося.

Плямолистка лагідно лизнула її голову.

— Твоя сестра тебе любить. Одна сварка цього не змінить.

— А Воронокрил? — нявкнула Листоплеса, відчуваючи, що її серце забилося швидше — як і завжди, коли вона думала про Вітряного вояка. — Він хоче, щоб ми втекли назавжди. Я так сильно хочу бути з ним, але чи варто мені покидати свій Клан заради нього?

— Цього ніхто не може вирішити за тебе, — відповіла Плямолистка й кінчиком хвоста погладила Листоплесу по плечу. — Глибоко всередині ти знаєш, як має бути, ти повинна слухати своє серце.

Листоплеса сіла, почуваючись так, ніби голову їй просвітило яскраве світло. Адже її почуття до Воронокрила зародилися в серці? Плямолистка таки розуміла.

— Тобто мені можна кохати Воронокрила? О Плямолистко, дякую!

Вродлива плямиста кішка почала потроху зникати, розчиняючись у зорях. Її запах ще висів у повітрі разом з останніми словами, після яких запала тиша:

— Пам’ятай, ти знаєш, як має бути.

Листоплеса закліпала. Її ніс майже торкався блискучої води Місячного Ставу, а ноги затерпли від лежання на холодному камінні, та коли вона підвелася, то почувалася так, ніби може сто разів оббігти озеро.

Ти повинна слухати своє серце.

Плямолистка сказала, що можна робити те, що вимагає її кохання, і покинути Клан із Воронокрилом. Так, вона не буде більше медикішкою, але замість неї вже допомагала Ясносерда. Зрештою, Попелюшка достатньо молода й здорова; у неї багато сезонів попереду, щоб вивчити ще одну новачку чи новака. Не мало значення, чи почувалася Листоплеса так, ніби вона більше не потрібна своєму Кланові. Її доля пролягала деінде, далеко за межами його території і поруч із Воронокрилом.

Серце її стало легке, мов листок, і Листоплеса побігла вгору крученою стежкою, пробралася крізь чагарі й помчала з пагорба на пошуки Воронокрила. Довга дорога між Місячним Ставом та озером пролетіла за кілька секунд, але, коли Листоплеса добігла до струмка, що розділяв Громовий і Вітряний Клани, небо вже зблідло і зорі одна за одною згасали.

Спершу вона боялася, що доведеться чекати наступного Зборища, аби знову побачити Воронокрила. Зрештою, Листоплеса ж сама спровадила його назад до табору, щоб уникнути сутички між ним і Попелюшкою. Може, Воронокрил так розлютився, що не хоче більше її бачити.

Раптом вона його помітила: темно-сірий вояк сидів під кущем ялівцю за кілька хвостів від Громового кордону. Він здавався таким самотнім, просто сидів і дивився на воду, обгорнувши лапи хвостом. У Листоплесої серце забилося швидше. Вони обоє стали самітниками у своїх Кланах, але тепер могли бути разом назавжди.

— Воронокриле!

Він розвернувся. Листоплеса перескочила струмок, а він рушив їй назустріч на протилежному березі. Очі вояка засяяли, він притулився мордою до її плеча, і вони сплели разом свої хвости.

— Я подумала про те, що ти сказав, — нявкнула Листоплеса. — Про те, щоб піти геть.

— Справді?

— Воронокриле, я так боялася — боялася залишати свій Клан і свою родину. Проте я пішла до Місячного Ставу, і до мене з’явилася поговорити Плямолистка. — Побачивши збентежений вигляд Воронокрила, Листоплеса додала: — Вона колись була медикішкою Громового Клану, а зараз мандрує небесами із Зорекланом. Плямолистка часто приходить у мої сни.

Воронокрил усе ще здавався спантеличеним. Листоплеса не була певна, повірив він чи подумав, що її зустрічі з Плямолисткою були всього лише снами.

— Що вона сказала? — спитав він.

— Плямолистка сказала мені слухати своє серце.

Воронокрил розширив очі.

— Листоплесо, ти — медикішка. Хіба це не покликання твого серця?

— Колись — так, — у Листоплесої забилося серце від хвилювання: мабуть, Воронокрил подумав, що вона збирається йому відмовити. — Але у Громового Клану є медикішка. Попелюшка — молода й сильна, вона ще багато сезонів прослужить Клану. Ясносерда поки допомагатиме, а коли я піду, Попелюшка візьме собі ще когось у новаки.

Воронокрил болісно вдихнув.

— Коли ти підеш? Листоплесо, це означа.. ?

— Так. Я піду з тобою.

Листоплеса аж замружилася від того, як яскраво засяяли щастям очі Воронокрила. Невже він і справді так сильно її кохав? У неї від страху аж здавило живіт. Тепер вона не могла його підвести. Вона мусила пройти через усе це.

— Я також боявся, — визнав Воронокрил. — Я не хочу залишати свій Клан і друзів. Я навіть сподівався одного дня стати провідником. Але більше за все я боюся втратити тебе, Листоплесо. А ми не зможемо бути разом, якщо залишимося тут.

Листоплеса притулилася до вояка, і тепло його тіла трохи її заспокоїло. Вона зазирнула в їхнє майбутнє, яке раптом здалося таким темним і страшним.

— Куди нам піти?

— Не назад до лісу, — вирішив Воронокрил. — Тоді ми будемо змушені осісти в горах або в місці, де надто багато Двоногів. За Вітряним Кланом є пагорби, де ми могли б пошукати собі місце для життя. Листоплесо, я про тебе подбаю. — На мить його погляд згас і став далекий, сповнений спогадів. — Обіцяю, я про тебе подбаю, — повторив він упевненіше. — Ти готова?

— Ми йдемо вже? — зойкнула Листоплеса.

— Ти думаєш, що не варто?

«Але я хочу попрощатися!» — мало не заплакала вголос Листоплеса; проте вона знала, що це неможливо. Прощання могло викликати злість, біль і сум’яття, а може, їхні Клани взагалі не дали б їм піти.

— Твоя правда, — Листоплеса намагалася, аби її голос звучав хоробро й оптимістично. — Я готова.

Воронокрил торкнувся носом її чола.

— Дякую. Обіцяю, я зроблю все можливе, щоб ти про це не пошкодувала.

Вони розвернулися й почали пліч-о-пліч підійматися на пагорб. Сонце сходило перед ними, запалюючи небо загравами. Воронокрил і Листоплеса покидали свої Клани і те життя, до якого так звикли.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Вивіркострибка була на вранішньому патрулі із Золошубом та Шипокігтем, на перевірці межі з Тіньовим Кланом. Усе було тихо. Тіньові помітки біля основи старого дерева здавалися міцними та свіжими.

— Ти не чув запаху тих кицюнь? — запитала вона Золошуба, щойно той підійшов до неї.

— Нічогісінько, — блакитні очі Золошуба вдоволено блиснули. — Певно, ти їх відлякала.

Вивіркострибка смикнула вухами.

— Сподіваюся. Якщо ми їх більше не побачимо, мені буде навіть шкода.

Золошуб хвостом підкликав Дощовуса, який поновлював мітки Громового Клану вище вздовж кордону, а тоді патруль рушив назад до табору. Коли вони пробралися крізь тунель, сонце саме почало сходити. Золоті промені просочилися в кам’яну улоговину, і на землю впали плями — тіні свіжого листя. Зупинившись одразу за входом, Вивіркострибка вигнула спину й дозволила теплу наповнити її шубку.

— Вивіркострибко! — гукнула з іншого кінця табору Попелюшка, яка саме шкутильгала до неї. — Ти сьогодні бачила Листоплесу?

Вивіркострибка миттєво відчула сплеск тривоги.

— Ні, — відповіла вона. — Ми були на межі з Тіньовим Кланом.

Воячка мало не додала: «А Листоплеса ходить лише до Вітряного», — але вчасно замовкла.

Попелюшка кивнула, і Вивіркострибка збагнула, що медикішка вже знає те, чого вона не вимовила словами.

— Я бачила її вчора ввечері… — Попелюшка затнулась, нашорошивши вуха. Вивіркострибка витріщилась на неї. Що це медикішка недоговорює?

— Коли я прокинулась, її гніздо було порожнє, — провадила Попелюшка, — і запах вибляк. Її цілу ніч не було.

— Але ж Листоплеса завжди повертається перед світанком! — бовкнула Вивіркострибка.

Попелюшка примружила очі, аж воячка здригнулася. Медикішка розсердиться, що Вивіркострибка весь цей час знала таємницю своєї сестри?

— Вибач, Попелюшко… — почала вона.

Попелюшка зупинила її, заспокійливо махнувши хвостом.

— Усе добре. Я знаю, що вона бачиться з Воронокрилом.

— Воронокрилом? — Вивіркострибка відчула, як кожнісінька її шерстина наїжачилась. Вона тільки й знала, що Листоплеса має собі якусь причину щоночі вислизати з табору. — Не може такого бути! Воронокрил закоханий у Перохвосту.

— Перохвоста померла. А за життя можна любити й більш ніж одну кішку. Вивіркострибко, ти ніколи не помічала, як вони дивляться одне на одного на Зборищах? Куди, по-твоєму, вона ходила щоночі?

Вивіркострибка витріщилась на неї, занімівши від приголомшення. Листоплеса була медикішкою! Тоді вона пригадала, як відчувала хаотичну суміш провини й захвату від сестри, і зрозуміла, що Попелюшка має рацію. Її також заполонило почуття провини, бо ж вона так захопилася своєю дружбою із Золошубом, що навіть не намагалась самотужки з’ясувати, що непокоїть Листоплесу.

— Ти думаєш, вона пішла у Вітряний Клан, аби бути з Воронокрилом? — хрипко запитала Вивіркострибка.

Вуса Попелюшки смикнулись.

— Можливо.

— І Вітряний Клан її прийме?

— А ти як думаєш? — сухо спитала медикішка. — Листоплеса буде цінною кішкою в будь-якому Клані. Але ніколи не знаєш напевне, — додала вона. — Учора, коли Листоплеса пішла з табору, я рушила назирці. Вона мене помітила, і ми посварились. Ми обидві наговорили речей, про які ліпше було мовчати. Може, вона й досі десь на Громових угіддях, чекає, щоб охолонути, перш ніж повертатись до табору.

Попелюшка говорила скупо, не виказуючи особливих почуттів. Вивіркострибка гадала, чи був холод у її голосі проявом люті та розчарування через зраду Листоплесої. Але коли Попелюшка відвернулась, воячка почула, як та шепоче:

— Зореклане, заступи її, приведи її додому!

Тривога в голосі медикішки ясно виказувала глибину її розпуки через зникнення Листоплесої.

Навкруж них кипів табір. На вході до ясел з’явилася Маргаритка, ліниво покліпала на сонечко, тоді покликала своїх кошенят. Три маленькі клубочки радісно висипали на землю перед нею, попискуючи й штурхаючи одне одного м’якими лапками. По той бік галявини Піскошторма вислизнула з вояцького кубла й погукала Хмарохвоста та Порохошуба в мисливський патруль; троє котів пробігли галявиною і зникли в тунелі, на прощання помахавши хвостами Вивіркострибці та Попелюшці. По кількох митях із новацького кубла вилізли Білолапка та Березолап, сперечаючись, чия черга брати мишачу жовч від кліщів для старійшин.

Вивіркострибка розуміла, що невдовзі хтось помітить-таки відсутність Листоплесої та почне ставити питання.

— Я розповім Вогнезору, — голос Попелюшки звучав втомлено.

Вивіркострибка кинулась за нею.

— Ні, поки що не кажи йому — і нікому не кажи. Я піду пошукаю Листоплесу. Може, приведу назад, перш ніж хтось помітить її відсутність.

Попелюшка завагалась. Тоді знову зосередилась і кивнула.

— Дякую, Вивіркострибко. Нам дуже важливо її знайти. Вона стільки всього втратить — і Клан, і рідних, і життя медикішки, — якщо не повернеться. — Попелюшка відвернулась і вже тихіше додала: — Не думаю, що вона розуміє, наскільки сильно її потребує Клан.

— Уже біжу, — Вивіркострибка рвучко повернулась і чкурнула назад у тунель.

Вона мчала просто до Вітряного кордону. Попри слова Попелюшки, Вивіркострибка не вірила, що Листоплеса кулиться десь у Громових угіддях. Листоплеса ніколи ніде не ховалась… Але, можливо, Вивіркострибка й не знала свою сестру так добре, як гадала.

Вона затрималася скуштувати повітря, шукала бодай сліду від запаху Листоплесої.

— Якщо я не знайду її на кордоні, доведеться йти в угіддя Вітряного Клану, — уголос вирішила воячка.

— Вітряного Клану? Нащо?

Вивіркострибка підскочила.

— Ожинокігтю! Я від страху мало з хутра не вистрибнула, — скрикнула вона, озираючись на смугастого вояка, який саме виходив із прихистку чагаря ліщини.

— Що ти там казала про Вітряний Клан? — наполягав Ожинокіготь. — Нам не треба з ними мати справи. Однозір і без нас у гарячому купаний.

— Я не шукаю пригод! — відповіла Вивіркострибка, яка була надто сполохана, щоби брехати. — Я мушу знайти Листоплесу. Попелюшка думає, що вона пішла у Вітряний Клан, аби бути з Воронокрилом.

Ожинокіготь нашорошив вуха.

— Але ж вона медикішка.

Вивіркострибка зиркнула на нього:

— Розкажи мені щось, чого я не знаю.

Ожинокіготь однаково залишався байдужим та спокійним.

— Твоя правда, нам треба піти за нею, — нявкнув він. — Ми ж не хочемо, щоб Однозір подумав, буцімто Громовий Клан виганяє своїх котів. — Щойно Вивіркострибка люто засичала, вояк додав: — І ми, звісно, хочемо повернути Листоплесу. Вона припускається величезної помилки, залишаючи свій Клан.

— Вона з глузду з’їхала! — Вивіркострибка кігтями рвала землю. — Я маю знайти її раніше, ніж довідається Вогнезір.

— Думаєш, вона повернеться? — бурштиновий погляд Ожинокігтя був цілком серйозний. — Ми не можемо її змушувати.

— Але вона мусить.

— Якщо Листоплеса справді пішла до Вітряного Клану, то для неї це було непросте рішення, — зауважив Ожинокіготь, — і переконати її буде нелегко.

— Але я мушу спробувати, — запротестувала Вивіркострибка. — Якщо навіть не зможу її переконати, однаково мушу знати, де вона.

— Ти щось відчуваєш? — запитав Ожинокіготь. — Знаєш, як тоді, під час нашої мандрівки?

Вивіркострибка спробувала прислухатись до того дивного чуття, яке завжди поєднувало її з сестрою. Вона спробувала уявити Листоплесу, і на мить їй навіть здалося, що прилетів легенький вітер із мочарів, але він одразу зник, залишивши по собі тільки порожнечу.

— Я ніде її не бачу, — згорьовано нявкнула вона.

Ожинокіготь випростався.

— Ну, стоянням ми нічого не вирішимо. Ходімо.

— Ти підеш зі мною? — здивовано подивилась на нього Вивіркострибка.

— Якщо ти маєш намір навідатися до Вітряного Клану, хтось має піти з тобою, — відповів Ожинокіготь. — Громові коти зараз не найулюбленіші гості Однозора.

Вивіркострибка відчула, як на неї потоком сонячного світла накочує вдячність. Як би вона не ставилась до амбіцій Ожинокігтя чи його бажання довіряти Шулікокригу, кращого кота для цієї подорожі важко було уявити.

До кордону вони йшли мовчки; Вивіркострибка досі була надто приголомшена, щоб говорити. Як Листоплеса взагалі могла подумати про те, щоб відмовитися від свого життя у Громовому Клані? Хіба її рідні, її друзі, її обов’язки медикішки нічого для неї не важили? А як щодо Зокреклану? Чи Листоплеса мала вибір не стати медикішкою? А як щодо Вогнезора? Хутро Вивіркострибки наїжачилось, коли вона подумала, про те, що говорити батькові, пояснюючи втечу Листоплесої.

Сонце світило з блакитного неба. На траві та нитках павутини, хитромудро розтягнутої на гілках ожини, поблискувала роса. Нові листочки орляка тільки-тільки починали розгортатись, і всюди чувся різкий, свіжий запах поросту. Але навіть шарудіння здобичі в підліску не могло відволікти Вивіркострибку від тривожних думок.

Зиркнувши вбік, вона зустрілась поглядом із Ожинокігтем і побачила в його очах лише співчуття. Воячка збагнула, що бодай почасти він розумів, як вона почувалась, адже його сестра також пішла жити до іншого Клану.

— Ти так почувався, коли Вохрошубка пішла? Ніби нічого відтепер не буде нормальним?

Перш ніж відповісти, Ожинокіготь зачекав, поки вони, пригнувшись, пройдуть попід навислими папоротями.

— Спершу мені було нестерпно самотньо, — нявкнув він. — Але я знав, що треба поважати її рішення. Ми залишаємось друзями, хоч вона і в іншому Клані.

«Але це не те саме, — подумала Вивіркострибка. — І Вохрошубка ж не була медикішкою, яку Зореклан обрав для служіння побратимам».

Вони рухалися вгору течією з боку Громового Клану, щокілька кроків куштуючи повітря та шукаючи в ньому слідів Листоплесої. Коли дерева поступились голим мочарам, Вивіркострибка таки зачула бліду нотку запаху сестри, але вже стару, щонайменше вчорашню, і та вривалась на березі струмка.

— Вона перейшла тут, — нявкнула войовниця до Ожинокігтя.

Смугастий вояк поводив носом над травами, що перехилялись до води, а тоді кивнув.

— Нібито так, — він підвів голову й глянув на той бік мочарів. — Ну, Вітряний то Вітряний.

Тепер він повів перед, а Вивіркострибка рушила слідом, плюскаючись у каламутній крижаній воді, що витікала на гальку. На тому боці вони знайшли густіший запах Листоплесої, змішаний із запахом іншого кота.

— Вітряний Клан, — нявкнув Ожинокіготь. — Мабуть, Воронокрил.

— Певно, він її чекав.

Остання надія Вивіркострибки щезла, і вперше вона збагнула, що може втратити сестру навіки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

— Краще нам іти прямо до табору, — вирішив Ожинокіготь. — І я сподіваюся, що в Однозора привітний настрій.

— Я не піду додому, поки не поговорю з Листоплесою, — рішуче нявкнула Вивіркострибка.

Вона сподівалася, що Однозір не заважатиме їй побачитися з сестрою. Вітряний провідник на Зборищі був такий зловорожий, що Вивіркострибка почувалася геть уразливою, переходячи відкриті мочарі, де їх легко могли помітити. Вона ретельно розглядала голі схили в пошуках котів, але коли з-поза скелі вискочив патруль і помчав просто до них, це все одно стало несподіванкою.

— Дивися, це Павотеніг і Ласкошуб, — засичала воячка.

Вони зупинились і зачекали, поки до них підійдуть Вітряні коти. Із двома вояками була новачка, яку Вивіркострибка не впізнавала. У неї в животі замлоїло, коли вона побачила, як вороже дивиться на них Павотеніг і як у нього на карку здибилася шерсть.

— Що ви робите в наших угіддях? — гарикнув він.

— Нам треба поговорити з Однозором, — сказав йому Ожинокіготь.

Павотеніг, знай, махав хвостом з боку в бік.

— Мало Громовий Клан навтручався? Що Вогнезір хоче тепер?

— Ми скажемо це Однозору.

Павотеніг, і Ласкошуб перезирнулися. Вивіркострибка подумала, що їм, можливо, доведеться пробиватися через патруль.

Тоді Павотеніг гидливо пирхнув:

— Нам і чути не треба, чому ви сюди припхалися. Ми вже знаємо. І, гадаю, Однозір захоче почути, що ви маєте йому сказати.

Вони з Ласкошубом відступили, пропускаючи Ожинокігтя та Вивіркострибку, а новачка невідривно дивилася на них палким поглядом, у якому читалося звинувачення. Вивіркострибка запитально глянула на Ожинокігтя, але смугастий вояк почувався так само збентеженим, як і вона. Павотеніг, певно, говорив про Листоплесу, але чому б вони були такі лихі просто через те, що хтось захотів приєднатися до їхнього Клану?

Двоє Вітряних вояків супроводили їх на всьому шляху до табору, йдучи обабіч. Коли вони спустились в улоговину, новачка побігла сповістити Однозора. Вивіркострибка з Ожинокігтем увійшли в улоговину й побачили Вітряного провідника, який уже чекав на них біля зваленої в центрі купи каміння. Його воєвода Золоніжка та ще кілька вояків стояли поруч, усі вичікувально дивились на Вивіркострибку та Ожинокігтя, які почали спускатися вниз. Ніде не було ані сліду Листоплесої чи Воронокрила, і Вивіркострибка похолола. Мабуть, Однозір тримав їх під вартою?

— Ось і вони, — нявкнув Павотеніг.

Однозір ступив уперед, прищуливши вуха.

— Що ж, я гадаю, то Вогнезір вас послав. Ви прийшли пояснити, чому Громовий Клан украв одного з наших вояків?

— Що? — лють шугнула Вивіркострибкою, ніби полум’я сухою травою. Вона рушила вперед, аж поки опинилася ніс у ніс із Однозором. — Як ти смієш називати нас крадіями? То Вітряний Клан…

Вона урвала мову, коли Ожинокіготь затулив їй рота хвостом, а в бурштинових очах смуганя зблиснула засторога. Втягнувши кігті, Вивіркострибка неохоче відступила.

Смугастий вояк схилив голову перед Однозором.

— Громовий Клан не викрадав вояків у Вітряного, — нявкнув він. — А що? Невже хтось зник?

— Воронокрил, так? — серце Вивіркострибки раптом гучно забилося.

Однозір примружив очі, але перш ніж зібрався з духом, щоб заговорити, озвалась Золоніжка.

— Так… ви знаєте, де він? — у її голосі чувся розпач, і Вивіркострибка пригадала, що вона Воронокрилова мама.

— Ану, цить! — рявкнув Однозір, дивлячись на Золоніжку, але сіра кицька навіть не здригнулась.

— Коли ви його востаннє бачили? — запитав Ожинокіготь, розрядивши напруження між провідником Вітряного Клану і його воєводою. — Ми можемо допомогти.

— Нам не треба допомоги від Громового Клану! — кинув Павотеніг.

Однозір помахом хвоста наказав йому замовкнути.

— Сьогодні вночі Воронокрил не спав у вояцькому кублі, — нявкнув провідник. — А вранці ми пройшли за його слідом аж до межі Громового Клану, де запах змішується із запахом Громової кішки. Вочевидь вони там зустрілися.

Ласкошуб підійшов уперед, до свого провідника.

— Хвилинку, — нявкнув він до Ожинокігтя. — Якщо ви нічого не знаєте про Воронокрила, то нащо прийшли? Ви знаєте, з ким із Громових кішок він зустрічався?

Вивіркострибка кивнула. Тепер уже безглуздо було приховувати правду.

— З моєю сестрою, Листоплесою. Вона також зникла. Ми йшли за її слідом до вашого кордону.

— Але ж вона медикішка! — вигукнула Золоніжка.

— Медикішки мають почуття, як і всі інші, — сказала Вивіркострибка, захищаючи сестру.

Однозір люто зашипів:

— Вона порушила закони Зореклану.

— То, певно, Воронокрил її підбурив, — відрізала Вивіркострибка.

Ожинокіготь знову застережливо глянув на неї.

— Однозоре, ти припустишся величезної помилки, якщо спробуєш зробити з Вогнезора та Громового Клану своїх ворогів. Ми маємо працювати разом і знайти наших котів.

— Як? — Однозір вочевидь робив титанічне зусилля, щоби контролювати свою лють; тепер же, коли лють згасала сама собою, він просто здавався розгубленим. — Якщо Воронокрил не з вами, то куди ж вони пішли?

— А куди вони могли піти? — у відчаї запитала Золоніжка, ніби й не чекаючи на відповідь.

— Спробуємо дізнатися, — нявкнув Ожинокіготь. — Може, пройдемо за їхнім запахом.

— Я піду шукати, — запропонувала Золоніжка.

Однозір кивнув.

— Візьми ще когось із вояків.

— Ми також підемо, — нявкнула Вивіркострибка. На її полегшення, Однозір не заперечував.

Золоніжка підкликала Клаптевуха, і всі четверо котів вийшли з табору та рушили до того прикордонного місця, де востаннє знаходили запах своїх товаришів. Вивіркострибка з кожним кроком відчувала все сильнішу тривогу. Чи буде Листоплеса в безпеці тепер, коли вона пішла в незвідані землі з іншим котом? Як вони зможуть жити нормальним життям, без підтримки своїх Кланів? «Ми мусимо їх знайти, — рішуче подумала вона. — Вони роблять велику помилку!»

Золоніжка першою віднайшла запах.

— Сюди! — нявкнула вона, вказуючи напрямок хвостом.

Четверо котів розділилися, залишивши відстань одне між одним у кілька хвостів та ввіткнувшись носами в землю, на випадок, якщо два сліди, за якими вони йдуть, раптом розділяться. Але два сліди рухалися поруч, уздовж поміток Вітряного Клану, у бік пагорбів. Вивіркострибчине серце тенькнуло. Досі в неї ще жевріла надія на те, що вони знайдуть Листоплесу й Воронокрила, що ці двоє ховаються десь у їхніх угіддях, на межі. Але зараз доводилось визнати, що її сестра та Вітряний вояк зникли.

Невдовзі озеро щезло у складках мочарів. Пагорби ставали все крутішими, на них залишалося все менше рослинності, крізь ріденьку траву випиналося каміння. Вивіркострибка втомилась і змерзла. Вона не могла уявити, як у Листоплесої вистачило сили піти в ці ворожі землі. Мабуть, вона була в повному відчаї…

Нарешті Ожинокіготь спинився на верхівці хребта. А за ним земля була схожа на сіру пустку, у якій могли виживати хіба кілька хирлявих кущів.

— Я більше не відчуваю їхнього запаху, — оголосив смугастий вояк.

Усі четверо стривожено перезирнулися. Не бажаючи здаватись, вони рушили хребтом, намагаючись знову вловити запах. Але не знаходили нічого. Вивіркострибка кинулася вниз, не зважаючи на гострі камінці, що впивалися їй у лапи. Але й там без запаху годі було збагнути, куди пішла її сестра із Вітряним котом.

— Це безнадійно, — нявкнув Клаптевух, саме коли Вивіркострибка повернулась до решти на верхівку. — Ми ніколи їх не знайдемо.

— Краще нам повернутись, — нявкнув Ожинокіготь.

— Ні! — запротестувала Вивіркострибка. — Не можна допустити, щоб вони просто так пішли.

Ожинокіготь помахав хвостом, показуючи на гострі скелі, що тяглися перед ними, на голі мочарі та на небо.

— Вони можуть бути де завгодно.

— Він має рацію, — очі Золоніжки аж потемніли від болю. — Ми тут нічого не вдіємо.

Ожинокіготь підійшов до Вивіркострибки та обійняв її хвостом.

— Ми не зможемо їх вистежити, якщо вони самі не захочуть, щоб їх знайшли, — лагідно нявкнув він.

Вивіркострибка хотіла наполягти, що вони зможуть, але десь глибоко всередині вже розуміла: Листоплеса та Воронокрил зникли. Я більше ніколи не побачу сестру. Вона повернула голову й притислася щокою до Ожинокігтя, вдихаючи його знайомий та заспокійливий запах. Вони стільки всього пройшли разом, аби тільки доправити Клани до нових домівок. Вона тішилась тим, що Ожинокіготь тут, допомагає їй впоратися з новим болем.

Сонце вже майже сіло за обрієм, коли вони знову вийшли на межу Вітряного Клану. Вивіркострибка попрощалася із Золоніжкою та Клаптевухом і втомлено похлюпала через струмок услід за Ожинокігтем. І що вони мають казати Вогнезору?

— Отак ми втрачаємо всіх котів, які ходили з нами на пошуки Півночі, — нявкнула вона Ожинокігтю. — Перохвоста, Бурешуб, а тепер і Воронокрил. — Їй пробіг мороз поза шкірою. — Як думаєш, може, Зореклан таки не хоче, щоби ми тут селилися?

Ожинокіготь похитав головою.

— Я певен, що вони хотіли, аби Клани були саме тут. Не починай сумнівтися в їхній волі, Вивіркострибко. Ми й не сподівалися, що селитись далеко від дому буде легко.

— Ні, але я не думала, що все буде настільки важко, — промурмотіла Вивіркострибка, ступаючи слідом за ним під прихисток споночілого лісу.

Хоча під деревами було темно, нечисленні промені сонця все ще сягали кам’яної лощовини, плямуючи галявину криваво-червоним світлом. Вивіркострибка притлумила тремтіння й замислилась, чи не вирішила б медикішка, що то знак від Зореклану.

Щойно вона ввійшла до табору — одразу побачила, що цілий Клан уже помітив зникнення Листоплесої. Папоротехмарка з Порохошубом сиділи біля кагату, схиливши голови докупи. Орлякошуб, Золошуб та двоє їхніх новаків тривожно купчились біля новацького кубла. Старійшини повиходили зі свого кубла під покорченим кущем ліщини, а просто над Високим Виступом Вогнезір розмовляв із Піскоштормою, Попелюшкою і Ясносердою. Лише кошенята Маргаритки не помічали, що щось діється, і радісно чубились на збитій землі біля ясел.

Вивіркострибка розуміла, що зараз усі коти обертаються до неї, пропікають поглядом її хутро, поки вона переходить галявину з Ожинокігтем. Вона відчула, як серед її побратимів майнув промінець надії, але одразу ж і згас, коли вони збагнули, що Листоплеса не повернулася.

Вогнезір почав наближатися до них, але першою підбігла Ясносерда.

— Пробачте, пробачте! — нявкнула вона. Її голос хрипів горем, а здорове око повнилося провиною. — Я не намагалася зайняти її місце. Листоплеса наша медикішка, як і Попелюшка.

— Я певна, що вона пішла не через тебе, — ніяково відповіла Вивіркострибка. Вона добре розуміла, що Листоплеса була нещасна через Ясносерду, яка переймала її медикотячі обов’язки.

— Що сталося? — спитав Вогнезір, зупиняючись перед донькою. — Що ви з’ясували?

— Ви знайшли Листоплесу? — додала Піскошторма.

Інші коти зібрались навколо, повторюючи питання Піскошторми. Дехто згадував Воронокрила. Таємниця Листоплесої більше не була таємницею. Попелюшку, мабуть, змусили розповісти Клану все, що вона знала.

— Її запах вів у Вітряні угіддя, тож ми пішли до їхнього табору, — пояснив Ожинокіготь.

Тієї миті до них підійшла Попелюшка, саме вчасно, щоб розчути слова Ожинокігтя.

— Ти з нею говорив?

Ожинокіготь похитав головою.

— Її там не було. Вони з Воронокрилом уже покинули угіддя. Ми йшли за їхнім слідом із кількома Вітряними котами, але загубили його в пагорбах. Вони зникли.

— Ні! — сипло прошепотіла Попелюшка, її очі оповив невимовний жах.

Вогнезір і Піскошторма притулились одне до одного.

— Ми її втратили, — тихо промовила Піскошторма.

— Цілий Клан її втратив, — нявкнув Вогнезір.

Вивіркострибці хотілося вити від туги. Листоплеса також багато втратила. Певно, вона дуже кохала Воронокрила, якщо покинула все заради нього.

«А я вчинила б так задля Золошуба?» — подумала Вивіркострибка. І чомусь їй здавалося, що ні.

А для Ожинокігтя?

Вона кліпнула, збагнувши, що на це питання поки не може відповісти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Листоплеса спинилась на верхівці гряди і, намагаючись ігнорувати біль у лапах, озирнулась назад. Озеро й дерева вже давно зостались позаду, навколо неї стяга за стягою пролягали незнайомі пагорби. Вона розтулила рота, уловивши гострий аромат болотних трав і ледь помітний запах кролика. Сонце сідало, але ніде не було видно жодного дерева чи куща, під якими вони з Воронокрилом змогли би вмоститися на ніч.

Вітряний вояк піднявся на пагорб услід за нею і став поруч. Натомлені лапи Листоплесої миттю потеплішали, коли вона відчула, як його хутро торкається її. Цей кіт досі давав їй відвагу та надію, хоч усе навколо здавалося дивним і лякало.

«А як щодо всього, що зосталося позаду?» — нявкнув тоненький голосок у її голові.

Листоплеса спробувала уявити, що відбувається в її Клані. Вогнезір лютуватиме через те, що вона всіх покинула, не сказавши ні слова. Попелюшці доведеться знайти новака на заміну. Вивіркострибка страшенно за нею сумуватиме… Тіло Листоплесої звела болісна судома, настільки сильна, що вона тут-таки повернула б назад у напрямку озера. Але як їй вертатися зараз, коли всі коти вже знали, що вона скоїла і що з нею Воронокрил?

Поки поруч був Воронокрил — нічого не мало значення. Листоплеса вся бриніла коханням до нього, від вух до кінчика хвоста, а тому мусила вірити, що прийняла правильне рішення.

— Ще трошки, — торкнувся її вуха Воронокрил. — Треба знайти нічліг, перш ніж стемніє.

— Добре, — Листоплеса змусила себе піти за ним уздовж стяги. Вони подорожували вже цілий день, хоч обоє не спали минулої ночі, тож зараз вона почувалась такою виснаженою, як ніколи.

Зненацька Воронокрил спинився і вказав на щось хвостом.

— Дивися!

Порівнявшись із ним, Листоплеса побачила, що просто попереду земля починала спускатися вниз, формуючи скелясту улоговину. Унизу лежало невеличке озерце, затінене обвітреними кущами терну.

— Дяка Зореклану! — вигукнула вона. — Прихисток і вода.

Зібравши останні краплі енергії, Листоплеса кинулася вниз схилом, сковзаючись на хисткому камінні, аж поки присіла на березі озера й почала жадібно хлебтати. У голові все крутилися спогади про останні відвідини Місячного Ставу.

«Ніколи знову, — сказав їй внутрішній голос. — Ти більше не медикішка».

Але й це вже не мало значення, нагадала собі Листоплеса. Плямолистка сказала їй слухати серце. Тож Листоплеса, певно, усе робить правильно.

Сіро-чорний вояк приєднався до неї на березі озерця, вдивляючись у воду.

— Я не бачу тут риби, — зауважив він.

Його слова нагадали Листоплесій, яка ж вона голоднюща. Єдина їхня трапеза за цілий день — то миршава водяна миша, яку вони розділили біля струмка ще невдовзі після виходу. Зараз здавалося, що то було цілі повні тому.

— Ну, вранці спіймаєш нам кролика, — нявкнула вона, намагаючись не зважати на те, наскільки слабким був цей запах кроля. — Ти ж умієш полювати на таких мочарах? От і мене навчиш.

— Звісно. Ти швидко навчишся, — відповів Воронокрил. — Але не думаю, що нам треба чекати аж до ранку. Тут має бути якась здобич.

Він підвівся, широко роззявивши рота й куштуючи повітря. Листоплеса стояла за ним, нашорошивши вуха, аж поки не почула звуки якоїсь дрібненької істоти, яка шурхотіла поміж терну. Уже за мить вона помітила мишу і стала в мисливську стійку. Муркнувши від задоволення, кішка стрибнула.

Водночас із-під прілого листя шугнула друга миша. Воронокрил просто згріб її однією лапою.

— Ну, що я тобі казав? — нявкнув він, підходячи до Листоплесої, щоб вони могли поїсти разом.

Коти знайшли собі латку піску поміж корінням одного з кволих дерев, заховалися від вітру під його покорченим гіллям і кількома голодними ковтками покінчили з мишами.

— Ти мав рацію щодо здобичі, — промуркотіла Листоплеса, облизуючись. — Я рада, що ти тут. Без тебе було б так страшно.

— Я завжди про тебе дбатиму, — пообіцяв Воронокрил, тицяючись носом у її хутро. — Завтра нам треба буде знайти якийсь кращий прихисток. Зрештою, Клани знайшли озеро, а нам на двох аж такі великі угіддя не треба.

Листоплеса кивнула.

— Ці пагорби не можуть тягнутися вічно.

Чи можуть?

— Усе буде гаразд. Побачиш, — запевнив її Воронокрил.

— Я знаю.

Голос Листоплесої потроху затих, і вона втомлено провалилася в сон.

Кішка опинилася в темному місці, де торкалася лапами холодної мокрої трави. Її оточувало страхітливе гарчання, та вона не бачила, звідки воно долинало, хоч як гарячково крутила головою на всі боки. Тоді Листоплеса усвідомила, що темрява, яка її огортала, — це хмара чорного туману. На мить туман розсіявся, і кішка побачила хвилі, що билися об берег озера. Сон переніс її додому. Проте раптом на неї накотив запах крові, і вона побачила, що озеро було криваво-червоне, вода в ньому пожадливо лизала берег.

— Ні! — зойкнула Листоплеса.

Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним.

Кожна шерстинка на її шкірі стала дибки. Вона ж залишила свій Клан далеко позаду. Чому ж не змогла втекти від жахливого пророцтва Зореклану?

Гарчання затихло, а тоді враз із новою силою пролунало позаду неї. Листоплеса обернулася. Чорний туман усе ще клубочився навколо неї, та вона вже бачила кремезні постаті, які в ньому снували. Вони були надто розмиті, щоб Листоплеса могла їх упізнати, проте вона помітила тупі кігті, роззявлені щелепи і маленькі злі очі. Над нею нависла велетенська темна тінь, і по її обличчю вдарили чиїсь кігті, зачепивши вуса і мало не потрапивши в око. Листоплеса відскочила й відчула на лапах липку рідину. Сморід крові наповнив її ніс і рот.

— Зореклане, допоможи! — закричала вона.

Її очі розплющилися. Листоплеса лежала в лощовині на вересовому лузі, над головою росли тернові гілки, а поруч був Воронокрил. Вона протяжно з полегшенням вдихнула. Тоді усвідомила, що Вітряний вояк підвівся й напружено зазирав у темряву.

— Хто там? — різко гукнув він.

Листоплеса почула, як до них наближаються кроки. Воронокрил став попереду, затуливши її собою. Листоплеса зазирнула через його плече й побачила темну постать, яка рухалася так само повільно, як і ті, що були в її сні.

Я точно прокинулася?

І тоді вітер відігнав із місяця хмару. Сріблясте світло залило лощовину, викривши кремезну густошерсту тварину з широкою білою смугою на гострій морді. Борсук!

Листоплеса підскочила на лапи.

— Не підходь! — загарчала вона.

Воронокрил махнув хвостом.

— Листоплесо, усе гаразд, — нявкнув він. — Це Північ.

Усе ще тремтячи, Листоплеса підвела погляд на стару борсучиху. Північ жила біля Сонцеспаду. Що вона робила зараз тут, на вересовищі? Листоплеса зацікавлено підійшла ближче. Вона завжди хотіла зустріти борсучиху, яка попередила її сестру й Ожинокігтя про те, що ліс зруйнують Двоноги і всім Кланам доведеться переселятися. Без неї вони ніколи не знайшли б того нового місця, яке для них обрав Зореклан.

— Вітаю, Воронолапе, — очі Півночі проясніли від подиву. — Навіть я не передбачити, що тебе тут зустрічати.

— Вітаю, Півноче, — нявкнув Воронокрил. — Ми також не очікували тебе зустріти. І я більше не Воронолап, — додав він. — Моє вояцьке ім’я — Воронокрил… на честь Перохвостої.

— Так, вона досі на тебе дивитися, — сказала йому Північ.

Листоплеса насупилася. Воронокрил наче відчував, що їй ніяково, тож помахом хвоста підкликав подругу вперед.

— Це — Листоплеса, — нявкнув він. — Сестра Вивіркострибки.

Листоплеса схилила голову.

— Рада нарешті з тобою зустрітися, Півноче. Я багато про тебе чула.

— Твоя сестра про тебе говорити, — відповіла Північ. — Зореклан показувати тобі багато майбутнього також?

— Так, я медикішка.

Листоплеса кліпнула. Більше ні.

Стара борсучиха перевела погляд із неї на Воронокрила і назад.

— Ви тікати, так? — запитала вона.

Листоплеса заціпеніла. Невже Північ знала, що вони з Воронокрилом втекли від своїх Кланів? Це тому вона пішла їх шукати?

— Звідки ти знаєш? — насторожено спитала вона.

Перш ніж Північ встигла відповісти, наперед виступив Воронокрил.

— Ми мусили піти, — пояснив він. — Ми з різних Кланів, і ми ніяк не могли б бути разом, якби…

— Чекай, — Північ піднесла свою величезну лапу. — Тобто ви самі тут? Де решта коти?

— На своїх територіях біля озера, — указав хвостом Воронокрил.

— То ви не знати?

— Що не знати? — запанікувала Листоплеса й витягнула кігті.

Північ схилила голову.

— Прийде велика біда. Багато з мого роду злий на Клани, — крекнула вона. — Клани вигнати їх з того місця. Тепер вони прийти вигнати вас, забирати те, що колись бути їхнє.

Листоплеса зойкнула.

— Ми вигнали борсучиху з нашої території, — пригадала вона. — Із борсученятами.

— А Шулікокриг прогнав борсука з Річкового Клану, — нявкнув Воронокрил.

Листоплеса ледве його чула. Їй аж голова пішла обертом, коли вона знову поринула у свій сон про кров і кігті.

— Ти кажеш, вони нападуть на Клани? — прошепотіла вона.

— А на чиєму боці ти, Півноче? — різко запитав Воронокрил.

Північ глянула на нього.

— Я не маю боку. Коти, борсуки в мирі можна жити. Я проти атаки, але мій вид не слухати. Багато днів говорити про кров і помсту.

Воронокрил підсунувся ближче до Листоплесої. Вона відчувала, як тремтить його тіло.

— Що вони планують робити? — запитав він.

— Борсуки збиратися. Нападати ваші терени, багато вбивати, інших виганяти.

Наші терени… тобто наші табори. Хутро Листоплесої стояло дибки. Вони з Воронокрилом будуть тут у безпеці, а борсуки знищать Клани, що залишилися там, повбивають усіх побратимів.

— Ні… — прошепотіла вона. — Не може такого бути!

— То що ж ти тут робиш? — запитав Воронокрил у Півночі.

— Я йду попереджати Клани, казати, що є, — відповіла стара борсучиха. — Допоможете?

Листоплеса вже роззявила рота, але втрутився Воронокрил.

— Ні. Ми не просто так залишили свої Клани. Тут ми нічого не можемо вдіяти.

— Воронокриле, ні! — Листоплесу від вух до кінчика хвоста пронизав жах. — Ми не можемо приректи свої Клани на смерть.

Блакитні очі Воронокрила були сповнені болем. Він лагідно поноськався з Листоплесою.

— Я знаю, — нявкнув він. — Але ж Північ іде їх попередити. Вони будуть у безпеці, якщо слухатимуть її. Хіба ми зможемо зробити щось більше?

— Ми… — Листоплеса затнулась, не певна того, чи знає відповідь.

— Ми вже задалеко зайшли, — наполягав Воронокрил. — Якщо зараз повернемось — то коти все зрозуміють про нас, і тоді, що нам кінець. Ми не зможемо піти ще раз. І все буде як раніше — ба навіть гірше, бо ми не зможемо бачитись, як до цього.

Листоплеса скрикнула від болю, ніби то кігті борсуків із її сну здирали з неї шкіру. Вона знала, що Воронокрил має рацію: якщо вони повернуться зараз, то втратять усе. Але ж як вони могли йти далі, знаючи про жахливу небезпеку, що загрожувала їхнім Кланам?

Північ переводила погляд із Листоплесої на Воронокрила. Листоплеса не знала, наскільки добре борсучиха тямила обов’язки медикішки чи взагалі вояцький правильник, який твердив, що коти з різних Кланів не можуть бути разом. Але в її погляді були тепло й розуміння, ніби Північ якось відчувала внутрішню боротьбу, яку їм довелося пережити, перш ніж наважитися піти.

— Хай буде з вами Зореклан, — промурмотіла борсучиха. — Майбутнє тримати в лапах предки-вояки. Що я могти зробити — зроблю.

— Дякую, — нявкнула Листоплеса.

Вона дивилась, як Північ бреде геть, угору схилом, у напрямку угідь, які вони покинули. Лапи кішки тремтіли від почуття провини та смутку. Громовий Клан був у біді, а вона свідомо відмовилася допомогти своїм побратимам.

Воронокрил погладив її за вушком.

— Ходімо ще поспимо, — нявкнув він.

Листоплеса скрутилась поруч із ним під чагарями терну, але сон усе не йшов. Її думки повнилися образами ревучих борсуків, які вриваються у Громовий табір, роздираючи її друзів.

Хай допоможе їм Зореклан!

Уві сні вона бачила, якою лютою має бути атака. Листоплеса пригадувала сни, про які медикоти з інших Кланів розповідали біля Місячного Ставу, сни про темряву та кігті. А тепер і вона одержала таку саму звістку від Зореклану. Листоплеса була дуже схвильована: предки-вояки досі говорили з нею. Вона не збрехала Півночі, коли сказала, що й досі залишається медикішкою.

Листоплеса знала, що Воронокрил також не спав. Він неспокійно совгався, а якось вона почула його зітхання. Вояк притиснувся до неї ще сильніше, ніби намагаючись її заспокоїти.

Нарешті Листоплеса забулася неміцним, тривожним сном. Вона ніби пливла в сірій паволоці, без жодних орієнтирів чи вказівок на те, де вона. Раптом тишу розірвав крик агонії.

— Зореклане, допоможи!

Листоплеса зірвалась на рівні, тремтячи, але побачила тільки тернове віття, окреслене на тлі неба, яке щойно почало бліднути в перших променях світанку. Вона впізнала голос зі сну — то була Попелюшка.

— Воронокриле! — скрикнула вона. — Я не можу тут залишатися. Ми мусимо повернутись.

Воронокрил підвів голову.

— Я знаю, — нявкнув він. — Я почуваюсь так само. Треба допомогти нашим Кланам.

Листоплеса відчула неймовірне полегшення. Зараз вона кохала його ще дужче, бо він розумів, бо він дбав про своїх побратимів так само, як вона — про своїх. Листоплеса замуркотіла й на мить торкнулася до нього носом — хоча насправді все це не тривало й миті.

— Ходімо, — нявкнула вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

— Лайно мишаче! — буркнула Вивіркострибка. Шпак, на якого вона полювала, злетів на гілку в неї над головою, а воячка зарилася кігтями в мох. Як вона могла зосередитися на полюванні, коли весь час думала про сестру?

«Я мала її зупинити», — дорікала собі Вивіркострибка.

— Не пощастило, — нявкнув Золошуб, підійшовши до неї. — Може, досить на сьогодні? Уже маємо достатньо здобичі, щоб нести в табір.

— Гаразд.

Вивіркострибка подалася за ним до місця під терновим кущем, де він приховав їхній улов. До них доєднався Косариконіг із білкою в зубах, і мисливський патруль рушив до табору.

— Не переймайся, — промурмотів Золошуб до Вивіркострибки, коли вони поскладали здобич на кагат. — Із Листоплесою все буде добре.

— Що може бути добре, коли вона залишила все? — відрубала Вивіркострибка.

— Може, тобі треба трохи відпочити? — запропонував сірий вояк і показав хвостом на сонячний моріжок біля стіни лощовини. — Ти вночі практично не спала.

— І зараз не зможу заснути. Мені треба подбати, щоби Попелюшка поїла.

Вивіркострибка підібрала з кагату мишу й пішла через галявину до кубла медикішки. Обійшовши ожинову завісу, вона побачила Попелюшку, яка сиділа біля входу до свого кубла, підібгавши під себе лапи. Її блакитні очі дивилися в нікуди. Вивіркострибка здригнулася; здавалося, що Попелюшка бачить якісь кошмари, видимі тільки їй.

Медикішка закліпала й підвела на неї погляд.

— Вивіркострибко… є якісь новини?

— Про Листоплесу? — Вивіркострибка поклала мишу перед Попелюшкою. — Ні, жодних. Я принесла тобі свіжини.

Медикішка відвернула голову.

— Дякую, але я не голодна.

— Ти мусиш поїсти! — запротестувала Вивіркострибка. Вона подумала, чи не звинувачує Попелюшка себе у зникненні Листоплесої. У медикішки, здавалося, не лишилося більше ні хоробрості, ні сили. — Тепер, коли немає Листоплесої, ти нам потрібна як ніколи.

Попелюшка протяжно зітхнула.

— Але я всіх підвела. Дуже підвела.

— Це не твоя провина! — Вивіркострибка просунулася у вузьку щілину біля Попелюшки й заспокійливо притулилася до неї. — Ти чудова медикішка. Що б Громовий Клан робив без тебе?

Попелюшка глянула на неї, і запитальний погляд медикішки змусив Вивіркострибку почуватися так, наче вона зараз потоне в блакитних глибинах її очей. Попелюшка вже наче збиралася їй щось розповісти, проте тільки сказала:

— Як би я хотіла, щоб нічого не мало змінюватися.

— Нічого не має змінюватися. Нічого не зміниться. Листоплеса повернеться. Ми повинні в це вірити.

Попелюшка похитала головою й заплющила очі.

Вивіркострибка витягнула лапу й підсунула мишу ближче.

— Ну ж бо, тобі покращає, коли ти поїси.

Попелюшка завагалася, а тоді нахилилася й обнюхала здобич.

— Вивіркострибко, ти можеш піти до Карохвістки? — нявкнула вона за мить. — Я за неї непокоюся. Ти знаєш, якими близькими вони були з Листоплесою.

— А Карохвістка знає, що сталося?

Кішка мала от-от народити кошенят, тож весь час була в яслах і могла не чути останніх новин.

— Так, я вчора їй розказала, — на Вивіркострибчине полегшення, голос Попелюшки звучав уже не так відсторонено. — Вона дуже засмутилася, тож я дала їй трохи макових зернят, щоб вона могла поспати.

— Звісно, я до неї зайду. За однієї умови — що спершу я побачу, як ти з’їси цю мишу.

Ледь вловимий веселий вогник зблиснув у Попелющиних очах.

— А ти ніколи не здаєшся. Гаразд. І поклич мене, якщо Карохвістці буде що-небудь потрібно.

Коли Вивіркострибка вийшла з гнізда, медикішка знову обнюхала мишу, відкусила шматочок, а тоді почала їсти вже швидше, ніби тільки щойно зрозуміла, наскільки вона зголодніла.

Вивіркострибка залишила її саму й рушила до ясел. Прямо біля входу Ясносерда нахилилася над Бубком. Коли Вивіркострибка підійшла, вона випросталася.

— Ось і все! — нявкнула Ясносерда. — Більше ця колючка тобі не дошкулятиме. Тепер добре вилижи лапу.

— Дякую! — Бубко підвів захоплений погляд на біло-руду кицьку. Кошеня з конярки, здавалося, більше не помічало її шрамів. — Ти найкраща медикішка на світі!

— Я не медикішка, — виправила його Ясносерда, скоса глянувши на Вивіркострибку. — У Громовому Клані вже є дві медикішки. Я ніколи нею не стану.

— Ну, я думаю, що так, — нявкнув Бубко, активно вилизуючи свою лапку.

«Шкода, що Ясносерда не могла цього сказати, доки Листоплеса була тут», — подумала Вивіркострибка.

— Привіт, — нявкнула вона. — Попелюшка послала мене перевірити, як справи в Карохвістки.

— У неї все добре, — відповіла Ясносерда. — Вони з Маргариткою з’їли кроля, зараз вона знову спить. Святий Зореклане, вона величезна, — додала воячка. — Невдовзі вже точно почнуться пологи.

— Це добре.

Вивіркострибка намагалася зібрати докупи весь свій ентузіазм, та не могла радіти появі перших кошенят у їхній новій домівці, коли всі її думки заполонила тривога за Листоплесу й Попелюшку.

Вона засунула голову в ясла і побачила плямисту гірку хутра, яка мирно спала поміж моху й папороті. Маргаритка і Папоротехмарка сиділи біля молодої воячки, ділилися язиками й тихо перенявкувалися. Почувши Вивіркострибку, вони обидві повернулися і привіталися, смикнувши вусами.

Коли вона вийшла назад, Ясносердої вже не було. Вивіркострибка помітила кінчик її хвоста, який зник за ожиновою огорожею перед кублом Попелюшки. Довіривши Ясносердій доповісти медикішці про Карохвістку, Вивіркострибка рушила до кагату свіжини, щоби знайти собі щось поїсти.

Вогнезір із Піскоштормою розділили між собою білку, а Ожинокіготь поглинав дрозда за хвіст від них.

Вивіркострибка підійшла ближче й почула, як Вогнезір нявкнув до Ожинокігтя:

— Я хочу, щоб ти повів завтра досвітній патруль. Уважно обнюхайте все уздовж Вітряного кордону. Можливо, натрапите на ще якісь сліди Листоплесої.

Ожинокіготь проковтнув свій шматок.

— Я візьму Хмарохвоста. Він один із найкращих слідопитів. — Завагавшись, він додав: — Але ми простежили за її слідом досить далеко вглиб пагорбів. Не думаю, що зараз ми знайдемо ще щось.

— Можливо, щось удасться, — наполягав Вогнезір. Громовий провідник ніби не міг визнати, що вони, можливо, ніколи більше не побачать Листоплесої.

«Як і Сіросмуга?» — раптом задумалась Вивіркострибка.

Піскошторма підвела голову.

— Може, ви побачите її, коли вона повертатиметься, — нявкнула вона. — Якщо так, то не поводьтеся з нею вороже.

Ожинокіготь кивнув.

— Не переймайся. Якщо я її побачу, то подбаю, аби вона безпечно прийшла додому.

Вивіркострибка розуміла, що він не покладав особливих надій на те, що вони побачать зниклу медикішку. Вона вже починала з ним погоджуватися. Хоча Вивіркострибка й чіплялася за надію на повернення її сестри, та знала, як це важко буде для Листоплесої, коли та вже прийняла важке рішення піти.

Воячка вибрала собі з кагату сороку та вмостилася її з’їсти.

— Як ти почуваєшся? — тихо спитав Ожинокіготь.

— Не дуже, — відповіла вона.

— Не треба себе звинувачувати, — заспокоїла її Піскошторма.

— Але це моя провина! — усе притлумлене хвилювання заполонило Вивіркострибку, і вона мусила стримзаполонило уватися, щоб не заскімлити, мов загублене кошеня. — Я знала, що Листоплеса виходить із табору ночами, і нічого не зробила.

Вогнезір нахилився й заспокійливо лизнув її вушко.

— Ми всі мали б побачити, що щось турбує Листоплесу.

— Так, — несподівано додав Ожинокіготь. — Може, якби ти таки спробувала щось зробити, то це тільки підсилило б її бажання піти. Ніхто не знає.

Його погляд прослизнув повз неї до входу на терен, де щойно з’явився Золошуб зі своїм новаком. Вони рушили до кагату свіжини. Ожинокіготь доїв свою здобич, облизався та пішов геть, перш ніж наблизився сірий кіт.

— Ми так добре попрацювали, — нявкнув Золошуб, коли вони з Березолапом підійшли ближче. — Віднеси трохи свіжини старійшинам і можеш бути на сьогодні вільний.

Березолап підібрав із кагату трохи їжі й побіг через галявину, а Золошуб підсів до Вивіркострибки. Вогнезір із Піскоштормою підвелися й залишили їх наодинці.

— Щойно ходили на тренування з Березолапом, — сказав Золошуб. — Він дуже швидко вчиться.

— Це добре, — відповіла Вивіркострибка, намагаючись радіти тому, що Золошубові добре вдається виховництво.

— У тебе виснажений вигляд, — Золошуб торкнувся носом до її вуха. — Цього разу тобі таки треба відпочити, навіть не намагайся сперечатися.

Вивіркострибка почувалася так, ніби в неї в хутрі повзали мурахи; останнє, чого їй хотілося, — це лежати, не в змозі заснути. Проте, побачивши в очах товариша занепокоєння, вона зітхнула і здалася. Доївши свою здобич, Вивіркострибка пішла до сонячного моріжка біля стіни, лягла на бік і дозволила променям призахідного сонця зігріти її хутро.

Золошуб присів поруч і почав лагідно вилизувати її плече. Незважаючи на думки, які гуділи в її голові, Вивіркострибка провалювалася в сон. Проте гудіння тільки гучнішало, і вона зрозуміла, що воно долинало ззовні. Крізь дерева наближалося притишене гуркотливе ревіння.

Вона роздратовано підвела голову.

— Заради Зореклану, що це таке?

Та не встигла договорити, як з галявини пролунав переляканий нявкіт. Терен сильно затрусився, і з тунелю вискочила Білолапка. Її вуха були прищулені, а очі розширені від страху. За нею вибіг Орлякошуб.

Вивіркострибка підскочила. Гудіння звучало вже чіткіше: це ревли й шипіли якісь звірі. Воно все гучнішало, і зрештою наповнило собою цілий ліс, а з ним прийшли тріскотіння гілок, ніби щось ломилося крізь загорожу до лощовини. Раптом Вивіркострибка побачила велетенську звірюку, яка пробиралася до них крізь гілки. У призахідному світлі з’явилася плеската голова із вузькою смугастою мордою, широкі плечі й могутні тупі кігті.

— Борсук! — закричала вона.

Зусібіч на галявину посипали коти. Вогнезір вийшов зі свого кубла над Високим Виступом і кинувся вниз по камінню. Ожинокіготь вибіг із вояцького кубла, одразу за ним з’явилися Піскошторма і Хмарохвіст. Попелюшка і Ясносерда вислизнули з-за ожинової завіси перед кублом медикішки; здорове око Ясносердої примружилося, коли вона загарчала на непроханого гостя.

Борсук зупинився прямо посеред загорожі, крутячи головою на всі боки й оглядаючи галявину своїми маленькими яскравими очицями. Вивіркострибка вже збиралася кинутися на нього, коли це почула ще більше тріскотливих звуків і від жаху застигла. У табір ломилися інші борсуки, їх було стільки, що вона не могла навіть злічити, — усі вони продиралися крізь тернові кущі, немов крізь траву.

Із гарчанням, яке, здавалося, прозвучало з усіх їхніх горлянок одночасно, борсуки кинулися вперед. Лощовина вмить заповнилася роззявленими щелепами й меткими пазурами. Вивіркострибка помітила Дощовуса, якого зловили за одну лапу й підкинули в повітря. Кіт із глухим звуком гупнувся об землю за лисячий хвіст від неї й більше не підводився.

Раптом смугаста морда з’явилася перед Вивіркострибкою. Воячка позадкувала до куща ожини, зашипівши й вимахуючи обома передніми лапами. Жахливий сморід борсука обпік їй горло.

— Забирайся, бо зараз тобі все хутро повидираю! — гаркнула вона.

А тоді відчула, як хтось відштовхнув її плечем, і захиталася, утримуючи рівновагу. Між нею й борсуком став Золошуб.

— Я можу сама про себе подбати! — прошипіла вона, але Золошуб уже стрибнув уперед, учепившись кігтями в хутро нападника і зціпивши зуби на його вусі. Борсук люто загарчав і затрусив головою, щоби скинути кота.

— Вивіркострибко! — почула вона чийсь голос. То був Ожинокіготь. Із довгого шраму на його плечі текла кров. — Допоможи мені. Треба вивести з лощовини Маргаритку з кошенятами. І Карохвістку.

Не чекаючи на її відповідь, він розвернувся і побіг до ясел краєм галявини. Вивіркострибка кинулася за ним, ухилившись від двох лютих котів — Косариконога та Сажошуба, — які напали з двох боків на одну кремезну борсучиху. Велетенська тварина заметляла головою й заклацала зубами, дратуючись, що не може їх зловити.

Ожинокіготь пірнув у ясла, а Вивіркострибка чекала біля входу, готова його захищати. Галявина ходила ходором від котів, які напропале билися за свої життя, і борсуків, які понад усе хотіли їх повбивати. Вивіркострибка усвідомила, що стіни кам’яної лощовини, які спочатку здавалися такою гарною обороною, зараз перетворилися для її товаришів на пастку. Вони не могли втекти чи уникнути ворогів, повилазивши на дерева. Вивіркострибка побачила, як Березолап видерся на стіну на кілька хвостів, але не втримався й зісковзнув прямо в кігті борсука. Новак врятувався від нього, запхавшись у вузьку щілину в підніжжі скелі, де звір не міг до нього дістати.

А як мають утікати Маргаритка, Карохвістка і кошенята? Маргаритка не здатна захиститися від такого небезпечного ворога, як борсук, а Карохвістка от-от має народити і не може битися.

«Хіба вони могли б вилізти до Високого Виступу, — подумала Вивіркострибка, — і заховатися в кублі Вогнезора?» Проте борсуки легко піднімуться по кам’яному насипу, і тоді коти там опиняться в пастці.

Крізь понівечену тернову загорожу пробиралося ще більше борсуків. Принаймні це було для них єдиним входом. Вогнезір побіг до загорожі та люто кинувся в бій поруч із Порохошубом, Піскоштормою та Шипокігтем. Масивна борсуча лапа підняла Шипокігтя й жбурнула в кущ ожини; навколо нього зімкнулися тремтливі стебла, і кіт більше не з’являвся.

Вивіркострибка помітила, що її батько відчайдушно вчепився борсукові в плече, одночасно цілячи кігтями йому в око. Тоді перед ним всунулася ще одна кремезна тварюка, і більше їй нічого не було видно.

— Де Маргаритка? — нявкнув хрипкий голос. Вивіркострибка обернулася й побачила, що до неї кульгає Хмарохвіст. Біле хутро вояка було запилюжене, але в його очах досі палахкотів жар битви.

— Тут, — нявкнула Вивіркострибка й кивнула на зарості ожини позад себе. — Їй допомагає Ожинокіготь.

Тієї ж миті з’явився смугастий вояк, штовхаючи Маргаритку перед собою. З його зубів звисав, плачучи, Бубко.

Очі Маргаритки були широченні від жаху.

— Вони повбивають усіх нас! — заволала вона. — Що буде з моїми кошенятами?

— Ми їх урятуємо. — Вивіркострибка здивувалася, побачивши, що від кубла медикішки до них прийшла Ясносерда. — Вони не винні, що їхня мати привела їх сюди, — розлючено пробурмотіла біло-руда кішка і зникла в яслах. Хмарохвіст пішов за нею, щоб забрати третє кошеня.

— Але ми не зможемо звідси вибратися! — заголосила Маргаритка, нажахано дивлячись на битву, що досі розгоралася біля входу до табору.

— Зможете, — нявкнула Вивіркострибка. Вона раптом згадала, як Листоплеса вислизала з табору на зустрічі з Воронокрилом. — Я знаю як.

— Покажи нам, — сказав Ожинокіготь.

Вивіркострибка зазирнула до ясел і гукнула:

— Швидше!

Тої ж миті вийшла Ясносерда, проте в неї в зубах не було кошеняти.

— Поклич Попелюшку, — нявкнула вона. — Карохвістка народжує. Уже.

Вивіркострибку охопила паніка. Святий Зореклане, ні! Вона роззирнулась галявиною, проте ніде не помітила Попелюшки. Натомість побачила Карохвістчиного партнера Орлякошуба, який люто боровся з борсуком усього за кілька хвостів від них. Він вочевидь намагався пробратися до ясел.

— Орлякошубе, біжи! — крикнула вона, кинувшись на борсука і шматуючи його задні лапи.

Тварюка крутнулася вбік, вимахуючи лапами в повітрі, і це дало Орлякошубові змогу втекти.

Вивіркострибка відпустила борсука і помчала назад до ясел.

— Карохвістка народжує, — видихнула вона. — Ні! — додала воячка, перехопивши Орлякошуба, коли він спробував пірнути в ожинові зарості. — Знайди Попелюшку.

Орлякошуб кинув на неї переляканий погляд, а тоді обернувся й помчав через галявину до кубла Попелюшки. Коти на бойовищі на мить розступилися, і Вивіркострибка побачила, що вояк зустрівся з медикішкою. Він гарячково махав хвостом, а тоді вони обоє рушили до ясел. Коли прийшла Попелюшка, з ожинника саме з’явилися Хмарохвіст із Ясносердою, тримаючи в зубах по кошеняті.

— Якщо Карохвістка дійсно вже народжує, то їй не можна рухатися, — нявкнула Попелюшка. — Хтось із вас мусить залишитися охороняти вхід. Решта — рятуйте себе й кошенят.

Медикішка пірнула в ясла, не дивлячись, чи виконують вони її накази.

— Я залишуся, — миттєво запропонував Орлякошуб.

— Я повернуся й допоможу тобі, — пообіцяла Вивіркострибка. — Щойно покажу іншим, як вибратися звідси. Це сюди…

Вона роззирнулася навколо, намагаючись зрозуміти, як найбезпечніше буде дійти до виходу Листоплесої. Він аж на іншому краю галявини! Принаймні вже запала темрява, і, хоч середину галявини блідо освітлював щербатий місяць, по краях залягли густі тіні. Борсуки добре бачили в темряві, але Вивіркострибка сподівалася, що вони надто заклопотані битвою, аби зважати на кількох котів, які прокрадаються попід стінами.

— Тримайся біля мене, — мовила вона до Маргаритки.

Воячка рушила вздовж стіни, ховаючись під ожиною та кущами папороті. Вона чула позаду швидке налякане дихання кішки з конярки, а трохи далі — скімлення її кошенят, майже заглушене рявкотами й вересками битви за кілька хвостів від них.

— Що діється? — жалібно спитав Мишко. — Чому стільки галасу?

— Так, і чому ви нас несете? — заскиглив Бубко. — Я вже великий і можу сам іти!

— Тебе несуть, тому що борсуки — дуже великі й незграбні створіння, — сказала йому Маргаритка через плече. — Вони можуть наступити на тебе в темряві.

Вивіркострибка була в захваті від того, як кішка ховала свій страх перед кошенятами.

— Якби борсук на мене наступив, я б його вкусила! — похвалилася Ліщинка.

— Не цього разу, — нявкнула її мама. — Зараз помовчіть і припиніть пручатися, скоро ми будемо в повній безпеці.

Маргаритка глянула на Вивіркострибку, ніби застерігаючи воячку, щоб та не сперечалася.

Вони притислися до стіни табору, коли повз них прошкутильгав борсук, люто ревучи й намагаючись збити із себе Шипокігтя, який учепився йому в плече й роздирав пазурами вухо. Коли коти пройшли кущ ліщини, де було розташоване кубло старійшин, Вивіркострибка побачила Мишошубку, яка сиділа під гіллям, витягнувши кігті й люто блимаючи очима. За нею були Золотоквітка та Довгохвіст.

— Ходіть з нами, — стиха гукнула Вивіркострибка. — Я знаю, де можна перелізти стіну.

Мишошубка похитала головою.

— Сліпий кіт не може лізти по камінню, — відповіла вона, глянувши на Довгохвоста.

— Тоді ви йдіть, — відповів Довгохвіст. — Я ще можу битися з борсуком, якщо він підійде достатньо близько.

Мишошубка засичала на нього:

— Ми залишаємося разом, і це не обговорюється.

Вивіркострибка не мала часу на суперечки. Маргаритка біля неї тремтіла від страху, ледве стримуючи напади паніки. Ожинокіготь, Хмарохвіст і Ясносерда наздогнали їх і вже нетерпляче совгалися під вагою кошенят. Вивіркострибка почула, як Бубко запитав:

— Чому ми зупинилися?

— Ви можете заховатися на Високому Виступі, — запропонувала Вивіркострибка Мишошубці. — Довгохвіст зможе туди піднятися, якщо ви його проведете.

Вона все ще вагалася, наскільки безпечно в кублі Вогнезора, проте воно принаймні було більш захищене, ніж кубло старійшин.

— Гаразд, — кивнула Мишошубка. — Довгохвосте, чіпляйся зубами за мій хвіст.

Вивіркострибка повела далі повз вояцьке кубло, Маргаритка та інші коти не відставали. Їй довелося на мить зупинитися, коли крізь гілки з тріском вибіг борсук, у якого з боку лилася кров; він уже готовий був здатися. За ним вискочила Піскошторма й заволала:

— Забирайся і не приходь більше!

Коли борсук утік, Вивіркострибка привіталася з матір’ю, смикнувши вухами, проте часу зупинятися не було.

Вони пройшли вже половину лощовини, як із тіней вислизнула блідо-сіра постать. То був Золошуб. Одне його вухо було розірване, а з глибокого порізу на боці крапала кров. Він важко дихав, але, здавалося, не був сильно поранений.

— Вивіркострибко, ти як? — вигукнув вояк.

— Добре. Я йду виводити Маргаритку з кошенятами.

— Я піду з тобою.

Вивіркострибка нетерпляче смикнула вусами.

— Ні, повертайся до ясел і допоможи Орлякошубові.

На мить Золошуб завагався, і Вивіркострибка вже подумала, що він її не послухає. І тоді вояк пройшов повз неї та решту котів і зник у пітьмі. Його помітив борсук. Тварюка заревіла й кинулася наздоганяти Золошуба, але у Вивіркострибки не було часу, щоб допомогти.

— Ходімо, — пробурмотіла вона. — Уже недалеко.

Раптом над бойовищем пролунав котячий вереск, і в неї всередині все перевернулося. Над галявиною панувало сум’яття, кремезні постаті борсуків ганялися за своєю здобиччю, а дрібні фігури її товаришів шугали поміж ними, кидаючись в атаку і знову задкуючи. Вивіркострибка звідти не бачила тернової огорожі, проте зрозуміла, що до табору увірвалося ще більше нападників.

О, Зореклане, невже це кінець?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Вивіркострибка потрусила головою, щоби прочистити думки від страху, який скував її. Спершу вона мала допомогти своїм побратимам, а вже тоді йти в бій за вхід в улоговину. Вимахуючи хвостом, воячка знову рушила вперед, відчуваючи, як шум битви лупить по її вухах.

На її полегшення, зарості ожини, які прикривали вихід, залишилися ще не прим’ятими, тож там було достатньо місця для схованки. Коти разом забилися в порослу колючками шпару й непевно поглядали на стіну, що нависала над ними.

— Вилізти не так і складно, — пообіцяла Вивіркострибка. — Я покажу. Дивись, Ожинокігтю, дай-но мені те кошеня. Якщо раптом з’явиться борсук — відволікай його увагу, — вона здригнулась, усвідомивши, наскільки беззастрежно довіряє захисту смугастого вояка.

Ожинокіготь лагідно погладив її вушко хвостом і поставив Бубка на землю, щоб вона могла взяти його за карк. Дрібнота давно вже не скаржилась, кошеня було просто приголомшене й шоковане.

Вивіркострибка стиснула щелепи й кинулась угору, розгрібаючи лапами ожину та впиваючись кігтями в кущі, які коренилися за кілька хвостів угору. Усе ж вона випадково вдарила Бубка об стіну, так що той аж писнув.

— Вибач, — промурмотіла воячка.

З усіх сил відштовхуючись задніми лапами, вона здерлась-таки на своєрідний прискалок, де трохи каменю висипалось, а вже звідти легко було лізти вгору купинами трави аж до самої межі улоговини.

Вивіркострибка пірнула в клубок папоротей, у якому ховалася, ідучи за Листоплесою, і поклала Бубка на землю, швидко й безцеремонно облизавши його.

— Ну-ну, малеча, ти в безпеці.

Вона обережно підняла голову понад папоротями. Тут, угорі, шум битви, що точилась на галявині, був приглушений, а запах борсуків — набагато слабший. Вивіркострибка сподівалася, що чорно-білі тварюки не зайшли в цю частину лісу. Пригнувшись, черкаючи животом траву, вона виповзла з укриття й зазирнула в долину.

— Тут нормально! — погукала Вивіркострибка. — Можна лізти.

Хмарохвіст уже дерся вгору, тримаючи в зубах Ліщинку й намагаючись зайвий раз не навантажувати ушкоджену передню лапу. Вивіркострибка вказала, де можна покласти кошеня, і він полегшено впустив Ліщинку на м’яку папороть. Одразу за ним видерлась Ясносерда з Мишком.

— Сидіть тут, — наказав їй Хмарохвіст. — Якщо прийдуть борсуки, хтось має допомогти Маргаритці та її кошенятам.

— От сам і залишайся, — зиркнула на нього Ясносерда. — А я йду битися. І взагалі ти поранений.

— Заради Зореклану, зараз не час на сварку, — урвала їх Вивіркострибка. — Ми всі повертаємось. Маргаритці доведеться впоратися самотужки. А Громовому Клану зараз потрібні всі його вояки.

Ясносерда повернулась і зникла за кущами. Хмарохвіст лише промурмотів: «Кицьки!» — і рушив за нею. Вивіркострибка ще раз перевірила кошенят, побачила, що вони цілком у безпеці лежать писклявою купкою поміж папоротей, і повернулася назад до спуску в улоговину, де зіштовхнувся з Маргариткою, яка вилізла назовні та засапано стояла на краю.

— Де мої кошенята? — видихнула вона.

Вивіркострибка вказала напрям хвостом, і кішка з конярки кинулась угору, до папоротей.

— Дякую, — нявкнула Маргаритка, востаннє озирнувшись, перш ніж зникнути між вайями. — І щасти.

— Останнє точно не зайве, — понуро відповіла Вивіркострибка, збираючись із духом, аби піти назад на галявину.

А внизу досі чатував Ожинокіготь. З ним були Папоротехмарка і Березолап. Новак пережив атаку борсуків, але з його спини вискубли майже все хутро, а одне око не розплющувалось. У його матері теж була кровотеча від подряпин на боці.

— Дивись, Папоротехмарко, там можна вилізти, — нявкнув Ожинокіготь, саме коли Вивіркострибка пропустила кілька останніх хвостів висоти і м’яко зістрибнула просто до них. — І бери з собою Березолапа.

Новак був надто приголомшений, щоб думати про якісь відхідні шляхи, але Папоротехмарка сама лагідно підштовхнула його до кам’яної стіни.

— Тримайся біля нього, — застерегла Вивіркострибка. — Маргаритка з кошенятами вже там. Вони зрадіють, якщо поруч буде вояк, який зможе їх захистити.

Папоротехмарка вдячно кивнула й почала видиратися поміж терня слідом за Березолапом.

Ожинокіготь уже визирав із-поза ожинової завіси.

— Я йду допоможу Вогнезору боронити вхід, — нявкнув він.

Вивіркострибка зболено зітхнула.

— Вогнезір іще живий?

— Щойно його бачив, — запевнив її Ожинокіготь. — Битва ще не закінчилась. Побачимось потім.

Махнувши хвостом, він помчав геть.

Раптом Вивіркострибка похолола, побачивши, що він зник просто в гущі бою. Чи справді вони ще побачаться? Чи вже пізно вирішувати всі незгоди, які були між ними?

Вивіркострибка не могла навіть допустити думку про те, щоб втратити Ожинокігтя саме зараз, і вже зібралася кинутися навздогін, коли це почула, як десь зовсім близько скімлить кіт. Роззирнувшись улоговиною, вона побачила Сажошуба, хоч його чорнюще хутро й було ледь помітне в тінях. Він був важко поранений і повз по землі, ніби взагалі не міг рухати задніми лапами.

— Сажошубе, сюди! — погукала Вивіркострибка.

Чорний вояк підняв голову, надто приголомшений болем, аби зрозуміти, звідки лунає крик. Вивіркострибка кинулась до нього і спромоглась навіть звести його на лапи, дозволивши йому спертись на її плече, поки вона вела його крізь ожинову завісу.

— Ось сюди можна вийти, — нявкнула воячка, вказуючи хвостом на шлях угору стіною.

Сажошуб кліпнув, змахуючи з очей кров.

— Не можу… Не можу лізти… — затинався він.

— Мусиш!

Вивіркострибка підштовхнула його до стіни. Сажошуб з усіх сил намагався вхопитися, але обидві його задні лапи були зламані, так що він не міг нормально відштовхнутися. Вояк видерся на кілька хвостів від землі, тоді знову зісковзнув униз, заволавши від болю.

Тієї ж миті з’явився борсук, зриваючи ожинову завісу, і кинувся на Сажошуба. Вивіркострибка помітила загоєні шрами на боці звіра й інстинктивно випустила кігті, пригадавши, як шматувала це жорстке чорне хутро. Певно, це та самка, яку вони вигнали зі своїх угідь. На мить вона зустрілася поглядом із ошалілим диким звіром.

«Подумати тільки, що мені було тебе шкода! — подумки картала себе Вивіркострибка. — Чи ми справді на це заслужили?»

Сажошуб підвів голову, загарчав і вдарив лапою, а тим часом Вивіркострибка наскочила на борсучиху ззаду, сильно вкусивши її в задню лапу. Звірюка віджбурнула її заіграшки, ніби вона була якась мушка, а не войовниця; кішка вдарилась об каміння й кілька митей там і лежала, оглушена. Коли ж знову змогла підвестися, борсучиха вже брела в темряву, залишивши чорного вояка в зловісній нерухомості.

— Сажошубе, ні! — кинулась до нього Вивіркострибка. Горло кота було розпанахане, а очі невидюще дивилися в небо.

— Великий Зореклане! — заголосила Вивіркострибка. — Чому ти таке дозволяєш?

Однак зараз не було часу оплакувати побратима. Їй треба повертатися до ясел. Проте, замість іти старою дорогою, вона ризикнула зрізати через центр галявини, оминаючи галасливі клубки шерсті та кігтів.

«Нам не перемогти! — закричав голос у неї в голові. — Їх надто багато!»

Відмовляючись слухати саму себе, вона кігтями вмастила просто в очі борсукові, який спробував заступити їй дорогу, і шипіла та плювалась на нього, аж поки той не позадкував. Коли ж воячка добігла до ясел, то побачила, що на вході сидить Орлякошуб, вищирившись на молодого борсука. Тварюка завагалась, ніби подумала, що тут може бути й легша здобич.

А за кілька лисячих хвостів від них Золошуб боровся зі старішим та більшим борсуком. Вивіркострибка із жахом спостерігала, як звір зненацька вдарив сірого вояка в голову, збивши його на землю.

Вивіркострибка заверещала. Кинувшись уперед, вона вдарила борсука просто в бік, вибивши його з рівноваги. Він похилився, відкривши пузо; войовниця прослизнула поміж його передніми лапамийі заходилася шматувати тварюці черево. Борсук розлютовано заревів. Вивіркострибку пронизав біль, коли вона відчула, як його кігті впиваються їй у плече та перекидають на спину. Здавалося, борсучище втискає її в землю — вона вже уявляла, як тріщать і ламаються її кістки. До рота набилося гаряче хутро, і, не в змозі дихати, відчула, як відпливає кудись далеко.

Зненацька вага зникла, а Вивіркострибка знову змогла вдихнути. Хапаючи повітря, вона зіп’ялася на лапи й побачила, як Золошуб смикає борсука зубами за передню лапу, вихляючи всім тілом, поки борсук намається його струсити. З іншого боку, вереснувши від люті, наскочила Вивіркострибка. Борсук повернув голову, намагаючись ухопити її зубами. Вона позадкувала, водночас мітячи кігтями в горло й відстрибуючи на недосяжну відстань, перш ніж він ударить її лапою.

Тим часом Золошуб знову припав до землі та кинувся вперед, відвернувши увагу тварюки від Вивіркострибки, щоб вона кігтями розпанахала йому плече. Борсук смикався туди-сюди, не маючи змоги нормально прицілити удар. Його гарчання перетворилося на розчароване ревіння, і зрештою він показав хвоста, утікши до входу.

Вивіркострибка тріумфально перезирнулась із Золошубом, тоді знову повернулася, щоб перевірити ясла. Орлякошуб досі борюкався з молодим борсуком. Істота зчепила зуби на вусі вояка, і перш ніж Вивіркострибка чи Золошуб змогли поворухнутися, звір відкинув рудого кота одним ударом своїх тупих кігтів та кинувся в ясла.

Вивіркострибка заціпеніла, коли з-поза ожинової завіси долинув страхітливий зойк.

Зореклане, поможи!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Листоплеса з Воронокрилом зупинилися біля скоків, що вели на угіддя Громового Клану. Запала ніч, і високо в небі зійшов молодий місяць. Вони йшли цілий день, зупинившись тільки раз, у сонцепік, щоби з’їсти кролика, якого Воронокрил спіймав на мочарах. Лапи Листоплесої вже геть заніміли, а серце билося від усе сильнішого жаху.

— Бувай, — муркнула вона, зариваючись носом у хутро Воронокрила. — Побачимось, коли все буде позаду.

— Що означає «бувай»? — здивувався Воронокрил. — Я не залишу тебе саму, коли тут нишпорять злі борсуки.

— Але ти маєш застерегти Вітряний Клан.

— Знаю. І застережу. Але спершу проведу тебе до твого табору. Це недовго.

Побачивши, як блищать його очі, Листоплеса збагнула, що суперечками лише змарнує час. Швидко перестрибуючи з одного камінця на інший, вона повела перед по схилу вниз та далі, під дерева.

Листоплеса відчула неабияке полегшення, опинившись у прихистку дерев після тривалої подорожі просто неба, але радість від повернення додому тривала недовго. Вони з Воронокрилом майже одразу вловили кислий сморід, що забивав усі інші запахи лісу.

— Борсуки, — прогарчав Воронокрил.

Листоплеса ж була надто нажахана, щоб говорити. Хоч яка виснажена вона була довгим переходом через мочарі, але знову набрала швидкість, аж поки не помчала лісом — і сіро-чорний вояк поруч не відставав. Коли вони наблизились до Громового табору, Листоплеса почула звуки зі свого сну, ті самі, яких боялася на кожному кроці мандрівки: зойки котів, змішані з низьким ревінням їхніх ворогів. Борсуки прорвалися в табір!

Коли вона добігла до краю улоговини, то почула шарудіння папоротей і завивання:

— Тільки не знову! Лишенько, допоможіть!

Озирнувшись, Листоплеса побачила Папоротехмарку та Маргаритку, які визирали з-під куща орляка. То кричала Маргаритка.

— Листоплесо! — гукнула Папоротехмарка. — Що… — тут вона затнулась і додала: — Ні, не зупиняйся. Йди допоможи Кланові.

Листоплеса з Воронокрилом побігли вниз схилом, що вів до входу. Тернова загорожа, покликана захищати табір, була цілком знищена, витоптана страхітливими лапами. А далі, за розкиданим віттям, борсуки вже заповнили всю долину, їхні порослі густим хутром плечі похитувалися з кожним стрибком, із кожним ударом. Листоплеса запримітила свого батька, у зелених очах якого палало дике світло, — він скликав Клан докупи, вимахуючи хвостом.

— За мною, женіть їх! — вигукнув Вогнезір, настрибуючи на найближчого борсука, великого самця з пошрамованою мордою.

Порохошуб з Ожинокігтем не відставали від нього. Порохошуб з розгону врізався в плече борсука, посмугувавши йому хутро пазурами. Ожинокіготь накинувся на іншу тварюку, що гарчала, стоячи, може, за один хвіст від них, перелетів ціль, коли борсук пригнув голову, але зміг зачепитися, впившись зубами у вухо звіра.

Уздовж межі галявини валялось гілля й роздерті кубла, що їм було лише дві повні. Листоплеса заледве впізнавала свій дім. Масивний борсук розривав вояцьке кубло в пошуках Дощовуса. Ще один качався по землі за якийсь хвіст від Листоплесої, зчепившись у бійці з Косариконогом та Піскоштормою, яка вп’ялася кігтями в його задню лапу.

«Я спізнилась!» — розпачливо подумала Листоплеса. Ніде серед борсуків вона не бачила Півночі. Можливо, те мстиве поріддя перехопило її дорогою до Громового Клану, і це завадило їй попередити котів. Може, її навіть убили!

Відкинувши жах, що сковував її лапи, Листоплеса продерлася крізь затоптаний терен на галявину. Адже мусить існувати хоч якийсь спосіб допомогти її побратимам, щось більше, ніж просто смерть поруч із ними. Вона вже збиралася кинутися в битву, коли це гамір сутичок заглушив один, ніби потойбічний зойк. Він лунав із ясел, єдиного клубка терну, який іще не розірвали.

— Попелюшка!

Ніби зненацька відростивши крила, Листоплеса майнула галявиною, навіть не помічаючи борсука, який кинувся на неї, і позадкувала тільки тоді, коли на звіра налетів Воронокрил, шиплячи й луплячи його кігтями. Вояк не відставав від неї на всьому шляху до ясел.

Просто біля входу в пилюці лежала руда кицька, а над нею нависав борсук.

— Вивіркострибко! — загорлала Листоплеса.

Вона вчепилася кігтями в ногу борсука. Той озирнувся, клацнув щелепами. Воронокрил кинувся, заступаючи собою Листоплесу, і кігтями впився в око борсука. Ревнувши від болю, звір позадкував і зрештою кинувся навтьоки.

Листоплеса припала до сестри. І тільки та незрима, тонка ниточка, що пов’язувала їх, підказала, що Вивіркострибка ще жива. Медикішка відчула, як на неї накотило полегшення, коли руда воячка нарешті підвела голову і збентежено закліпала.

— Листоплесо… Ти повернулась!

— Так, я тут. Ти поранена?

Вивіркострибка глибоко, судомно вдихнула.

— Лише… забилась. Листоплесо, там… — її погляд метнувся до ясел. — Там… Попелюшка, і Карохвістка… народжує. Борсук… ввірвався.

І знову Листоплесу охопив жах. Я запізнилась.

Вона кинулась у ясла повз Вивіркострибку. Тіні всередині були наповнені звуками лютого сопіння, крізь яке раз у раз прорізалось нажахане завивання. Листоплеса впізнала голос Карохвістки.

— Карохвістко, це я, Листоплеса. Де Попелюшка?

У темряві вона розрізнила тільки велику згорблену постать. Сморід борсука наповнював цілі ясла. Листоплеса кинулась уперед і наштовхнулася на твердий бік, вкритий жорсткою щетиною. Шматуючи кігтями борсука, вона лише шипіла: «Геть! Забирайся геть!» Зайда повернув голову, і вона вловила зблиск яскравих, зловорожих очей, збагнувши, що зараз проживає наяву свій жах про чорний туман.

Ударивши однією лапою навідліг, Листоплеса влучила борсукові просто в носа й побачила, як звідти бризнула кров — її гарячий запах змішувався зі смородом борсука. Здійнялись лапи, готові вдарити, але перш ніж вони опустилися на Листоплесу, поруч із нею з’явився Воронокрил і кинувся шматувати морду борсука.

Звір завив від болю. Обернувшись, він відкинув Листоплесу вбік та рушив до виходу з ясел, дорогою зламавши ще кілька галузок ожини. Водянисті промені місячного сяйва лилися крізь шпари, викриваючи нажахані обличчя Вивіркострибки та Золошуба, які зазирали всередину.

— Що коїться? Попелюшка поранена? — сипко запитала Вивіркострибка.

— Я ще не знаю, — відповіла Листоплеса. Її голос тремтів від страху. — Я про неї подбаю. А ви стійте на чатах.

Вивіркострибка кивнула і разом із Золошубом повернулась до входу. Воронокрил коротко поноськався з Листоплесою, перш ніж і собі піти за ними.

— Погукай, якщо буду потрібен, — нявкнув він.

Долівка ясел була встелена товстим шаром моху та папороті. Карохвістка лежала в дальньому кутку, підвівши голову та нажахано дивлячись перед собою. Її живіт звела сильна судома, і Листоплеса збагнула, що кошенята ось-ось народяться. Вона вже почала брести яслами, коли це наткнулась на нерухоме тіло.

Попелюшка лежала на боці, на ложі з моху, її лапи і хвіст обм’якли, очі були заплющені. Із рани на боці повільно сочилась кров.

— Попелюшко, — прошепотіла Листоплеса. — Попелюшко, це я, Листоплеса. Прокидайся.

Медикішка судомно розплющила очі та зиркнула на свою ученицю.

— Листоплесо, — ледве вимовила вона. — Я молила Зореклан, щоб ти повернулась.

— Не варто було тебе покидати, — Листоплеса припала до своєї виховниці, вдихаючи знайомий заспокійливий запах. — Мені шкода, мені так шкода. Попелюшко, будь ласка, не помирай!

Вона зішкребла з підлоги трошки моху і притиснула його до рани в боці Попелюшки.

— Усе буде добре, — нявкнула Листоплеса. — Щойно зупиниться кров, я принесу нагідок, щоб не потрапила інфекція, і макового зерня, щоб не боліло. Ти зможеш гарно виспатися, і коли прокинешся — тобі вже буде значно краще.

— Облиш, Листоплесо, — прошепотіла Попелюшка. — Не треба. — Листоплеса побачила, що її очі в тінях світяться дуже тьмяно. — Я йду до Зореклану.

— Не кажи такого! — запротестувала Листоплеса, збираючи ще моху і намагаючись затулити ним рану, з якої досі цебеніла кров.

Медикішка спробувала підвести голову, але й це було для неї надто важко, тож вона знову дозволила їй опуститись на ложе.

— Усе добре, — промурмотіла Попелюшка. — Зореклан казав, що скоро мене забере. Таку долю вони мені приготували.

— Ти знала? — Листоплеса відчула, ніби темне провалля розверзлося в неї під лапами і вона безпорадно завалюється просто в нього. — Ти знала, що помреш, і не сказала мені?

— Це була моя доля, не твоя.

— Але ж ти знала, що я зустрічаюся з Воронокрилом! Ти знала, що, якби я пішла, Громовий Клан залишився би без медикішки! Попелюшко, ти мала змусити мене зостатися.

Її наставниця повільно кліпнула. Блакитні очі були дивовижно ясні.

— Листоплесо, я ніколи й ні до чого тебе не змушувала б. Я не хочу, щоб ти залишалась, якщо це зробить тебе нещасною. Треба хотіти бути медикішкою — всім серцем.

— Я й хочу, — прошепотіла Листоплеса. — Я хочу. Слухай своє серце, як сказала Плямолистка.

— Ти дивовижна медикішка, — мовила Попелюшка.

— Нічого подібного. Я пішла, я покинула тебе і свій Клан. Попелюшко, прошу, вибач мені!

Кінчик Попелющиного хвоста ледь смикнувся.

— Нічого пробачати. Я йду до Зореклану, знаючи, що тепер Громовий Клан у надійних лапах.

— Ні! — заплакала Листоплеса, ніби самої тільки сили бажання було б досить, аби вернути час назад і запобігти смерті виховниці. — Це все моя провина. Я мала бути тут. Я мала…

— Ти нічого не змінила б, — похитала головою Попелюшка. — Ми не можемо змінити долю. Ми можемо тільки знати, що нас чекає, і хоробро це приймати, — вона важко зітхнула. — Зореклан чекає на мене. Бувай, Листоплесо.

Її очі заплющились. Тіло ще раз смикнулось і завмерло.

— Попелюшко!

Листоплеса зарилась носом глибоко в хутро виховниці.

По хвилині вона відчула, як чиясь тепла шубка торкається її боку, і збагнула, що то біля неї сидить Воронокрил.

— Пробач, Листоплесо, — промурмотів він. — Я знаю, що вона для тебе означала.

— Вона навчила мене всього, а тепер вона мертва, — завивала Листоплеса. — Я не знаю, що робити. Я довіряла Плямолистці. Вона сказала мені слухати своє серце, але ж вона знала, що Попелюшка помре! Як вона могла так вчинити?

Воронокрил притиснувся ще ближче та заходився лагідно, заспокійливо вилизувати її лице та очі.

— Ти й послухала своє серце, — нявкнув він. — Серце сказало тобі повертатись додому. Ти не змогла би бути щасливою поза своїм Кланом.

Листоплеса повернула голову й побачила, що в його очах блищить біль.

— А як же ти? — прошепотіла вона.

— Твоє серце тут, — схилив голову Воронокрил. — Не зі мною. Насправді воно ніколи не було зі мною.

Листоплесій здавалося, що вона розривається навпіл, але Воронокрил мав рацію. Вона його кохала, проте недостатньо. На мить медикішка прилинула до нього, востаннє насолоджуючись його теплом, а тоді торкнулася носом хутра Попелюшки.

— Усе добре, — промурмотіла Листоплеса. — Я залишусь тут і подбаю про Клан, добре подбаю, обіцяю. Одного дня ми знову зустрінемось, ми разом гулятимемо поміж зірок.

На мить їй здалося, що вона відчула, як об неї труться двоє кішок, а тоді вловила поруч знайомі запахи Плямолистки і Попелюшки.

— Зореклан з тобою, Листоплесо, — промуркотіла Плямолистка.

Попелюшка додала:

— Ми завжди дбатимемо про тебе.

А тоді вони зникли. Листоплеса сиділа на долівці ясел, назовні все ще вирувала битва, а десь у дальньому кутку стогнала Карохвістка, доки її кошенята з’являлися на світ.

— Твоїй подрузі потрібна допомога, — нявкнув Воронокрил. — Я можу щось зробити?

— Просто допоможи решті відігнати борсуків, — Листоплеса сама здивувалася тому, наскільки спокійно звучав її голос. — Якщо зможеш, попроси когось відвести тебе до кубла Попелюшки і принеси мені водяної м’яти. Якщо не зможеш — обійдусь без неї. Найважливіше зараз — не підпускати сюди борсуків.

Сіро-чорний вояк кивнув і вислизнув геть. Листоплеса обійшла Попелющине тіло і рушила до Карохвістки.

— Не бійся, — запевнила вона подругу. — Я тут. Усе буде добре.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 24

Вивіркострибка аж підскочила, озираючись на звуки кроків позад неї. З ясел виходив Воронокрил.

— Що там таке? — суворо запитала вона.

Вітряний вояк втупився в неї, ніби дивився наскрізь.

— Попелюшка мертва, — хрипло нявкнув він.

У Вивіркострибки всередині все стиснулося. Цього не може бути! Зореклан не може бути настільки жорстоким! Вона хотіла побігти в ясла, побачити все сама, втішити сестру, але знала, що має залишатися на місці — вартувати Карохвістку, поки та народжує.

Улоговина перед нею порожніла — коти прогнали вже не одного борсука, але до перемоги було ще далеко. Надто багато нерухомих копиць хутра лежало повсюди, надто багато крові всотувалося в збиту лапами землю.

За кілька лисячих хвостів перед Вивіркострибкою Вогнезір та Орлякошуб билися з довгоногим борсуком, нападаючи по черзі, щоби спантеличити його. Борсук розмахував на них масивними лапами — навряд чи довго було чекати моменту, коли один із цих ударів таки влучить і буде достатньо сильний, щоб розкроїти котячу голову чи зламати кінцівку. У животі Вивіркострибки знову замлоїло, коли вона спробувала пошукати поглядом Ожинокігтя, але ніде не змогла знайти.

Біля неї присів Воронокрил, дивлячись кудись по той бік галявини. Його блакитні очі палали.

— Хто б подумав, що він так засмутиться через загибель медикішки з іншого Клану, — пробурмотів Золошуб на вухо Вивіркострибці.

Кішка нічого не відповіла. Вона знала, що темно-сірий вояк горював не лише за Попелюшкою.

Із тіней вийшов ще один борсук і розтулив щелепи, показавши два ряди гострих жовтих зубів. Із плеча в нього текла кров. У Вивіркострибки скрутило живіт, коли вона уявила, що мало статися з вояком, який наніс йому цю рану. Золошуб побіг до тварюки, перш ніж вона встигла підійти ближче до ясел, а Вивіркострибка підскочила йому на допомогу.

— Воронокриле, стережи вхід! — крикнула вона.

Та воячка не встигла ще добігти до Золошуба, як її відволік нажаханий вереск. Вона озирнулася й побачила Білолапку, яка притислася до землі біля розтоптаної загорожі, завмерши від жаху. Над білою новачкою нависала борсучиха. Вивіркострибка крутнулася й помчала на допомогу. Вона націлилася на борсучиху кігтями, але на півдорозі загальмувала і здивовано витріщилася на неї.

— Білолапко, усе гаразд, — спромоглася вимовити за мить. — Це Північ.

— Вітаю, маленька воячко, — крекнула Північ.

Одразу Вивіркострибка відчула полегшення, і тоді ж у неї спалахнула підозра. На чиєму боці прийшла битися Північ? Вивіркострибка обійшла її і стала в захисну позу перед Білолапкою.

— Що ти тут робиш? — запитала вона.

— Не треба боятися, — запевнила Північ. — Я не прийти битися. Я привести допомогу.

Вона схилила голову набік, ніби щось наслухала, а тоді відступила, пропускаючи в табір цілу ріку котів: сильних, енергійних вояків, які кинулися на борсуків із лютими вересками. Клаптевух, Золоніжка, Білохвістка, Однозір…

Їм на допомогу прийшов Вітряний Клан!

Борсук, який бився з Вогнезором та Орлякошубом, позадкував, розвернувся і втік. Вогнезір та Павотеніг кинулися за ним із лютим шипінням. Ночехмара й Однозір приєдналися до Золошуба, щоби прогнати борсука, який підійшов надто близько до ясел. Вивіркострибка помчала їм на допомогу, і тоді зрозуміла, що всі нападники вже тікають з галявини. Вона зупинилася й почала стежити, як борсуки кивають п’ятами, проламуючись назад через гілля, що лежало на вході до лощовини.

Вивіркострибка відчула величезне полегшення, помітивши Ожинокігтя, який стояв трохи віддалік, важко надимаючи груди. Вона зустрілася з ним поглядом і побачила в його очах відображення власного подиву — він вочевидь також не чекав появи Вітряного Клану, який нещодавно так гордо відкинув їхню дружбу.

Борсук Золошуба прошкутильгав повз неї, тікаючи від Ночехмари та Однозора. Вітряний провідник спинився перед Ожинокігтем, коли борсук переліз через залишки тернової загорожі та зник у лісі.

— Ви прийшли, — нявкнув Ожинокіготь.

— Звісно, ми прийшли, — в очах Однозора світилася гордість. — У лісі є чотири Клани, але ми все ще можемо допомагати одне одному.

Золошуб зупинився біля Вивіркострибки, і вона повернулася, щоб зализати його рани. Він втратив клапоть хутра на плечі та одному боці, а на його передній лапі видніла глибока рана. Та навіть вилизуючи його, руда воячка не могла позбутися думки, що за Ожинокігтя вона боялася більше.

— Покажися з цим Листоплесій, — порадила вона йому, мало не сказавши: «Попелюшці».

— Пізніше, — нявкнув Золошуб. — Там нічого серйозного. Я не міг повірити, коли побачив Однозора з його вояками, — додав він. — Я вже думав, що ми всі приєднаємося до Зореклану.

— Не сьогодні, — запевнила його Вивіркострибка. Але враз їй згадалася гірка правда про те, що сталося, і вона мало не завила. Скільки ще котів загинуло, крім Попелюшки та Сажошуба? І скільки ще помруть від ран?

Останні борсуки вже тікали з табору від погоні Вітряних котів. Виснажені Громові вояки почали потроху збиратися в центрі галявини навколо Півночі. Їхні очі були розширені від жаху, ніби вони не могли повірити, що битву завершено.

Білолапка зіп’ялася на лапи й побігла до Хмарохвоста та Ясносердої, які повільно наближалися від кубла старійшин. На білому хутрі Хмарохвоста запеклася кров, перемішана з пилюкою, він важко спирався на плече Ясносердій. Мишошубка вела Довгохвоста вниз із Високого Виступу, роззираючись примружено, ніби не була певна, що всі їхні вороги втекли. Золотоквітка вийшла за мить; Ожинокіготь, Шипокіготь і Піскошторма приєдналися до них.

З’явився Порохошуб, він шкутильгав і налякано озирав галявину.

— Папоротехмарко? — гукнув він. — Березолапе?

— Із ними все добре, — заспокоїла його Вивіркострибка. — Ми вивели їх із табору. Вони з Маргариткою та кошенятами.

Коричневий вояк помітно розслабився насилу ліг на бік, щоб зализати рану на плечі.

Вогнезір зіп’явся на лапи й підійшов до Півночі, непевно дивлячись на неї, ніби не міг зрозуміти, чому борсучиха не тікає. Коли він напружив м’язи, готуючись до нападу, йому швидко заступила дорогу Вивіркострибка.

— Вогнезоре, це — Північ, — нявкнула вона. — Борсучиха, яку ми зустріли біля Сонцеспаду. Півноче, це — Вогнезір, провідник нашого Клану.

У очах Вогнезора з’явилося полегшення.

— Та борсучиха, яка попередила, щоб ми покинули ліс? — він уклонився. — Ми раді тебе тут бачити.

— Добре тут бути, — сказала йому Північ. — І знову бачити друзів із подорожі. Та шкода, що часи не щасливі.

— Нам також, — втомлено зітхнув Вогнезір. — То ти знала про це? Ти прийшла нас попередити?

— Ні, вона прийшла попередити нас, — підійшов до Вогнезора Однозір. — І попросити про нашу допомогу.

— Напад відбуватися до того, як я чекати, — пояснила Північ. — Нема сенсу приходити лише до Громовий Клан. Найкраще знаходити більше бойових котів спочатку.

Вогнезір вдячно моргнув.

— Ми дуже раді, що ти так зробила. Дяка Зореклану, що ти дізналася про плани свого роду.

— Спершу я побачити це у зорях, — сказала йому борсучиха. — Тоді я піти до свого роду, спробувати говорити про мир, але вони не слухати, і мало мені сказати. Вони називати мене «котяча подруга», та інші образи, ще гірші.

Вивіркострибка витягнула кігті.

— Шкода, що я не вискубла ще більше їхнього хутра, просто заради тебе, Півноче.

Борсучиха знизала плечима.

— Неважливо. Хіба що я могла прийти сюди більш скоро. Річковий Клан вони ненавидіти найбільше, — додала вона. — Ті вояки вигнати їх першими.

— То нам краще послати повідомлення Леопардозірці, — нявкнув Вогнезір. — Борсуки все ще можуть на них напасти.

У Вивіркострибки опустилися плечі на думці про те, що, може, доведеться бігти довкруж озера аж до Річкового Клану.

— Нема потреби, — крекнула Північ. — Мій рід більше не мати сили битися. Вони думати двічі, перш ніж знову напасти на котів.

— Хвала Зореклану, — промурмотіла Вивіркострибка. Вона вже мріяла, як залізе в те, що залишилося від вояцького кубла, і нарешті поспить, коли це почула позаду себе голос сестри:

— Орлякошубе? Тут є Орлякошуб?

Рудий вояк лежав у кущі папороті на краю галявини. Його кров стікала на землю, він здавався практично непритомним. Листоплеса підійшла до нього, і вояк підвів голову.

— Карохвістка? — Орлякошуб ледь звівся на лапи. — Це щодо Карохвістки? З нею все добре?

Листоплеса потерлася об його хутро. Вона також була виснаженою.

— Усе чудово. У неї четверо здорових кошенят.

— Четверо? — хвіст Орлякошуба закрутився. — Це чудово! Дякую, Листоплесо.

Він покульгав через галявину до ясел.

Вивіркострибка глянула йому вслід. Завдяки Зореклану вони виграли цю битву. Громовий Клан переживав і більші нещастя, ніж це, і рано чи пізно знову стане таким само сильним. Чотири клубочки нового життя в яслах видавалися обіцянкою від Зореклану.

Проте деякі життя згасли. Громовий Клан ще довго оплакуватиме смерть Попелюшки. Проте їм було б значно гірше, якби Листоплеса не повернулася.

Вивіркострибка лизнула вушко сестри.

— Я рада, що ти вернулася.

Листоплеса озирнулася на Воронокрила, який досі сидів біля ясел, а тоді обернулася назад до сестри.

— Я теж рада.

Коли всі Вітряні коти знову зайшли до табору, Воронокрил підвівся.

— Дивіться, це Воронокрил! — вигукнула Білохвістка. — Що він тут робить?

Однозір підійшов і став перед вояком.

— Воронокриле, ти повернувся… але не до свого Клану.

Воронокрил не відводив погляду.

— Я хотів спершу безпечно допровадити Листоплесу до її табору. Зараз я готовий повертатися додому.

— Ми маємо багато про що поговорити, але зараз не час, — нявкнув Однозір.

Воронокрил кивнув і пішов за своїм провідником, коли той рушив до Вогнезора.

— Однозоре, кожен кіт у Громовому Клані вдячний вам, — нявкнув Вогнезір. — Якби не ви, до Зореклану сьогодні доєдналося б значно більше вояків.

— Ви допомагали Вітряному Клану раніше, — відповів Однозір. — Тож і ми мусили прийти вам на допомогу.

— Ми не забудемо… — почав Вогнезір.

Його перебив наляканий викрик Шипокігтя, який стояв біля входу до табору. Вивіркострибка застигла. Невже борсуки повернулися? Вона, здавалося, не могла б зараз і лапу піднести, навіть якби треба було рятувати своє життя.

Проте виснаження ніби водою змило, коли воячка побачила двох котів, які обережно пробиралися крізь потовчені тернові гілки. Перший, масивний вояк із густим сірим хутром, зупинився на краю галявини й роззирнувся довкола.

— Я не це очікував побачити, — нявкнув він. — Що сталося?

Вивіркострибка витріщилася, не вірячи своїм очам. Після нападу борсуків вона думала, що її більше нічого не зможе так приголомшити, проте на якусь мить воячка навіть забула, як дихати.

На тлі покудовчених вояків ці двоє здавалися особливо спокійними та охайними. Зацікавлено роззираючись довкола, перед ними стояли Бурешуб та Студня.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.