Erin Hunter

WARRIORS

The New Prophecy

Book Four: Starlight

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською

для опису загального устрою

котячих кланів та громадянства

була використана термінологія

Національної скаутської організації України

«Пласт».

Гантер Ерін

Серія «Коти-вояки»

Цикл «Нове пророцтво»

Книга четверта: «Стожари»

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко

Х.: АССА, 2020

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., дизайн, 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-87-9

Аннотація

Пліч-о-пліч, лапа в лапу чотири Клани подолали нелегкий шлях до нового дому, де на зголоднілих, виснажених котів чекає безліч здобичі, але ще більше — небезпек. Тепер вони мають забути все, що їх єднало, і знову стати суперниками, які відстоюють власні території. Чи витримають ці випробування справжня дружба і справжнє кохання? Чи правильне місце вказали їм зоряні предки? І головне — чи зможуть коти зрозуміти, що найнебезпечніший ворог причаївся не в хащах навколо, а серед них.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий яскраво-рудий кіт.

Воєвода

Сіросмуг — великий пухнастий сірий кіт.

Медикицька

Попелюшка — сіра пухнаста киця з пораненою лапкою.

Вояки
(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.
Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.
Піскошторма — блідо-руда киця.
Хмарохвіст — білий пухнастий кіт із впертою вдачею.
Шипокіготь — золотисто-карий смугастий кіт.
Золошуб — сірий плямистий кіт із синіми очима.
Ожинокіготь — темний брунатний кіт із бурштиновими очима.
Сажошуб — світло-сірий кіт.
Дощовус — сірий кіт із блакитними очима.
Карохвістка — плямиста кішка з бурштиновими очима.
Ясносерда — біла кішка з рудими плямами.

Новаки
(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Листолапка — світло-кара плямиста кицька з бурштиновими очима та білими лапками. Учениця медикішки.
Вивірколапка — яскраво-руда кицька із зеленими очима.
Косариколап — довголапий котик із коричневим животиком та жовтими очима.
Білолапка — струнка зеленоока киця.

Королеви
(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Папоротехмарка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою.

Старійшини
(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.
Морозошубка — красива біла кішка з блакитними очима.
Золотоквітка — біло-руда кішка.

Тіньовий Клан

Провідник

Чорнозір — великий білий кіт із чорними як смола лапами.

Воєвода

Бурошубка — темно-руда кицька.

Медикіт

Дрібнохмар — мурий дрібненький кіт.

Вояки

Вохрошубка — норовлива темна кицька із зеленими очима.
Кедросерд — темно-сірий кіт.
Дубошуб — невеликий коричневий кіт.
Горобинокіготь — рудий кіт.

Королеви

Маківка — довгонога світлокоричнева кішка.

Старійшини

Носошморг — невеликий сіро-білий кіт, колишній медикіт Клану.
Валун — худий сірий кіт.

Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Мрячконіжка — струнка, граційна кішка зі сріблястим хутром.

Медикіт

Мільгокрила — вродлива кицька із золотистим хутром.

Вояки

Шулікокриг — сильний кіт із лискучим темним хутром та синіми очима.
Бурешуб — темно-сірий кіт із бурштиновими очима.
Діжкохвоста — огрядна темнокоричнева кішка із зеленими очима.
Чорнокіготь — димчастий чорний кіт.
Важкоступ — опасистий смугастий кіт.

Королеви

Мохошубка — муруга кішка.
Світоквітка — блідо-сіра кішка.

Вітряний Клан

Провідник

Високозорий — чорно-білий кіт із дуже довгим хвостом.

Воєвода

Багнокіготь — темно-брунатний котяра.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Одновус — смугастий кіт.
Клаптевух — смугастий темний кіт.
Павотеніг — темно-сірий смугастий кіт.
Золоніжка — сіра кішка.
Воронокрил — дрібний темносірий кіт із блакитними очима.

Королеви

Білохвістка — невелика біла кішка.

Старійшини

Ранньоквітка — муруга кішка.
Вівсовус — кремово-коричневий смугастий кіт.

Коти поза Кланами

Ячмінь — чорно-білий кіт, який мешкає на фермі неподалік від лісу.
Круколап — гладкий чорний кіт, який мешкає на фермі з Ячменем.
Саша — руда самітниця.
Димок — мускулястий сіро-білий кіт, який мешкає у шпихлірі біля конярки.
Маргаритка — кішка з довгим кремово-коричневим хутром, яка живе з Димком.
Пушинка — невеличка сіро-біла кішка, яка живе з Димком та Маргариткою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Пролог

Місяць залив світлом пагорб, і лише навколо густої стіни терну запали важкі тіні. Кущі оточували лощовину з кам’яними схилами, які круто збігали до озера у формі повні. На півдорозі до верхівки з-поміж двох зарослих мохом каменюк витікало джерельце і, поблискуючи, мов рідкі зорі, стікало до озера.

Раптом гілки зашелестіли й розступилися — на вершину звору вийшли коти і попрямували вниз до води. Їхнє хутро мінилося м’яким блідуватим сяйвом, а лапи залишали мерехтливі морозяні відбитки на моху.

Першою до озера дійшла плямиста кішка. Вона захоплено роззирнулася і муркнула:

— Так. Це те місце.

— Твоя правда, Плямолистко. Ми не помилилися, коли обирали чотирьох котів, які мали вивести Клани з лісу, — долинула відповідь від блакитно-сірої воячки, котра підійшла з іншого боку лощовини. Вона зістрибнула з прискалка і стала напроти плямистої кішки. — Але у Кланів попереду ще важке завдання.

Плямолистка поволі кивнула.

— Так, Синьозірко. Їхня відвага та віра пройдуть важкі випробування. Але якщо вони дійшли вже сюди, то не здадуться.

До кішок доєдналося більше вояків: вони збиралися навколо озера, аж доки улоговина не була встелена їхніми лискучими шубками.

— Наша подорож теж була нелегкою, — нявкнув один кіт.

— Нам було боляче залишати стежки, якими ми так довго ходили, — додав інший.

— Тепер доведеться навчитися ходити новими небесами, — у голосі Плямолистки лунала впевненість. Вона сіла на камінь біля струмка й обгорнула лапи хвостом. — Ми мусимо привести наші Клани до цього нового місця Зборища, де зможемо поговорити із провідниками та медикотами. Тоді це місце справді стане домом для п’яти Кланів.

Здійнялося згідливе мурмотіння, і в очах котів зблиснула надія.

— Вони зможуть ловити рибу в озері, — нявкнув один із вояків.

— А ловити здобич — на пагорбах і біля води, — додав інший. — Усім Кланам вистачить їжі, навіть у гололист.

Блакитно-сіра воячка досі виглядала схвильованою.

— Для життя потрібна не лише здобич, — нявкнула вона.

З-між натовпу наперед вийшов темно-рудуватий кіт.

— Вони вже не кошенята, — нетерпляче зауважив він. — Вони знають, як оминати Двоногів та їхніх собак. І так само й лисиць та борсуків.

— Не всі проблеми походять від Двоногів, — форкнула Синьозірка. Вона повернула голову і глянула котові в очі. — І не від лисиць із борсуками, Дубосерде. Ти знаєш це не гірше за мене. Клани можуть самі принести собі проблеми.

Вояки стурбовано перезирнулися, але Дубосерд схилив голову.

— Звісно. І так завжди буде. Це частина того, що означає бути вояком.

— Проблеми зсередини приносять найбільшу небезпеку, — пролунав новий голос, глибокий і скрипучий.

Синьозірка рвучко розвернулася, здибивши хутро на загривку, і витріщилася на непрохану гостю, яка стояла на вершині звору. Вона була завелика й заміцна, як на кішку. Здавалося, неначе то згусток темряви увійшов у кільце з тернових кущів, — коти могли розпізнати тільки широкі мускулясті кінцівки і поблиск маленьких яскравих очей.

За кілька митей Синьозірка розслабилася.

— Вітаю, подруго, — нявкнула вона. — Зореклан приносить тобі подяку. Ти добре виконала своє завдання.

— Мало я зробила, — відповіла незнайомка. — Ці коти свою долю зустріли з відвагою.

— Клани пройшли довгий шлях і зазнали багатьох страждань, яких ми не в силі були полегшити, — погодилася Плямолистка. — Вони продовжували йти, навіть коли ми втратили їхній слід у горах, на стежках іншого Племені. Зараз їм належить знову навчитися бути чотирма Кланами, — вона спохмурніла. — Це принесе багато болю, особливо для тих, хто разом ішов до Сонцеспаду. Їм нелегко буде забути про свою дружбу.

— Вони повинні розділити між собою території якомога швидше, — прогуркотів голос Дубосерда. — Почнуться проблеми.

— Кожен вірний вояк хотітиме найкращого для свого Клану, — нявкнула Синьозірка.

— Якщо в них буде Клан, за який боротися, — відповів Дубосерд, — а не за себе.

— Від цього й походить небезпека, — промурмотів схвильований голос. Кіт із блискучим чорним хутром глядів на сріблясту поверхню води, наче бачив, як небезпека здіймається звідти гігантською рибиною. — Я бачу одного кота, спраглого незаслуженої влади…

— Незаслуженої? — стрункий кіт зі скривленою щелепою скочив на лапи з іншого краю озера, наїжачивши хутро на плечах. — Ночезоре, як ти смієш казати, що вона «незаслужена»?

Під хутром чорного кота прокотилася хвиля, і він підвів погляд.

— Гаразд, Кривозоре, поки незаслужена, — нявкнув він. — Цьому коту слід навчитися терпінню. Влада — це не здобич, яку треба впіймати, перш ніж утече.

Кіт із викривленою щелепою знову сів, хоч у його очах досі палахкотів гнів.

— То ти б хотів, щоб наші вояки стали боязкими, ніби миші? — пробурмотів він.

Ночезір примружив очі й смикнув кінчиком хвоста, але не встиг вимовити ні слова у відповідь, коли це наперед вийшла густошерста сіра кішка із плескатою мордою і палючими очима. Вона стала біля Плямолистки на порослому мохом березі озера і заглянула у воду. За кілька митей водою пустилися кола, які починалися з центру озера й розходилися до берегів.

Сіра кішка підвела голову.

— Я побачила, що станеться, — прогарчала вона. — Попереду темні часи.

Хвиля тривоги пронеслася натовпом котів, наче вітер сколихнув очерет, але ніхто не посмів спитати вголос.

— Ну? — порушила мовчанку Синьозірка. — Жовтоікло, розкажи нам, що ти маєш на увазі.

Сіра кішка завагалася.

— Я не певна, що саме побачила, — зрештою крекнула вона. — А вам не сподобається те, що я маю сказати. — Жовтоікла заплющила очі, а коли знову заговорила, її голос був глибший і тихіший, ніж до цього, так що всім довелося прислуховуватися. — Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним.

Синьозірка заціпеніла, похиливши голову, й задивилась у воду. Поверхнею розтікалася червона пляма, розповзаючись навсібіч, доки вода не забарвилася в багрянець. Здавалося, що то були відблиски вогненно-червоного світанку, та над лощовиною між хмар досі висів місяць.

Понад котами пронісся нажаханий зойк. Плямолистка підійшла вперед, тремтячи, і з відчаєм вдивилася у воду, ніби шукала там якогось спростування зловісного пророцтва Жовтоіклої.

— Ти намагаєшся побачити, що станеться з Вогнезором? — лагідно спитала її Синьозірка. — Не побивайся так, Плямолистко. З-поміж усіх котів ти найкраще знаєш, що ми нічого не можемо вдіяти.

Плямолистка підвела голову, а в її очах спалахнули рішучі вогники.

— Я готова на все, щоб допомогти Вогнезору, — прошипіла вона. — Я захищатиму його всією силою Зореклану.

— Але навіть цього може бути не досить, — застерегла її Синьозірка.

Вояки Зореклану почали відходити від озера й підніматися схилом, прослизаючи поміж тернових кущів. Зрештою їхні мерехтливі шубки зникли, і тільки місяць на воді освічував лощовину.

Істота в тінях затрималася на мить, мовчки спостерігаючи, доки не щезнув останній кіт. Тоді обтрусилася, і місячний промінь ліг на її кремезні плечі.

— Півноче, це не твоє місце, — прогарчала вона до себе. — Більше нема робити, — замовкла, а тоді додала: — Можливо, ще раз я з Кланами зустрінусь. Захмарений прийдешній час.

І, коли борсучиха повернулася, щоби пройти крізь терновий кущ, місяць освітив широку білу смугу на її голові. Північ пішла, і в лощовині стало порожньо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Ожинокіготь стояв на верхівці схилу й дивився на пазури сріблястого вогню, що відбивався в озері в долині. Клани знайшли новий дім, як і обіцяла Північ. Зореклан чекав на них, і вони нарешті були в безпеці від потвор Двоногів.

Навколо мурмотіли між собою вояки з усіх чотирьох Кланів, непевно вглядаючись у темний незнайомий простір біля підніжжя схилу.

— У цьому світлі неможливо що-небудь роздивитися, — Ясносерда, рудо-біла Громова воячка, повернулася так, щоби здоровим оком оглянути весь краєвид.

Її партнер Хмарохвіст смикнув хвостом.

— Не думаю, що буде ще гірше. Згадай, через що нам довелося пройти, щоб сюди дістатися. Ми можемо відбитися від будь-кого, хто ходить на чотирьох.

— А від Двоногів? — запитала Бурошубка, воєвода Тіньового Клану.

— Ця подорож нас виснажила й ослабила, — додав Чорнокіготь з Річкового Клану. — Лисиці та борсуки можуть нас легко вистежити, якщо ми будемо необачні.

Ожинокіготь здригнувся від страху, але тоді розправив плечі. Зореклан не привів би їх сюди, якби не вірив, що Клани можуть вижити на нових землях.

— Чого ми чекаємо? — пролунав новий голос. — Ми тут усю ніч простовбичимо?

Ледь чутно муркнувши від сміху, Ожинокіготь повернувся до своєї товаришки Вивірколапки, яка стояла прямо за ним. Руда новачка рвала лапами пружну траву, а її зелені очі блищали від нетерплячки.

— Ожинокігтю, глянь! — муркнула вона. — Ми це зробили! Ми знайшли наш новий дім!

Вона підібгала під себе задні лапи, готова кинутись униз схилом, та не встигла ворухнутися, як крізь натовп котів протиснувся Вогнезір і став перед нею.

— Почекай, — Громовий провідник кінчиком хвоста лагідно торкнувся її плеча. Підемо разом, обережно, щоб не втрапити в халепу. Може, це місце й заповідав нам Зореклан, але ж вони не казали залишити наші мізки в лісі.

Новачка поважно кивнула і відступила, але коли кинула погляд на Ожинокігтя, той побачив, що її очі досі блищать від захвату. Для Вивірколапки кінець їхньої подорожі ніяк не міг бути страшним.

Вогнезір підійшов до Чорнозора та Леопардозірки, провідників Тіньового та Річкового Кланів.

— Пропоную послати наперед патруль, — нявкнув він. — Лише кілька котів, щоб дізналися, як там унизу.

— Хороша ідея, але ми ж не можемо просто стояти і чекати, коли вони повернуться, — відповіла Леопардозірка. — Ми тут зовсім незахищені.

Чорнозір згідливо крекнув.

— Якби зараз надійшов лис, він би міг без проблем вкрасти слабших котів.

— Але нам потрібно відпочити, — долучився до дискусії Багнокіготь із Вітряного Клану. Його провідник, Високозорий, лежав на землі трохи віддалік, а над ним схилився медикіт Короморд. — Високозорий не може далі йти.

— Тоді відішлімо патруль негайно, — запропонував Вогнезір, — а решта буде повільно просуватися вперед, аж доки ми не знайдемо якесь більш безпечне місце. Так, Багнокігтю, — додав він, коли Вітряний воєвода розтулив рота для заперечення, — ми всі втомлені, але нам буде легше заснути не на відкритому схилі, як тут.

Чорнозір підкликав Бурошубку, а Леопардозірка махнула хвостом своїй воєводі Мрячконіжці.

— Підіть до озера, але не далі, та одразу повертайтесь, — наказала Леопардозірка. — Дізнайтеся все, але якомога швидше, і не ходіть по відкритому.

Воєводи смикнули вухами, а тоді розвернулися і помчали вниз, пригинаючись близько до землі; за кілька митей вони вже зникли у сутіні.

Вогнезір провів їх поглядом, а тоді гукнув до всіх вояків навколо. Багнокіготь відійшов назад до Високозорого і допоміг йому підвестися. Коти зібралися за провідниками Громового, Річкового та Тіньового Кланів і почали спускатися до озера.

— Що сталося? — запитала Вивірколапка, побачивши, що Ожинокіготь не ворухнувся. — Чому ти закляк, наче наляканий заєць?

— Я хочу… — Ожинокіготь помітив свою сестру Вохрошубку, яка проходила трохи віддалік, і підкликав її кивком. — Я хочу, щоб ми зійшли вниз усі разом, — сказав він, коли до них підійшла плямиста кішка. — Усі, хто ходив у першу подорож.

Із шести котів, які багато місяців тому залишили ліс у пошуках нового дому, повернулися четверо. Окрім безпечного місця для своїх Кланів, вони здобули в цій подорожі ще дещо: міцну дружбу, твердішу за камінь і глибшу за безмежні води, що омивали скелі того місця, де жила борсучиха Північ.

Зараз Ожинокіготь хотів іще раз здійснити невелику мандрівку із друзями, перш ніж їх розділять обов’язки перед своїми Кланами.

Вохрошубка згідливо муркнула. Зустрівшись із сестрою поглядом, Ожинокіготь збагнув: вона теж розуміла, що їм невдовзі знову доведеться стати ворогами і що наступного разу вони можуть зустрітися в битві. Біль розлуки стискав йому серце, і він притулився до Вохрошубки, відчуваючи на вусах її тепле дихання.

— Де Воронокрил? — запитала вона.

Ожинокіготь підвів погляд і помітив юного Вітряного вояка, який за кілька хвостів від них стривожено крокував біля Високозорого. Вітряний провідник був настільки виснаженим, що ледве переставляв лапи. Довгий хвіст волочився по землі, і старий кіт важко спирався на мурого вояка Одновуса. Вітряний медикіт Короморд із занепокоєним виразом обличчя йшов неподалік.

— Агов, Воронокриле! — гукнула Вивірколапка.

Вітряний кіт підбіг до неї.

— Чого вам?

Ожинокіготь проігнорував його недружелюбну інтонацію. У Воронокрила був досить гострий язик, який часто різав вуха, але якщо загрожувала справжня небезпека, він був готовий битися за своїх друзів до останнього подиху.

— Ходи до озера разом з нами, — попросив Ожинокіготь. — Я б хотів, щоб ми закінчили цю подорож так, як почали, — разом.

Воронокрил похилив голову.

— Без сенсу, — пробурмотів він. — Ми більше ніколи не будемо разом. Бурешуб тепер живе в горах, а Перохвоста померла.

Ожинокіготь лагідно провів хвостом по плечу вояка. Він поділяв його жаль за вродливою Річковою кішкою, яка пожертвувала життям, щоби врятувати Воронокрила та котів Племені від жахного левокота, званого Гострозубом. А тоді брат Перохвостої Бурешуб залишився із Племенем Стрімкої Води, бо був закоханий у їхню звіроловицю Студню. Ожинокіготь гірко за ним сумував, але знав, що його сум не зможе зрівнятися з тою агонією, яку пережив Воронокрил через смерть подруги.

— Перохвоста зараз із нами, — мовила Вивірколапка, підійшовши до них. Її очі світилися силою віри. — І якщо ти, Воронокриле, цього не розумієш, то ти більш мишомізкий, ніж я думала. А Бурешуба ми ще побачимо, я впевнена. Звідси ближче до гір, ніж із лісу.

Воронокрил протяжно зітхнув.

— Гаразд, — нявкнув він. — Ходімо.

Більшість котів уже пройшли повз них, обережно переходячи через незнайому територію і тримаючись при купі, як і під час цієї небезпечної мандрівки сюди. Трохи попереду Ожинокіготь побачив Мільгокрилу, медикішку Річкового Клану, яка йшла біля групи новаків з усіх чотирьох Кланів. Маківка, Тіньова королева, з труднощами вела своїх кошенят униз; Хмарохвіст із Ясносердою з Громового Клану підбігли, щоб допомогти, і взяли по кошеняті в зуби. Трохи нижче схилом Кедросерд, сірий Тіньовий кіт, крався уздовж тернових заростей, зиркаючи на всі боки, — він пантрував лисиць і борсуків, які могли шукати легкої здобичі.

Якби Ожинокіготь не знав цих котів усе своє життя, він ніколи не зміг би відрізнити один Клан від іншого; вони йшли пліч-о-пліч, допомагаючи одне одному. Громовий вояк похмуро подумав, чи довго ще їм так жити, перш ніж вони знову розділяться, і наскільки болісним стане цей поділ.

Раптом почувся нетерплячий вигук Вивірколапки: «Ожинокігтю, ходімо, або ми тебе тут лишимо — будеш сам ночувати!» — і вояк побіг униз, часто спиняючись, щоби вдихнути нічне повітря. Запах котів був найсильніший, але за ним відчувалися запахи мишей, полівок і кролів. Він уже й не пам’ятав, коли востаннє їв. Провідники ж дозволять їм скоро піти на лови?

Він уже почав подумки смакувати свіжину, як зненацька його повернуло до тями шипіння Вохрошубки, яка йшла на кілька хвостів попереду.

— Поглянь на це, — форкнула Тіньова воячка і показала на щось хвостом.

Ожинокіготь запряв вухами, побачивши тонку сітчасту огорожу Двоногів, що сяяла, ніби велетенська павутина у блідому призахідному світлі. Двоє чи троє інших котів також спинилися і сторожко на неї глянули.

— Я так і знала, що ми рано чи пізно побачимо Двоногів! — нявкнула Вивірколапка і бридливо смикнула хвостом.

Ожинокіготь знову покуштував повітря. Він почув запах Двоногів, але той був слабкий і застояний. Був ще один запах, менш знайомий, і йому знадобився деякий час, щоб його пригадати.

— Коні, — підтвердив його здогадку Воронокрил. — Он там стоїть один.

Він показав кудись хвостом, і, простеживши поглядом, Ожинокіготь побачив велику темну постать, яка стояла під деревами трохи віддалік за огорожею. Йому здалося, що там був ще один кінь, хоч у тінях було важко роздивитися.

— Що таке коні? — схвильовано нявкнула Білолапка, заглядаючи крізь сітку.

— Через них нема чого переживати, — заспокоїв її Клаптевух із Вітряного Клану, торкнувшись плеча новачки кінчиком хвоста. — Вони іноді пробігали через нашу територію, несучи на спинах Двоногів.

Білолапка закліпала, наче не могла в це повірити.

— Ми також бачили коней, коли ходили до Сонцеспаду, — додав Ожинокіготь. — Вони нас зовсім не помітили, коли ми переходили їхнє поле. Стерегтися треба не коней, а Двоногів, які за ними доглядають.

— Я не бачу жодного гнізда Двоногів, — зауважила Вохрошубка. — Може, ці коні самі про себе дбають.

— Будемо сподіватися, — нявкнув Ожинокіготь. — Самі коні нас займати не повинні.

— Але треба триматися подалі від їхніх великих лап, — додала Вивірколапка.

Коти рушили вздовж огорожі Двоногів, аж доки не дійшли до гаю, де зібралася решта котів. Роззирнувшись навколо, Ожинокіготь помітив Попелюшку, Громову медикішку, та її новачку Листолапку — сестру Вивірколапки.

— Що сталося? — запитала Вивірколапка. — Чому ми зупинилися?

— Патруль щойно повернувся, — пояснила Попелюшка.

Простеживши за її поглядом, Ожинокіготь побачив провідників чотирьох Кланів та Вітряного воєводу Багнокігтя, які стояли тісним гуртом біля пенька. Мрячконіжка та Бурешубка, яких і вислали в патруль, дивилися на них. Інші коти посідали на низьку пружну траву навколо пня, раді трохи перепочити.

Ведучи за собою інших, Ожинокіготь пробрався крізь натовп достатньо близько, аби чути, що говорили провідники Кланів.

Мрячконіжка саме доповідала:

— Земля біля озера дуже вогка. До ранку немає сенсу йти далі. Ми можемо загубити когось у болоті.

— Тіньовий Клан звик до мочарів, — нагадав їй Чорнозір, перш ніж встиг відповісти будь-хто інший із провідників. — Але ми залишимося з вами, якщо ви хочете, — він так це сказав, ніби Тіньовий Клан робив іншим величезну послугу тим, що не йшов далі розвідувати територію.

Ожинокіготь примружив очі. Щось надто швидко Клани почали сперечатися між собою за нові землі. Він уже звик, що його оточували всі чотири Клани, ігноруючи розбіжності, які розділяли їх, доки сягала пам’ять. А ще він боявся, що одні коти були більш ослаблені та втомлені за інших, і тому будь-який конфлікт міг принести невиправдані й непотрібні втрати.

Він сподівався, що провідники вирішать заночувати на місці. Високі пагорби захищали їх від вітру, а дерева забезпечували прихисток. Із тіней долинав сильний запах здобичі, і в Ожинокігтя вже лапи свербіли піти на полювання.

— Я гадаю, нам варто залишитись тут, — нявкнув Вогнезір, і Ожинокіготь полегшено зітхнув. — Нам усім потрібно відпочити, а біля озера, схоже, не дуже комфортно.

Леопардозірка погодилася. Та не встиг Вогнезір договорити, як Високозорий звалився на бік і, тяжко дихаючи, ліг, ніби не міг більше ступити ні кроку. Багнокіготь підійшов до нього, нашвидку обнюхав і щось шепнув на вухо.

— Високозорий здається таким виснаженим, — промурмотів Ожинокіготь до Воронокрила. — Це ж його останнє життя?

Воронокрил кивнув із серйозним виразом.

— Тепер йому буде краще, — нявкнув він, хоч Ожинокіготь підозрював, що юний вояк переконував себе не менше, ніж його.

Чорнозір застрибнув на пень. Великий білий кіт стояв із високо задертим хвостом, упершись своїми могутніми чорними лапами у тверду деревину. Він видав клич ватажка, і всі обличчя повернулися до нього.

— Коти всіх Кланів! — гукнув він, коли підійшли останні відсталі. — Ми дійшли до місця, яке нам обіцяв Зореклан, але ми всі втомлені та голодні. Зупинимося тут, щоб відпочити.

— А хто казав йому говорити від усіх провідників? — буркнула Вивірколапка. Її зелені очі обурено блиснули, але Ожинокіготь, помітивши неподалік кількох Тіньових вояків, стишив її легким доторком хвоста.

— А що зі свіжиною? — вигукнув якийсь кіт позаду.

— Почекаємо до світанку, — відповів Чорнозір. — Тоді здобич попрокидається, і нам вистачить на всіх.

— А тим часом треба виставити вартових, — додав Вогнезір, заскочивши на пень до Чорнозора, так що Тіньовому провіднику довелося відступити на крок. — Воєводи, виберіть двох чи трьох вояків, які зможуть постояти на варті. Нам зараз не потрібні напади бродячих лисиць.

Багнокіготь, який уже заміняв провідника Вітряного Клану, оскільки Високозорий заслаб, згідливо нявкнув. Услід за ним погодилась Річкова провідниця Леопардозірка. Коротке віче закінчилося, і коти почали шукати собі місця для ночівлі. Короморд допоміг Високозорому підвестися і дійти до кущика високої трави, де втомлений Вітряний провідник знову ліг, тремтячи всім тілом — від носа до кінчика хвоста. Одновус сів біля нього і почав лагідно вилизувати його хутро.

— Треба буде допомагати, — нявкнув Воронокрил і побіг до решти Вітряних котів.

Вохрошубка поноськалася зі своїм братом.

— Я краще піду до Бурошубки, — нявкнула вона. — Побачимось пізніше, Ожинокігтю.

Вона розвернулась і подалася до свого Клану, який зібрався навколо Тіньової воєводи.

Ожинокіготь задумався, чи варто йому зголошуватися на нічну варту. Хоч він став вояком всього чотири сезони тому, Громовий Клан зараз потребував кожного кота — особливо через те, що вони втратили свого воєводу перед тим, як залишили ліс. Ожинокіготь здригнувся, пригадавши, як Сіросмуга спіймали Двоноги і відвезли кудись у своїй потворі. Він глянув на Вогнезора, який роздавав накази Карохвістці та Орлякошубові. Вояк здогадався, що поки що не знадобиться провідникові, тож роззирнувся навколо, шукаючи, кому ще може бути потрібна його поміч.

У тінях під деревами він помітив Порохошуба разом з його партнеркою Папоротехмаркою та їхнім сином Березком — єдиним, хто з їхнього останнього виводку пережив голод у лісі. Папоротехмарка сиділа біля Довгохвоста, який лежав у траві, і схвильовано торсала його носом. Довгохвіст був лише на кілька сезонів старший за Порохошуба, але мусив приєднатися до старійшин, коли втратив зір; ця мандрівка була для нього особливо складною. Поруч із ним, з іншого боку, вмостилася Злотоквітка, мати Ожинокігтя й найстарша королева у Громовому Клані. Ожинокіготь раптом із болем усвідомив, наскільки виснаженою вона була, якщо могла тільки лежати й тулитися своїм теплим хутром до Довгохвоста.

Порохошуб торкнувся плеча смуганя.

— Ходімо, Довгохвосте, — нявкнув він. — Тепер уже недалеко.

Вивірколапка підбігла допомогти, а Ожинокіготь помітив захищене місце, де за кілька хвостів від куртини западала земля; там росла густа трава і кілька присадистих кущів.

— Може, влаштувати кубло он там? — запропонував він, показавши хвостом на те місце.

— Добра думка, — нявкнув Порохошуб і знову торкнувся носом старійшини. — Довгохвосте, все гаразд; зможеш спати, скільки захочеш, тільки треба перейти у більш безпечне місце.

Довгохвіст важко зіп’явся на лапи; Вивірколапка крокувала біля нього, обгорнувши хвостом його шию, щоб легше було вказувати шлях. Злотоквітка обперлась на плече Ожинокігтя, а Папоротехмарка повела за собою Березка.

— Сподіваюся, це і є те місце, яке ми шукаємо, — сказав Порохошуб, оглядаючи потомлених котів. — Бо далі йти вже ніхто не має сили.

Ожинокіготь не відповів. Він розумів, що Порохошуб має рацію, але не міг сказати напевне, чи це і є те місце, яке їм заповідав Зореклан. Ожинокіготь спостерігав, як інші коти прослизають між гілками і вмощуються на купках сухого листя під кущами. Краєм ока помітивши Листолапку, яка пройшла повз них із повним ротом моху для підстилки, він пригадав беззастережну віру новачки в те, що їхні предки-вояки пішли в цю подорож разом із ними. Якби ж він міг почуватися так само впевнено… Весь цей час Ожинокіготь вірив, що всі проблеми минуть, як тільки коти знайдуть собі нові землі. Та зараз, збентежений незвичною обстановою, він побачив, що все лише починається.

Його думки увірвав голос Вивірколапки:

— Порохошубе, хочеш, щоб ми для вас щось вполювали?

Виховник легенько торкнувся її вуха хвостом.

— Ні, ми всі пополюємо пізніше. Поглянь на себе — ти ж спиш на ходу. Підіть з Ожинокігтем відпочиньте.

— Гаразд, — широко позіхнула Вивірколапка.

— Як щодо того куща ялівцю? — Ожинокіготь повів її до місцинки за кілька хвостів вище і заліз під найнижчі гілки.

Вивірколапка пролізла за ним і згорнулася в міцний клубочок, накривши носа хвостом.

— Добраніч, — нерозбірливо промурмотіла вона.

Ожинокіготь ще пововтузився під кущем, доки не зробив собі зручне кубельце. Згорнувшись біля Вивірколапки, вдихнув її теплий, знайомий запах. Він був радий, що Клан ще не мав нормального табору, де вояки і новаки повинні спати окремо. Йому подобалося спати поруч із Вивірколапкою, і, вже засинаючи, Ожинокіготь усвідомив, що сумуватиме за цим. А потім сон огорнув його м’якою чорною хвилею.

* * *

Сни Ожинокігтя були темні й плутані. Він шукав чогось посеред густого лісу, але не міг згадати, чого саме, і кожна стежка різко обривалася в заростях шипшини чи непрохідних стінах терну. Відчайдушно намагався пробитися, але гілки боляче кололи його в боки.

— Ожинокігтю, прокидайся! Спиш не знати скільки! Ти що, вирішив, що ти їжак?

Ожинокіготь розплющив очі й побачив Вивірколапку, яка торсала його передньою лапою. Водянисте жовтаве світло просочувалося крізь гілля лелича[1].

— Уже ранок, — не вгавала Вивірколапка. — Ходімо на полювання. Ну, якщо нарешті вийдеш зі сплячки.

Ожинокіготь закліпав, зіп’явшись на лапи, а тоді обтрусився від сухого листя й вийшов за Вивірколапкою надвір.

Сум’яття його сну розчинилося, коли він пригадав, куди прийшли Клани. Але, вперше оглянувши пейзаж при світлі дня, знову відчув тривогу. Чи зможуть вони колись назвати домом це незнайоме місце?

Холодний вітер брижив поверхню озера і шелестів рогозою біля берега. Блискуча сіра вода простягалася перед Ожинокігтем, доки сягало око; світіння над пагорбами, що здіймалися з одного боку, віщувало близькість світанку. Позаду, там, звідки вони прийшли, земля полого спускалася до голого пустиря. Огорожа Двоногів простягалася вздовж нього, і в усе яскравішому світлі Ожинокіготь розрізняв кілька Двоножачих гнізд удалині. Він ледь чутно мугикнув: у таких малих гніздах не могло поміщатися багато Двоногів, та й вони були достатньо далеко, щоб не займати Клани.

З одного боку озера, під пагорбами, розляглася пляма, схожа на сіро-зелений туман; Ожинокіготь зрозумів, що то було сонмище безлистих гілок, яке простягалося уздовж берега ген до ґруня. Він аж повеселів на думці, що скоро знову опиниться між деревами, хоч і незнайомими.

На протилежному боці темніла сіра пляма, й Ожинокіготь здогадався, що то був сосновий бір — вічнозелений у глибинах гололисту. Сосни вкривали пагорб і лагідно колихалися від вітру, ніби хутро.

Зрештою світло на горизонті стало надто яскраве, щоб дивитися на схід. Останні зорі згасали, а небо мінилося чисто-блакитним.

— Час йти на полювання, — нявкнув Ожинокіготь до Вивірколапки, яка стояла біля нього.

Він роззирнувся, шукаючи Вогнезора або когось зі старших вояків, щоб запитати, чи вже висилали патрулі. Його провідник щойно вийшов із поближніх заростей ялівцю разом із Леопардозіркою, Чорнозором та Багнокігтем. «Мабуть, у провідників було зборище», — подумав Ожинокіготь і трохи занепокоївся, побачивши Багнокіготя замість Високозорого.

— Невже Високозорий приєднався цієї ночі до Зореклану? — пробурмотів він, і в животі у нього все стислося від такої думки.

Вивірколапка похитала головою.

— Не думаю, — нявкнула вона. — Інакше вони би винесли тіло, щоб його Клан міг віддати шану.

Ожинокіготь сподівався, що новачка мала рацію. Та не встиг більше нічого сказати, бо Вогнезір застрибнув на пеньок, з якого провідники зверталися до Кланів учора. Чорнозір заскочив біля нього, а Багнокіготь піднявся з іншого боку. На пласкому пеньку заледве вистачало місця для трьох котів, тож Леопардозірка навіть не намагалася до них приєднатися, а сіла на корені внизу.

— Нам потрібне нове місце для Зборищ, — зауважила Вивірколапка.

Її перебив вигук Вогнезора, який скликав усі Клани. Високі трави і папороті почали розділятися, гілки кущів — ворушитися; коти виходили зі своїх нічліжок. Вони всі були схудлі та змарнілі — легка здобич для будь-яких ворожих істот, що могли ховатися на цих землях. Коти нервово роззиралися, ніби відчували, як зусібіч їхнє хутро пропалюють голодні очиська.

Ожинокіготь підбіг униз до пенька, а за ним подалася Вивірколапка. На півдорозі він помітив чорно-біле хутро Високозорого — Вітряний провідник лежав, згорнувшись, у траві, де він заночував учора. Медикіт Вітряного Клану Короморд сидів біля нього, стурбовано обнюхуючи його хутро. Жоден з них не зробив навіть спроби долучитися до зібрання навколо пенька; було очевидно, що Високозорий ще недостатньо набрався сил.

— Коти всіх Кланів, — оголосив Вогнезір, тим часом як Ожинокіготь доєднався до своїх товаришів. — Сьогодні нам належить прийняти деякі рішення і виконати завдання…

— Мисливські загони вирушать на полювання негайно, — перебив Багнокіготь, відштовхнувши Вогнезора плечем. — Вітряний Клан візьме пагорби, а Річковий може рибалити в озері. Громовий Клан…

Його товариш Одновус скочив на лапи і розлючено зашипів.

— Багнокігтю, ти що собі думаєш, отак накази роздавати? — прогарчав він. — Щось я не пам’ятаю, щоб Високозорий складав свої повноваження як провідник Вітряного Клану.

— Поки що.

Ожинокіготь здивовано моргнув, почувши крижаний голос воєводи. Він сподівався, що Високозорий цього не почув, і, вигнувши шию, з полегшенням побачив старого кота, який досі спав у своєму трав’янистому кублі поруч із Коромордом.

— Хтось мусить взяти відповідальність, — продовжив Багнокіготь. — Чи ти хочеш, щоб інші Клани розділили між собою всю територію, а Вітряний Клан лишився ні з чим?

— А ніби хтось збирався! — обурено нявкнула Вивірколапка.

Одновус невідривно дивився на Багнокігтя, його хутро стояло дибки, а очі люто палали.

— Прояви якусь повагу! — гаркнув він. — Високозорий був провідником цього Клану ще тоді, коли ти малим кошеням нявчав у яслах.

— Та я вже не кошеня, — відрубав Багнокіготь. — Я воєвода. А Високозорий небагато зробив як провідник, відколи ми залишили ліс.

— Досить, — наказав Вогнезір Вітряному воєводі. — Одновусе, я знаю, що ти хвилюєшся за Високозорого. Багнокіготь лише виконує свої обов’язки.

— Для цього необов’язково поводитися так, ніби він уже провідник, — просичав Одновус і сів, гостро зиркаючи з боку на бік, ніби закликаючи іще когось щось додати.

— Одновус слушно сказав, — звернувся Вогнезір до Багнокігтя. — Воєводі складно виконувати обов’язки свого провідника, але для Клану це не менш складно.

Хоч Вогнезір його начебто й підтримував, Багнокіготь зухвало підніс голову. Він уже розтулив був рота, але його випередив Чорнозір.

— Якщо у Вітряного Клану є проблеми щодо провідництва, нехай вирішують їх без нас. Ми лише марнуємо час.

Багнокіготь роздратовано зашипів і демонстративно відвернувся. Ожинокіготь випустив кігті, готовий вистрибнути, якщо Вітряний воєвода почне знову виступати. Багнокіготь був одним із найбільш агресивних котів поміж усіх чотирьох Кланів, і він ніколи особливо не любив Вогнезора чи Громовий Клан. Ожинокіготь передчував, що коли Багнокіготь стане провідником Вітряного Клану, у Громових котів почнуться проблеми — особливо зараз, коли доведеться наново ділити території.

Його тривожні думки урвав голос Вогнезора.

— Я хотів би розпочати нове життя Громового Клану із вшанування нової воячки. Вивірколапко, де ти?

— Що? Я? — від збентеження Вивірколапка запищала, мов кошеня. Вона підскочила на лапи, нагостривши вуха й задерши високо хвоста.

— Так, ти, — Ожинокіготь побачив веселу іскорку в очах Вогнезора, коли той покликав свою доньку. — Громовий Клан завдячує тобі більше, ніж я можу висловити, — за твою подорож до Сонцеспаду і за допомогу в пошуках нового дому. Ми з Порохошубом погодилися, що коли хтось із новаків і заслуговує на вояцьке ім’я, то це — ти.

Ожинокіготь витягнувся і ніжно торкнувся мордочкою вуха Вивірколапки.

— Ходи, — промурмотів він. — Вогнезір має рацію. Ти заслужила стати воячкою після всього, що зробила заради Клану.

Вона кліпнула, надто збентежена, щоб говорити, а тоді повернулася й попрямувала до пенька, де чекав Вогнезір. Та перш ніж новачка дійшла, наперед вийшла її мати Піскошторма. Вивірколапка зупинилася перед нею. Очі Піскошторми випромінювали гордість, і вона кілька разів прилизала хутро доньки, щоб трохи його пригладити. Ожинокіготь дивився, як до них приєдналася Листолапка і також притулилася мордочкою до сестри.

Вивірколапчин виховник Порохошуб підійшов, щоб супроводити новачку до пенька, і зупинився разом із нею, чекаючи на продовження Вогнезорової промови.

Вогнезір зістрибнув донизу і радісно підморгнув Вивірколапці, а тоді підніс голову і звернувся до котів, які зібралися навколо.

— Оце і буде перший раз, коли ці слова пролунають з уст кота в нашому новому домі, — почав він. — Я, Вогнезір, провідник Громового Клану, прошу моїх предків-вояків звернути погляди на цю новачку. Вона старанно тренувалася, щоб засвоїти ваш шляхетний правильник, я ж засвідчую її перед вами як воячку.

У його очах палало завзяття, й Ожинокіготь зрозумів, як багато ця мить важила для Вогнезора — це був великий момент не лише для Громового, але й для всіх чотирьох Кланів, які дійшли сюди від своєї далекої домівки. Закликаючи Зореклан визнати нову воячку, вони тим самим підтверджували свої права на це незнайоме місце. Під час подорожі вони боялися, що залишили своїх предків-вояків позаду, але зараз Вогнезір звертався до них так впевнено, ніби точно знав: їхні зоряні душі мерехтять над новим домом Кланів. Ожинокіготь відчув, як його хутро настовбурчується від почуття провини, — він заздрив такій упевненості в тому, що Зореклан пройшов цей шлях разом із ними. Та все ж лісові коти дійшли до місця, яке видавалося хорошим новим домом; може, їхній провідник і мав рацію, що почувався так певно. Він потрусив головою, відсилаючи свої турботи подалі, і прислухався до вояцької церемонії.

— Вивірколапко, — казав Громовий провідник, — чи присягаєшся ти дотримуватися вояцького правильника, берегти і захищати свій Клан навіть ціною власного життя?

Відповідь Вивірколапки пролунала дзвінко:

— Присягаюся.

— Тоді волею, даною мені Зорекланом, я нарікаю тебе вояцьким ім’ям. Вивірколапко, віднині тебе знатимуть як Вивіркострибку. Зореклан шанує твою відвагу і рішучість, ми ж вітаємо тебе як повноцінну воячку Громового Клану.

Вогнезір поклав свою мордочку Вивіркострибці на голову, а вона поважно лизнула його плече. Таку чесноту, як рішучість, незвично було почути під час вояцької церемонії. У Вивіркострибці вона часом змінювалася впертістю та не раз призводила до неприємностей. Ожинокіготь гадав, чи батько з донькою зараз пригадували те, як вони сперечалися, як нестримний потяг Вивіркострибки до незалежності призвів до конфлікту з її провідником та вояцьким правильником. «Та, з іншого боку, — подумав Ожинокіготь, — під час подорожі рішучість новачки та воля до успіху надихали всіх її товаришів». Його охопила гордість, коли він пригадав її неймовірну відвагу, небажання навіть думати про поразку, про те, щоб не дійти до кінця.

Коли воячка відступила від Вогнезора, до неї підстрибнула Листолапка і привітала новим іменем:

— Вивіркострибка! Вивіркострибка!

Цей вигук підхопили всі коти навколо. Вивіркострибка роззирнулася. Її зелені очі сяяли гордістю. Усі чотири Клани, здавалося, раділи, що її наділили вояцьким ім’ям — та й, зрештою, всі чотири Клани мали нагоду не раз пересвідчитися в тому, наскільки вона його заслуговувала. Ожинокіготь почав пробиратися ближче й побачив, що Вохрошубка з Воронокрилом також прямують до неї. Ті коти, які разом здійснили мандрівку до печери Півночі, завжди матимуть особливий зв’язок із Вивіркострибкою.

— Вітаю, — нявкнула Вохрошубка, а Воронокрил кивнув і торкнувся її плеча кінчиком хвоста.

Ожинокіготь притулився до неї мордочкою.

— Молодчина, Вивіркострибко, — промурмотів він і додав грайливо: — Та май на увазі, тобі все ще доведеться звертати увагу на старших вояків.

Очі Вивіркострибки пустотливо замерехтіли.

— Тепер ти не зможеш мною попихати — я вже більше не новачка!

— Чомусь я сумніваюся, що щось зміниться, — встряв Порохошуб, підслухавши її слова. — Ти й так ніколи не робила, як тобі наказували.

Вивіркострибка муркнула і засміялася, а тоді з любов’ю торснула свого виховника за плече.

— Ну чогось же я точно мала слухатись, — нявкнула вона, тоді моргнула й додала: — Справді, Порохошубе, дякую за все.

Раптом наперед вийшов Чорнозір і махнув, закликаючи до тиші. Привітальні вигуки затихли.

— Це все дуже зворушливо, але тепер нам належить розвідати нову територію, щоб ми могли встановити свої кордони. Ми вишлемо патруль, по одному коту від кожного Клану, щоб оглянути берег озера і суміжні землі.

Ожинокіготь нагострив вуха і відчув, як біля нього, здибивши хутро, напружилася Вивіркострибка. Він упіймав погляд Вохрошубки й побачив у її очах нетерплячку.

— Ми вирішили вислати трьох котів, які ходили у першу подорож, — продовжив Вогнезір. — Ожинокігтя — від Громового Клану, Воронокрила — від Вітряного та Вохрошубку — від Тіньового.

Усім тілом Ожинокігтя пробіг дрож. Так і мало бути — обрати мусили тих котів, які здійснили першу подорож.

Чорнозір закопилив губу, коли Вогнезір називав котів, але нічого не сказав.

— Хах! — буркнула Вохрошубка. — Це перший раз, коли він дозволить мені робити щось від імені Тіньового Клану.

Ожинокіготь заспокійливо провів хвостом по її плечу. Він знав, що Чорнозір навряд чи колись забуде про Громове походження Вохрошубки, як би вона не намагалася довести свою вірність Тіньовому Клану.

— Від Річкового Клану піде Мрячконіжка, — вперше за весь час нявкнула Леопардозірка, болісно нагадавши Ожинокігтеві, що вояки Річкового Клану, які ходили у першу подорож, не залишилися зі своїм Кланом. Від думки про Перохвосту й Бурешуба його серце краялося на шматки.

— А як же я? — запротестувала Вивіркострибка. — Я також ходила у подорож. Чому мені не можна піти в патруль?

— Тому що тоді від Громового Клану буде двоє котів, — різко відрубав Чорнозір. Та Ожинокіготь знав, що Тіньовий провідник помилявся, коли думав такою відповіддю змусити Вивіркострибку замовкнути.

— Загону з чотирьох котів не досить, щоб розвідати незнайому територію, — не вгавала вона.

Чорнозір уже розкрив рота, щоб заперечити, але його випередив Вогнезір.

— Може, це й слушно, — зауважив він. — Я думаю, що варто пустити Вивіркострибку. Це може стати її першим завданням як воячки. Все ж вона не може сьогодні відбути нічне чування, оскільки в нас ще немає табору.

Чорнозір глянув на Леопардозірку — та лише смикнула хвостом, нічого не кажучи, — а тоді на Багнокігтя. Воєвода похилив голову.

— Вітряний Клан не має заперечень, — нявкнув він.

— Що ж, гаразд, — прогарчав Чорнозір. — Але не думайте, що це дасть Громовому Клану якісь додаткові права на територію.

Ожинокіготь із Воронокрилом обмінялися роздратованими поглядами. Як Чорнозір міг думати, що інші Клани намагатимуться вхопити більшу територію, коли її ще навіть не почали ділити!

— Звісно, ні, — спокійно відповів Вогнезір. — Вивіркострибко, можеш піти з патрулем.

Руда воячка вдоволено закрутила хвоста.

— Обійдіть усе озеро і розвідайте якомога більше суміжних територій, — мовив Громовий провідник. — Нам потрібно знати, що це за землі, де будуть найкращі ловища. Пам’ятайте про різні підходи до полювання у Кланах, це може пізніше допомогти з поділом територій. Було б добре, якби ви примітили, як можна розділити землі, де є гарні місця під табори. І вважайте на Двоногів та інші потенційні небезпеки.

— Це все? — пробурмотів Воронокрил.

— За моїми підрахунками, вам потрібно два дні, щоби обійти озеро, — продовжив Вогнезір. Він підвів голову і, примруживши очі, глянув на інший бік, намагаючись оцінити відстань. — Намагайтесь не гаяти час. Поки залишаємося тут, ми вразливі до небезпек, тож потрібно якомога швидше розселити всі Клани.

— Ми дуже постараємося, Вогнезоре, — пролунав новий голос. Ожинокіготь озирнувся і побачив Мрячконіжку, воєводу Річкового Клану, яка крокувала до них.

— Привіт, — нявкнув він і посунувся, щоби звільнити для неї місце. Мрячконіжка здавалася схвильованою через те, що мала приєднатися до групи котів, які здійснили першу мандрівку.

— Щасти, — вигукнула Леопардозірка.

Вогнезір додав:

— Нехай супроводить вас усіх Зореклан.

Тим часом сонце вже високо піднялося над пагорбами. Ожинокігтю кортіло вже вирушити в дорогу; він схилив голову перед Вогнезором та іншими провідниками, а тоді підніс хвоста, подаючи іншим знак іти за ним. Краєм ока він помітив, як посупилася Вохрошубка, і почув легке шипіння Воронокрила. Від сорому в нього поза спиною пробігли сироти, коли він зрозумів, що головною в їхньому загоні мала би бути Мрячконіжка, адже вона була воєводою свого Клану. Ожинокіготь зупинився і відступив назад; Мрячконіжка зміряла його довгим холодним поглядом, а тоді швидко кивнула і стала на чолі.

— Мишомізкий! — шепнула Вивіркострибка.

Вони вирушили до берега, а за ними вітер відносив голос Чорнозора, який почав споряджати мисливські загони.

— Вивіркострибко! Почекай! — Ожинокіготь озирнувся й побачив Листолапку, яка бігла за сестрою. — Будьте обережні, добре? — попрохала вона.

Вивіркострибка торкнулася носиком до юної медикішки.

— Не хвилюйся за нас, — нявкнула вона. — Ми про себе подбаємо.

— Але ви ж так само втомлені з дороги, як і всі ми, — застерегла Листолапка. — Полюйте якомога частіше і не відходьте надто далеко від озера, бо можете загубитися.

Вивіркострибка приклала до Листолапчиного рота кінчик хвоста, щоб її втихомирити.

— З нами все буде гаразд, — сказала вона. Тоді підвела голову і вказала носом на блискучий простір води під ними. — Дивись, ти ж можеш звідси ясно бачити, куди ми йдемо. Ти й моргнути не встигнеш, як ми вже вернемось, — воячка на мить замовкла, а тоді стиха додала: — У тебе був якийсь знак від Зореклану? Це тому ти так хвилюєшся?

Листолапка похитала головою.

— Ні, жодного, чесне слово. Просто тяжко знову тебе відпускати. Я почуваюся так само, як тоді, коли ви пішли вперше, — до Сонцеспаду.

Ожинокіготь підійшов до них і притулився мордою до плеча Листолапки, щоб її підбадьорити.

— І ми ж безпечно повернулися додому, хіба ні? Листолапко, повір, я за нею пригляну.

Вивіркострибка обурено форкнула.

— Не треба за мною приглядати! Це ще хто за ким буде приглядати, стариганю ти!

Листолапка весело муркнула, піддавшись на їхній гумор.

— Гаразд. Просто бережіть себе. І якщо зможете заодно пошукати якісь трави, було би дуже добре. Наші запаси ліків скоро доведеться поповнювати.

Вивіркострибка лизнула її вухо.

— Звісно. Я матиму на увазі, коли не пильнуватиму лисиць, борсуків, Двоногів, Громошляхів…

— Так ми йдемо чи ні? — гаркнув Воронокрил. — Світловий день не такий довгий, а нам до ночі треба пройти хоча б половину шляху навколо озера.

Листолапка на нього не зважала.

— Нехай супроводить вас Зореклан, — промурмотіла вона до Вивіркострибки, а тоді розвернулася і пострибала назад схилом.

Ожинокіготь покуштував повітря, наслухаючи лопотіння хвиль на березі. Сіра вода наповнилася кольором, коли сонце підбилося вище над пагорбами. Вона простяглася так далеко, що дерева на протилежному березі здавалися всього лише зеленавою плямою, яка жадібно розповзалася болотищем попереду. Щось у тихому супокою води, у тиші, яка зависла над озером, ніби туман, підказувало Ожинокігтю, що воно було значно глибше, ніж ріка у лісі, навіть під час повеней. Він побіжно глянув на Мрячконіжку. Вона також здавалася трохи наляканою, хоч, як і всі Річкові коти, була чудовою плавчинею.

Ніби відчувши на собі його погляд, Річкова воєвода обтрусилася.

— Так, — нявкнула вона, оглядаючи загін. — Подивимось, куди нас привів Зореклан.

¹ Гірська сосна (Прим. ред.).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Листолапка зупинилася посеред схилу й обернулася, проводжаючи поглядом свою сестру та решту патруля, які спускалися до озера. Із того, як мурашки пробігали по її власній шкірі, медикицька відчувала захоплення Вивіркострибки, — не лише через змогу дослідити нові землі, а й тому, що поруч знову були друзі, з якими вона мандрувала до Сонцеспаду. На кілька митей Листолапці навіть перехопило подих від ревнощів: вона також хотіла мати з кимось такий само сильний зв’язок, заснований на глибокій довірі та спільному досвіді.

Її погляд був прикутий до стрункої сіро-чорної постаті Воронокрила. З-поміж усіх них його було найважче зрозуміти. Листолапка хотіла би ближче познайомитися з Вітряним вояком. Він не був схожий на того, хто схильний довіряти котам з інших Кланів, та все ж під час їхньої довгої подорожі через гори вона бачила, як Воронокрил знову і знову наражався на небезпеку, допомагаючи котам, які не належали до Вітряного Клану. Листолапка відчула, як її спиною пробіг дрож — від носа до кінчика хвоста. Щось їй підказувало, що Зореклан проклав Воронокрилові важливу стезю, але новачка навіть не уявляла, куди ця стезя може привести і чому Зореклан вирішив поділитися з нею долею кота з іншого Клану.

Раптом щось потерлося об її плече, і вона підскочила з несподіванки. Повернувшись, Листолапка побачила Попелюшку, яка пильно дивилась на неї своїми мудрими блакитними очима.

— Хотіла б іти зараз із ними? — спитала медикішка.

Листолапка завагалася. Вона медикішка, а не воячка, її обов’язок — піклуватися про ослаблий та виснажений Клан. Але чому тоді в ній горіло таке бажання піти за невеликим загоном, що зараз крокував берегом озера? Листолапка подумки вже бігла за ними, наздоганяючи Воронокрила, який ішов останнім; вона різко вдихнула, майже відчуваючи, як його темно-сіре хутро треться об неї, коли вони обходять купини і мочари.

— Усе гаразд? — нявкнула Попелюшка, пильніше придивляючись до неї.

Листолапка кліпнула.

— Так, усе добре. Звісно, я не хочу піти з патрулем. Мені й тут вистачить роботи.

— Це правда, — нявкнула Попелюшка. — Нам належить подбати про чотири Клани виснажених котів, а наші запаси лікарських трав уже скоротилися до кількох листочків та жмені товчених ягід.

Листолапка глитнула, раптом замислившись, чи не слід їй було піти з патрулем, щоб пошукати нових ліків.

— Нам треба зустрітися з іншими медикотами, — продовжила Попелюшка. — Маємо поговорити про пошуки нових трав і про те, як нам ділитися язиками з предками-вояками, коли ми так далеко від Високих Скель. — Вона підвела погляд до неба, де місячний серпик висів поміж клаптів хмар, і її голос стих до шепоту. — Сподіваюся, ми скоро знайдемо нову Місяцескелю.

Попелюшка вказала кудись хвостом, і Листолапка побачила свою подругу Мільгокрилу, медикішку Річкового Клану, яка сиділа у схованці під ожиновими заростями поруч із Дрібнохмаром, медикотом Тіньового Клану. Навколо них вояки та новаки з усіх чотирьох Кланів ділилися на групи, готуючись вирушати на полювання.

Попелюшка дочекалася, поки рушила більшість загонів, а тоді підійшла до медикотів. Листолапка підбігла до Мільгокрилої й поноськалася з нею. Річкова кішка здавалася стурбованою.

— Почуваюся такою безпомічною! — промурмотіла вона Листолапці на вухо. — У мене закінчилися всі припаси, а коти такі втомлені та слабкі.

Листолапку зовсім не здивувало, що її подруга так нервувала. Хоч Мільгокрила тренувалася, щоби стати воячкою, і отримала своє вояцьке ім’я кілька сезонів тому, вона все ж не була медикішкою так довго, як Листолапка. Смерть Багнокігтя перед їхнім відходом з лісу означала, що вона мусила перейняти всі обов’язки медикішки, навіть не закінчивши навчання. Листолапка відчула приплив вдячності за те, що Попелюшка була жива і досить молода та сильна, аби прожити ще багато-багато повень. Вона ніяк не хотіла втрачати свою виховницю і зараз зовсім не заздрила подрузі. З іншого боку, Мільгокрила пройшла добрий вишкіл і зможе попросити поради в інших медикотів, якщо буде потрібно. У цьому новому місці їм усім доведеться багато чого навчитися.

Листолапка притьмом лизнула у вухо Мільгокрилу.

— Усе буде гаразд, — пообіцяла вона. — Ми всі тобі допоможемо.

Попелюшка роззирнулася.

— Де Короморд?

— Мабуть, досі з Високозорим, — відповів Дрібнохмар і зітхнув. — Я не певен, що хтось зараз зможе йому допомогти.

Листолапка здригнулася. Це було нечесно. Чому Зореклан хотів прикликати до себе Вітряного провідника, коли той ще навіть не встиг побачити новий дім свого Клану?

— Ось і він, — смикнула вухами Попелюшка, показуючи на Короморда, який наближався до них із похиленою головою.

— Як Високозорий? — запитав Дрібнохмар.

Короморд важко й глибоко зітхнув, а тоді впав під ожинник поруч із іншими медикотами.

— Спить, — відповів Вітряний медикіт. — Він дуже заслаб. Ця подорож була надто складною, і вже ясно, що на нього чекає Зореклан.

— Ти нічого не можеш зробити? — нявкнула Листолапка.

Короморд похитав головою.

— Ми пройшли довгий шлях із лісу, але перед Високозорим лежить ще довший. Він був шляхетним провідником, але не може жити вічно.

— Усі Клани шануватимуть його пам’ять, — промурмотіла Попелюшка. Вона на мить похилила голову, а тоді випросталася й обтрусилася. — Проте зараз у нас дуже багато роботи.

— Нам треба пошукати трав, — нявкнула Мільгокрила. — Коли всі втомлені та голодні, хвороба може поширитися дуже швидко.

— Це правда, — відповіла Попелюшка. — Невдовзі підемо пошукаємо, і будемо сподіватися, що Зореклан приведе нас туди, куди потрібно. Але перед тим… — її голос затих, і вона пошкрябала землю передньою лапою, перш ніж знову заговорити. — Уже є загін, який шукає місця під табори для кожного Клану, але, щоб ці землі справді стали нашим домом, потрібно дещо більше. Де всі Клани збиратимуться під час повні? Як бути з Місяцескелею? Звідси до Устя Матері надто далека дорога.

Ноги Листолапки заболіли від самої думки про те, щоби знову пройти весь той тяжкий шлях до Високих Скель. Це ж неможливо — щопівповні ходити туди на зустріч із Зорекланом. Але куди ходитимуть нові провідники, щоб отримати свої імена та дев’ять життів?

Запала довга мовчанка. Ніхто не знав ні самої відповіді, ні де її шукати.

— А ми впевнені, що це і є те місце? — зрештою нявкнув Дрібнохмар. — Без Місяцескелі єдиним способом спілкування із Зорекланом є сни і знаки, а я не бачив нічого, що переконало б мене, що це — те місце, куди ми повинні були прийти.

— Це мусить бути воно, — благально занявчала Листолапка. Вона не знала, як їй переконати інших медикотів повірити в це, адже ті були значно досвідченіші за неї. — Скелевидець зустрічався з предками-вояками його Племені в Печері Шпилястих Каменів, — додала новачка, пригадавши їхній візит до Племені Стрімкої Води. — Тож, може, є й інші місця, схожі до Місяцескелі.

— Я вірю, що Зореклан послав нам знамення, коли ми побачили їхні світлові відображення в озері, — нявкнула Попелюшка, і Листолапка відчула, як від полегшення вляглося хутро в неї на плечах. — Але нам все одно потрібне місце, де ми зможемо ділитися з ними язиками.

— Може, вони пошлють нам знак і вкажуть, де шукати іншу Місяцескелю, — припустив Короморд.

— Можливо, — голос Дрібнохмара звучав непевно. — Я просто сподіваюся, що це станеться якомога швидше.

— Але хіба це насправді так важливо? — запитала Мільгокрила. — Ну тобто, ніщо нам не завадить шукати потрібні трави і…

Її голос поволі затих — інші медикоти збентежено витріщалися на неї. Листолапка спохмурніла. Як Мільгокрила взагалі могла вірити, що єдиним обов’язком медикота було лікування хворих?

Погляд Мільгокрилої перелітав з одного кота на іншого, її очі були сповнені сумнівів та сорому.

— Мільгокрила мала на увазі, що ми все одно можемо лікувати свої Клани, доки чекатимемо на знак від Зореклану, — допомогла Листолапка.

Мільгокрила з полегшенням видихнула і повернулася до подруги.

— Так… так, це правда.

Попелюшка смикнула вухами.

— Гадаю, ми можемо потроху поновлювати наші припаси, — нявкнув Дрібнохмар.

Короморд зіп’явся на лапи.

— З вашого дозволу я мушу залишатися з Високозорим. Але я був би дуже вдячний за жменьку листочків мати-й-мачухи, якщо зможете знайти. У нього проблеми з диханням.

— До новолисту мати-й-мачухи точно не буде, — стурбовано нагадала Мільгокрила. — Ягоди ялівцю згодяться?

Короморд кивнув.

— Звісно. Дякую, Мільгокрило.

— Ми тобі трохи принесемо, — пообіцяла Попелюшка.

Коротко подякувавши, Короморд подався до купини, де непорушною купою чорно-білого хутра лежав Високозорий. Листолапка побачила, як медикіт перекинувся кількома словами з Одновусом, який чатував біля свого вмирущого провідника. Тоді вмостився біля Високозорого, даючи старому коту знати, що він не залишиться сам, коли ступить на свою довгу й темну дорогу.

— Молодчина, Мільгокрило! — нявкнула Листолапка. — Я і не додумалася б використати ягоди ялівцю.

Мільгокрила повернулася до Листолапки і лизнула її вухо.

— То куди підемо спершу?

Попелюшка важко піднялася, обережно ступаючи на ногу, яку колись давно пошкодила на Громошляху.

— Якщо підемо туди, — сказала вона, показавши хвостом, — то вийдемо до конярки Двоногів. Думаю, нам краще йти ближче до озера.

— Вогнезір каже, що там багно, — нагадала їй Листолапка.

— У баговинні росте багато всього корисного, — нявкнула Мільгокрила. Вона підсмикнула хвостом біля вуха Листолапки. — Якби ти була Річковою кішкою, то не боялась би замочити лапки!

— А я не відмовився би вполювати якусь жабу чи квакшу, — нявкнув Дрібнохмар. Коли інші коти перевели на нього здивовані погляди, він додав, виправдовуючись: — Вони не такі вже й погані на смак! На Тіньових землях їх завжди було повно, навіть коли зникала інша здобич.

Медикоти наближалися до озера, і жорстка трава поступово переходила в осоку та мох. Ґрунт зробився вогким та пружним, і з кожним кроком з-під Листолапчиних ніг просочувалася вода.

— Сподіваюся, тут не все таке, — буркнула вона про себе, спинившись, щоб обтрусити кожну лапу від краплин. Глянувши вперед, новачка побачила, що, хоч це болотище тягнулося аж до озера, з іншого боку росли дерева, а ще далі до води простягався ліс. «Це могло би бути хорошим місцем під табір», — подумала вона.

Листолапка перейшла на біг, щоб наздогнати інших. Вони стояли біля заростів хвощу; трохи далі було ще більше кущиків великих рослин. Новачка повеселіла.

— Це прекрасно, — нявкнула Попелюшка. — На нашій старій території він ніколи так добре не ріс. Назбираємо трохи, коли будемо вертатись. Листолапко, для чого його використовують?

Листолапці не дуже подобалися ці допити, але принаймні вона знала відповідь.

— Для запалених ран.

— Правильно, — нявкнув Дрібнохмар. — І нам він дуже знадобиться. Коти заробили багато подряпин і шрамів у дорозі.

Попелюшка кивнула.

— Треба запам’ятати, де його шукати.

Громова медикішка рушила далі, а інші пішли за нею. Листолапка була вельми вдоволена з того, що вона першою помітила кущ водяної м’яти.

— Але тут ми ніколи не знайдемо ягоди ялівцю для Короморда, — мовила Мільгокрила, перестрибнувши невеликий струмок. — Надто вогко.

— Чому б вам не пройтися трохи далі від берега? — запропонувала Попелюшка. — Он там є якісь кущі. Серед них може бути і ялівець.

— Звісно.

Мільгокрила звернула вбік від води, прямуючи до гребеня, який вони перейшли минулої ночі. Листолапка подалася за нею, радіючи сухішому та твердішому ґрунту під ногами.

Вони піднялися вище і пробрались у підлісок. Листолапка швидко впізнала гострі темні листочки й пурпурові ягідки ялівцю поміж чагарниками.

— Те, що треба, — щасливо нявкнула вона й заходилася відкушувати стебла.

Коли вони набрали стільки ягід, скільки могли нести, то повернулися до озера. Вийшовши з прихистку дерев, Листолапка помітила вдалині крихітні, ледь видимі постаті Попелюшки та Дрібнохмара, які крокували понад озером. Звідси було видно, що той окраєць лісу, який вона сприйняла за протилежний берег, насправді був островом, відділеним від берега вузькою протокою.

— Глянь! — нявкнула Листолапки до подруги. — Там на озері острів.

Очі юної медикішки засяяли.

— Це було би чудове місце для Зборища! — вигукнула вона. — Воно достатньо велике, щоби вмістити всі Клани, і нас нічого там не потривожить. Ходімо розкажемо іншим.

Вона підхопила свій оберемок стебел і побігла вниз до Попелюшки з Дрібнохмаром.

Листолапка підібрала свій жмут і пішла за нею трохи повільніше. Мільгокрила не дала їй шансу нагадати, що тільки Річкові коти вміють добре плавати і жоден інший Клан не зможе дістатися до острова. Шкода, звісно, адже Мільгокрила мала рацію: острів був би прекрасним місцем для Зборищ усіх Кланів — вільним від хижаків та Двоногів.

Коли вона наздогнала котів, Мільгокрила саме захоплено розповідала їм про острів. Усі четверо підійшли ближче до краю, щоби придивитися. Земля там була сухіша і переходила у скелястий берег із кількома терновими кущами, що закоренилися в розщелинах.

— Здається досить безпечним, — нявкнула Попелюшка, — але як нам туди діставатися? Хочеш сказати старійшинам, що їм доведеться плавати щоразу, коли вони захочуть потрапити на Зборище?

Дрібнохмар якось задерикувато форкнув, і Мільгокрила засмутилася.

— Може, тут достатньо мілко, щоб перебрести, — дипломатично припустила Листолапка, хоч їй і не дуже хотілося це перевіряти.

— Я можу поплисти туди й подивитися, — запропонувала Мільгокрила.

Попелюшка кивнула.

— Якщо хочеш.

Мільгокрилій не потрібно було більше заохочення. Вона прожогом кинулася вниз до води.

— Будь обережна! — гукнула Листолапка.

Її подруга махнула хвостом на знак згоди і зайшла в озеро. Скоро вода сягнула живота, і їй довелося поплисти, пробираючись крізь воду сильними й упевненими рухами. «Отже, перебрести до острова не вийде», — подумала Листолапка. Вона примружила очі проти сонця, що відбивалося у воді, стежачи за маленькою темною головою, яка пливла над хвилями.

Позаду неї озвався Дрібнохмар:

— Чому б нам не пополювати, доки ми чекаємо? Я такий голодний, що з’їв би й борсука!

Його слова нагадали Листолапці про власний порожній шлунок, але вона не зрушила з місця, доки не побачила, як Мільгокрила вийшла на берег острова. Річкова медикиця весело замахала Листолапці хвостом, а тоді зникла поміж кущами.

Листолапка повернулася саме в ту мить, як Дрібнохмар наскочив на водяну мишу і поглинув її за кілька швидких ковтків. Вона про себе зраділа, що це, зрештою, не виявилася жаба чи квакша — на випадок, якби він запропонував їй скуштувати. Відмовитися було б негарно, але Листолапка не була аж настільки голодною, щоби з’їсти щось настільки бридке й неапетитне.

Трохи віддалік Попелюшка кралася за чимось у високій траві, що росла біля підніжжя скель. За мить вона зробила випад і підкликала Листолапку хвостом.

— Ходи. Із Мільгокрилою все буде добре. Там багато здобичі.

Листолапка ще раз озирнулася на острів, але не побачила жодного сліду Річкової кішки, а допомогти їй вона ніяк не могла. Тихенько підійшовши до найближчого скупчення каміння, новачка почула шкряботіння якоїсь звіринки й застигла. Збоку засмикалася травинка, зрадивши ще одну водяну мишу, яка порпалася між обсипаним зерном. Листолапка почала підкрадатися, ледве відриваючи лапи від землі. Діставшись ближче, вона стрибнула і вбила здобич одним швидким укусом у шию.

Листолапка вже й не пам’ятала, коли востаннє бачила таку товсту мишу. Здобич, яка залишилася в лісі після того, як Двоноги почали його переривати, була худа й перелякана, а під час подорожі полювати доводилося нечасто.

Вона саме дожовувала останній, найсмачніший шматок, коли це Дрібнохмар гукнув:

— Мільгокрила повертається!

Листолапка проковтнула свій кусень і кинулася до озера. Мільгокрила рішуче пливла до берега і, добрівши на сушу, почала обтрушуватися від води.

— Ну? — запитала Попелюшка. — Що ти знайшла?

Мільгокрила перевела подих.

— Він ідеальний! По всьому берегу ростуть дерева і кущі, а посередині є відкрита трав’яниста галявина. Там вистачить місця для всіх Кланів.

Дрібнохмар похитав головою.

— Може, для Річкового Клану це й добре, але інші три Клани ніколи не зможуть до вас приєднатися, — він схвильовано додав: — Деякі коти, що мають більше відваги, ніж кебети, можуть потонути, якщо спробують.

— А прямо посеред галявини, — захоплено продовжувала Мільгокрила, ніби Дрібнохмар нічого й не казав, — стоїть величезний дуб. Такий великий, як дуби Чотиридерева, але в нього гілки ростуть низько, так що провідники могли би залазити на них і звідти звертатися до Кланів, — її бурштинові очі сяяли. — От би ми могли його використати!

— Ну, але ми не можемо, — сумовито сказала Попелюшка. — Хоч ти, Мільгокрило, і маєш рацію — цей острів здається ідеальним. Дякую, що перевірила.

— І там є здобич, — облизалася Мільгокрила.

Листолапка хотіла запитати подругу, чи та не помітила нічого незвичного на острові, наприклад, скелі дивної форми чи покрученого дерева — чогось, що могло би натякати на присутність Зореклану. Може, цей острів і не призначений для Зборища, але там могла би бути нова Місяцескеля.

Та коли виявилося, що інші медикоти не згодні використовувати острів для Зборищ, Мільгокрила відвернулася. Вона подалася вгору, опустивши хвоста, втомлена від запливу. Листолапка вирішила, що про Місяцескелю спитає іншим разом.

Попелюшка та Дрібнохмар також вирушили до тимчасового табору. Листолапка пішла останньою, скрушно озирнувшись на острів. Кланам потрібні були місце для Зборищ і нова Місяцескеля не менше, ніж безпечні, захищені табори зі здобиччю. Місце для Зборищ і Місяцескеля стали би домівкою для п’ятого Клану, який теж змушений був покинути ліс, — Зореклану.

Листолапка здригнулася, хоч рогоза й заступала її від холодного вітру, що віяв з-над озера. Якщо вони не знайдуть ці місця найближчим часом, то майбутнє Кланів на новій території буде сповнене сум’яття.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Мрячконіжка клусом[2] вела загін через болотище. Ожинокіготь глибоко вдихав, куштуючи повітря, переповнене запахами здобичі, і ніжився у теплих блідих променях гололистового сонця. У нього аж лапи чесалися побігти наперед, але він хоч-не-хоч мусив дотримуватися темпу, заданого Мрячконіжкою, яка берегла сили вояків перед довгим шляхом.

— Це взагалі не годиться, — пробурмотіла Вивіркострибка, посковзнувшись у ще одну багнисту ямку. Вона зупинилась і бридливо струсила воду із задньої лапи. — У нас усіх перетинки на лапах повиростають, якщо будемо тут жити.

— Для Річкового Клану це може бути й непогано, — відповіла Мрячконіжка. — Але на такому ґрунті здобичі небагато, тож користі з того теж не гук.

— Ми не мусимо займати всю територію навколо озера, — нагадала Вохрошубка. — Тут місця вдосталь, тож не страшно, якщо ніхто не захоче цих земель.

— Це якщо вгорі буде щось краще, — додав Воронокрил.

Ожинокіготь спинився, щоб оглянути землі навколо. З одного боку до невисокого хребта здіймався стрімкий схил. Огорожа Двоногів та коні були вже позаду, а за ними полого підіймалося пасовище, яке зрештою переходило в густі зарості ялівцю та інших кущів. Попереду, вздовж берега, простяглися мочарі. Удалині Ожинокіготь бачив лісовий масив, що врізався в озеро, а прямо перед собою — ще дерева.

— Здається, невдовзі вже вийдемо з цієї мокви, — нявкнув він.

— Ожинокігтю, а ми не можемо піти горбом? — запитала Вивіркострибка. — Будь ласка. Я вже втомилася від цієї вологи.

— І там нагорі має бути здобич, — замріяно нявкнула Вохрошубка. — Що скажеш, Ожинокігтю? Нам потрібно пополювати.

— Ми мусимо оглянути озеро, — відповів Ожинокіготь.

— І територію навколо нього, — нагадав йому Воронокрил.

— Думаю, можна відійти трохи далі від берега, — задумано нявкнув Ожинокіготь. — Ми небагато розвідаємо, якщо будемо весь час крутитися біля води. Можемо почати із цього хребта. По дорозі пополюємо, а…

Його перебило тихе кашляння, і Ожинокіготь відчув, як здиблюється хутро, коли зустрівся з пильним поглядом Мрячконіжки.

— П-пробач, Мрячконіжко, — затнувся він. — Тобто, якщо ти не проти.

В очах Річкової провідниці зблиснув якийсь усміх.

— Слухай, Ожинокігтю, може, краще, ти поведеш? Ці коти вочевидь звикли слухати твої накази.

— Я б так не сказав, — тепер Ожинокігтю було ще більш соромно. — Коли ми були в мандрівці, то переважно все обговорювали.

— Він хотів сказати «сперечалися», — сухо нявкнула Вохрошубка. — Принаймні дехто з нас, — вона зиркнула на Вивіркострибку та Воронокрила.

— Хто, ми? — Вивіркострибка поширила очі й закрутила хвоста. — Ніколи!

Ледь чутно хихикнувши, Ожинокіготь повів їх угору на сухіший ґрунт. Він подумки подякував Зореклану за те, що Мрячконіжка зрозуміла, що вони вже звикли самі собі давати раду в дорозі, без типової Кланової ієрархії провідників, воєвод і старших вояків. Добре було знову мандрувати зі своїми друзями, хоч відсутність Бурешуба весь час нила йому, ніби шпичка, що забилась під хутро. Громовий вояк міркував, як то буде, коли Клани розділяться і він втратить свою безтурботну дружбу з Воронокрилом та Вохрошубкою. Невже та порожнеча в ньому буде рости вічно?

Трохи вище схилом у кущах почулася здобич, і п’ятьом котам не знадобилося багато часу, аби успішно пополювати і вмоститися для смачної трапези.

— М-м-м… — муркнула Вивіркострибка, перекотившись на бік і знаменито витягнувши лапи. — Це була найсмачніша миша за всі ці повні. Тепер би добренько поспати.

— Ой ні, ніяке поспати! — заторсав її Ожинокіготь. — У нас попереду ще довга дорога, засвітла треба дійти якомога далі.

— Добре, добре, не бушуй, — підвелася Вивіркострибка, задерикувато глянувши своїми зеленими очима. — Диви який діловитий. Не забувай, що я тепер воячка! — вона прошмигнула повз нього, хльоснувши хвостом.

— Та з тобою забудеш, — відрубав Ожинокіготь, хоч і не міг стримати сміх у голосі. Скільки вже часу минуло, відколи вони востаннє мали сили чи можливість погратися?

Громовий вояк зібрав інших котів — Мрячконіжка мовчки стежила, як він віддає накази, а вираз у її блакитних очах неможливо було розгадати, — і вони знову рушили в дорогу, обравши крутий спуск до озера. Озирнувшись у бік тимчасового табору, Ожинокіготь побачив, що той відріг землі, який він помітив раніше, насправді був островом; на березі стояли три невеличкі розмиті постаті й дивилися на нього.

— Онде Листолапка! — нявкнула Вивіркострибка.

Ожинокіготь не питав, як їй вдалося так здалеку впізнати сестру; він знав, що між ними був якийсь особливий зв’язок, так що кожна з них добре знала, де перебуває інша і як вона почувається. У ньому заворушилися якісь заздрощі, але вояк швидко їх придушив.

Коти вирушили вниз із хребта до місця на березі трохи далі від острова. На Ожинокігтеве полегшення, болото і невеликі, зарослі рогозою мочарі зміліли; далі земля вже була вкрита високою травою, яка пружно й приємно гнулася під лапами.

— Це вже інша справа! — промурмотів Воронокрил. Вітряні коти були найменше з усіх пристосовані до вогкої землі, адже походили з просушеного піщаного ґрунту вересовища, яке лежало над лісом, де жили інші Клани.

Сонцепік уже встиг минути, а п’ятеро котів усе йшли вздовж берега. Стежка з гладкої круглої ріні спускалась до води, нагадуючи Ожинокігтеві береги річки у лісі. Трохи віддалік він помітив на воді кола — там щойно пропливала риба.

— Багато здобичі для Річкового Клану, — зауважив Громовий вояк, звернувшись до Мрячконіжки.

Вона кивнула.

— Але не поспішай, — нявкнула воєвода. — Нам доведеться вигадувати нові способи риболовлі. Ми звикли стояти на березі чи на камінні й виловлювати рибу лапами. А що ми будемо робити, якщо вся риба сховається посередині озера?

Вивіркострибка насмішкувато форкнула, та Ожинокіготь приструнив її поглядом. Мрячконіжка не жартувала: її Клан може померти з голоду біля озера, повного риби, якщо вони не знатимуть правильних мисливських технік. Ожинокіготь примружив очі й глянув понад озером на зеленувату пляму, яка могла виявитися лісом з таких самих дерев, серед яких раніше жив Громовий Клан. Може, і полювання на мишей та білок там буде таке саме, як у лісі?

Рінь під їхніми лапами поволі збільшувалася та ставала більш слизькою, і вони сповільнили ходу, щоб ступати обережніше і не втрапити лапою між каміння. Перед ними озеро врізалося в сушу, й Ожинокіготь зупинився подивитися на протилежний берег. Трав’янисте узбережжя оточували сосни, а над водою простягалася якась дерев’яна конструкція. Вона з виду нагадувала міст Двоногів на їхній старій території, але нікуди не вела.

— Що це? — запитав Ожинокіготь і показав хвостом.

— Якась штука Двоногів, — презирливо буркнув Воронокрил.

— Сподіваюся, це не означає, що тут кишітиме Двоногами, — нявкнула Вохрошубка.

— Не думаю, — відповіла Мрячконіжка. — Зараз я тут не бачу жодного Двонога. Може, вони приходять сюди тільки в зеленлист, як на нашій старій території було. Їхні кошенята люблять гратися у воді.

— Я завжди підозрював, що Двоноги якісь мишомізкі, — форкнув Воронокрил.

Вивіркострибка вдивлялася кудись понад тим дивним мостом, розтуливши щелепи й чекаючи, доки вітер принесе якісь запахи.

— Не відчуваю нічого, крім лісових запахів і здобичі, — врешті-решт доповіла вона.

— Надто далеко, щоби вловити всі сліди, — нявкнув Ожинокіготь. — Перевіримо, коли дістанемося туди. Як Мрячконіжка й сказала, зараз тут нема жодних Двоногів.

Він подав загону знак рушати. Коти йшли мовчки, ніби напівміст Двоногів нагадав їм про старих ворогів і змусив поводитися обережніше. Невдовзі Ожинокіготь почув понад лагідним шамотінням хвиль на березі ще один звук: дзюркотіння проточної води. Земля під лапами стала вогкіша, а прямо попереду з’явилася стіна рогози, що відходила від озера.

— Потік! — вигукнула Мрячконіжка й побігла вперед.

Решта котів піддали темпу й наздогнали її на березі. Проштовхнувшись крізь рогозу, Ожинокіготь побачив річку, яка витікала з озера; вона була ширша за ті потоки, які їм доводилось переходити раніше — надто широка, щоб перестрибнути, із глибокими канавками, які звивалися поміж рінистими мілинами, і маленькими кам’яними острівцями. Сухі коричневі кущі орляку обіцяли буйну рослинність у зеленлист.

Мрячконіжка роззирнулася навколо. Кінчик її хвоста тремтів.

— Річковому Клану сподобалось би таке місце.

Ожинокіготь завважив, що вона не закріпила територію за своїм Кланом одразу, але це бажання було добре видно в її очах, коли воєвода оглядала річку. Він погоджувався, що це було б гарне місце для Річкового Клану, але прийняти рішення належало не їм. Їхнім обов’язком було оглянути всі землі навколо озера і доповісти решті котів, а тоді вже провідники вирішать, як їх поділити.

— Гей! — нявкнула Вивіркострибка. — Я щойно побачила рибку!

За мить Ожинокіготь також помітив сріблястий зблиск, який від дотику послав брижі поверхнею води.

— Чудово! — нявкнула Мрячконіжка. — Наловити трохи для всіх?

— Та ми й самі вміємо ловити, — Вохрошубка сказала це ввічливо, але трохи різко.

Мрячконіжка зацікавлено на неї глянула.

— А де ви навчилися?

— Під час мандрівки, — гостро нявкнув Воронокрил. — Нас навчила Перохвоста.

Він розвернувся і спустився нижче за течією, а тоді сів і, занісши одну лапу, почав вдивлятися у воду, готовий до нападу.

Ожинокіготь дуже журився за Воронокрила. Ніхто з них ніколи не забуде хоробру і лагідну Річкову кішку, яка стільки зробила, щоб допомогти Воронокрилові краще почуватися в колективі, а потім пожертвувала власним життям заради його порятунку від Гострозуба. Ожинокіготь гадав, чи полегшиться коли-небудь біль Вітряного вояка. Іноді той здавався таким само дратівливим та замкнутим, як і на початку їхньої подорожі, коли ще не навчився довіряти своїм товаришам і коли ще не закохався в Перохвосту.

Мрячконіжка співчутливо муркнула. Ожинокіготь бачив жаль і в її очах, а тоді пригадав, що вона була виховницею Перохвостої. Проте Річкова воєвода не спробувала підійти до Вітряного вояка і розрадити його. Мабуть, знала, що він не потерпить, аби хтось втручався у його сумні спогади. Натомість вона пригнулася і стала чекати на рибину. Вохрошубка з Вивіркострибкою приєдналися до неї, а Ожинокіготь став на чатах біля рогози. Вони все ще не знали, що могла приховувати ця нова територія, а четверо котів, зосереджені на полюванні, могли стати легкою здобиччю для голодної лисиці.

Навколо не було запахів ні хижаків, ні Двоногів, і, поки його друзі не виловили з річки кілька рибин, їх не потурбував жоден звук.

— Ожинокігтю, ти що, не голодний? — запитала Вивіркострибка, підійшовши до нього й поклавши на землю товстеньку сріблясту рибку, яку вона принесла в зубах. — Чи ти забув, як рибалити?

— Я стояв на варті, — запротестував він, але замовк, коли помітив вогник у її зелених очах.

— Мишомізкий, — муркнула вона і лапою підштовхнула до нього рибку. — Я добре знаю, що ти робив, і я наловила достатньо для нас обох. Ходи поїж.

Вохрошубка глянула примруженими очима на Ожинокігтя, сівши біля Вивіркострибки.

— А ви виглядаєте досить близькими, — тихо зауважила вона. — Тут і пророцтва Зореклану не треба чекати!

Ожинокіготь сконфузився — йому стало ніяково від думки, що інші коти можуть пліткувати про те, з ким він проводить свій час. Та за мить вояк заспокоївся. У нього не було причин приховувати свої почуття до Вивіркострибки, а особливо від власної сестри.

— Фух, ну хоч на одну проблему в Зореклану менше, — весело відповів він.

Поївши, Ожинокіготь підвівся і смачно облизався.

— Куди тепер? — спитав він. — Назад до озера чи пройдемося трохи нижче за течією?

— Я б хотіла оглянути, що там нижче, — нявкнула Мрячконіжка. — Ми могли би подивитися, чи є там гарні місця під табір.

Ожинокіготь кивнув, і коти по одному рушили вздовж потоку, далі від озера. Ожинокіготь пустив Мрячконіжку наперед, бо ж вона найкраще знала, яке місце треба шукати під Річковий табір. Наскільки він бачив, тут її Клан міг би почуватися як удома: плавні з рогозою, зарості ожинника, де могла водитися інша здобич, окрім риби, постійне дзюркотіння води у вухах. Невдовзі вони прийшли до невеличкого струмка, який стікав зі схилу, густо порослого папороттю й мохом, і впадав у річку. Клаптик землі між ними був покритий кущами ліщини та ожини.

— Це ідеально! — очі Мрячконіжки засяяли; вона перетнула потік, перестрибуючи з одного кам’янистого острівця на інший, а тоді спинилась, наче мало не забула, що їм треба було пам’ятати про небезпеку. Вона підвела голову, щоб покуштувати повітря, а тоді зникла у підліску.

— Здається, з Річковим Кланом все вирішено, — мовила Вохрошубка.

— Ще нічого не вирішено, — різко нагадав їй Воронокрил. — Розділяти землі мають провідники.

— Але не кажи мені, що Вітряний Клан захоче жити біля річки, бо я тобі не повірю, — відрубала Вивіркострибка.

— Воронокрил має рацію, але не треба сваритися, — Ожинокіготь намагався звучати нейтрально, але не міг не відчувати трохи заздрощів. Це місце було ідеальне для Річкового Клану, але воно так само підійшло би й Громовому Клану. Дарма, що в лісі вони ніколи не ловили рибу — вони могли би навчитися, а ще тут росло достатньо дерев, щоб забезпечувати їм і звірину. Ожинокіготь не хотів нічого казати, бо це могло би засмутити Мрячконіжку, але, поки вони не побачать усе, не можна було робити жодних остаточних рішень. — Якщо пощастить, то знайдемо підхоже місце для кожного Клану, — нявкнув він.

Невдовзі повернулася Мрячконіжка з високо піднятим хвостом і палаючими від задоволення очима.

— Поки що я побачила достатньо, — нявкнула вона. — Ми точно могли би влаштувати тут табір. Ходімо далі, подивимося, чи вдасться знайти щось і для ваших Кланів.

Намагаючись не дратуватися через нотку самовдоволення в її голосі — наче вона робить величезну послугу тим, що супроводжує їх далі, хоча Річковий Клан уже нібито знайшов ідеальну домівку, — Ожинокіготь вирушив за Мрячконіжкою на протилежний берег. Коти подалися назад до озера повз те місце, де зупинялися порибалити, і вийшли на галявину, що простягалася аж до берега. Трохи попереду був напівміст Двоногів, і тепер, коли вони підійшли ближче, Ожинокіготь вловив ледь відчутний, але знайомий запах.

— Десь неподалік є Громошлях! — прошипів він. Хутро на його плечах здибилося, а кров заледеніла, коли він згадав потвор Двоногів, які продиралися крізь ліс, вириваючи дерева з корінням і залишаючи по собі руйновище з багном і глибокими борознами. Невже Двоноги зі своїми потворами виженуть котів і з цього місця?

Вивіркострибка стала біля нього, впершись лапами в землю і настовбурчивши хутро, ніби також знову спостерігала, як руйнують їхній дім.

— Я не чула жодних потвор, — спокійно нявкнула Мрячконіжка. — Ходімо подивимось.

Воєвода подалася вперед, але, озирнувшись, зрозуміла, що ніхто за нею не пішов.

— Слухайте, — сказала вона, — ми стільки сезонів жили біля Громошляхів, і вони нікому нічого поганого не зробили, якщо ми були обережні. А цей тихіший за ті; ми за сьогодні не почули жодної потвори. Нема чого панікувати. Ходімо.

Ожинокіготь обтрусився. Він був трохи злий на себе, що за першого ж натяку на небезпеку так закляк, дозволивши Мрячконіжці взяти контроль над загоном. Він стривожено закрокував уперед, а інші коти зібралися купкою навколо нього. Запах Громошляху поступово посилювався, і невдовзі Ожинокіготь побачив тверду чорну поверхню, що звивалася серед трави, як плеската змія. Цей Громошлях був значно вужчий за старий, і, як Мрячконіжка й казала, по ньому не носилися потвори.

— Для чого він? — замислено спитав Воронокрил, підійшовши до краю. — Гляньте, він спускається просто до озера і обривається.

Ожинокіготь зрозумів, що друг мав рацію. Громошлях закінчувався біля озера широкою площею, покритою таким самим твердим чорним матеріалом. З одного боку стояло невелике дерев’яне гніздо Двоногів.

— Запах Двоногів слабкий і застояний, — зауважила Вохрошубка. — Гадаю, їх тут не було кілька повень.

— Дивіться, що я знайшла!

Ожинокіготь розвернувся й застиг, побачивши, що Вивіркострибка зайшла прямо на напівміст і зазирала у воду.

— Обережно! — гукнув він і побіг до неї. Його лапи м’яко гупали по дерев’яних дошках, а через кожні кілька кроків якась із них загрозливо починала хитатися. Він намагався не думати про те, що може впасти в крижану сіру воду.

— Глянь! — Вивіркострибка перехилилася через край і нагострила вуха.

Простеживши за її поглядом, Ожинокіготь побачив на воді ще якусь річ Двоногів. Вона була схожа на перевернутий листок, але значно більша і зроблена з дерева. Напівміст частково її прикривав, тож із берега її не було помітно.

— Що це?

— Двоноги називають це «човен», — сказала Мрячконіжка, підійшовши до них. Її хутро лежало гладко на плечах, Річкову воєводу очевидно не хвилював хиткий напівміст. — Колись вони приносили їх на нашу річку; ви ніколи не бачили? Часом Двоноги використовували їх для рибалки.

Ожинокіготь спробував намалювати в уяві Двонога, який присів у цьому човні, вичікуючи, щоб підчепити рибину своїми великими незграбними лапами. Йому важко було повірити, що Двоноги достатньо спритні, аби що-небудь впіймати, але, якщо Мрячконіжка так сказала, це мала бути правда.

— Я думаю, що це — місце, куди Двоноги приходять у зеленлист, як на річку, — продовжила Мрячконіжка. — Це означає, що зараз через них нічого хвилюватися.

— Але доведеться хвилюватися в зеленлист, — нявкнула Вивіркострибка.

Мрячконіжка знизала плечима.

— Подумаємо про це принагідно. До того часу всюди буде багато зелені. Ми зможемо триматися подалі від Двоногів, як завжди це робили, — вона підвела голову і глянула на Ожинокігтя та Вивіркострибку, а тоді перевела погляд на Воронокрила й Вохрошубку, які стривожено чекали на березі біля напівмосту. — Звісно, у нашому новому домі будуть нові небезпеки, де б ми не оселилися, але ми не повинні забувати, що в нас були вороги і в лісі, до того як Двоноги привели своїх потвор. Зореклан привів нас сюди не тому, що тут зовсім немає небезпек, а тому, що ми можемо навчитися виживати посеред них, як і раніше.

Вивіркострибка присмирено кивнула, а Ожинокіготь закопилив губу. Йому не подобалося, що Мрячконіжка ставилася до них, як до наляканих новаків. Вона й не уявляла, з якими небезпеками їм доводилося стрічатися під час подорожі до Сонцеспаду! Там було більше Громошляхів, ніж вона переходила за все свої життя, повно собак, ворожих кицюнь, Двоногів, які хотіли їх спіймати, голодних лисиць…

— Ти тут ще довго збираєшся стояти? — Вивіркострибка пройшла повз нього й озирнулася, запитально піднявши хвоста. Мрячконіжка вже була на березі з рештою.

— Ні, вже йду, — буркнув Ожинокіготь. Він зійшов з напівмосту за Вивіркострибкою і намагався притлумити своє обурення, коли Мрячконіжка повела їх геть від Громошляху.

— Вона — воєвода свого Клану, — промурмотіла Вивіркострибка, прилаштувавшись іти біля нього. — Ти не можеш звинувачувати її в тому, що у неї більше досвіду, ніж у нас.

Ожинокіготь уже збирався розлючено відповісти, що подорож до Сонцеспаду зробила їх досвідченішими за будь-якого кота у лісі, але побачив, що Вивіркострибка дивиться на нього співчутливо. Не варто виливати свою злобу на неї. Якщо взагалі бути чесним, то йому переважно було соромно через те, як він застиг перед Громошляхом, злякавшись, що ті події, які вигнали їх з лісу, повторяться знову.

Ожинокіготь витягнув шию і лизнув вухо Вивіркострибки.

— Я знаю, — нявкнув він. — І все, що каже Мрячконіжка, — правда. Ходімо, не варто дуже відставати.

Коти перейшли на біг, і Ожинокіготь відчув значне полегшення, коли вони залишили гніздо Двоногів та напівміст позаду й вирушили на наступну частину території.

Тепер загін наближався до темно-зеленої плями, яку Ожинокіготь побачив на протилежному від їхнього тимчасового табору березі. Як він і припускав, то був сосновий бір, схожий на частину лісу на старій території Громового Клану, що оточувала Дереворізку. Вояк покуштував повітря, але не відчув ні сліду того гіркого запаху, що залишали деревожерні потвори, а долівка була гладка й пласка, без жодних натяків на глибокі колії, які вони проторюють.

Сонце вже почало хилитися до обрію, і крізь дерева пролилося багряне світло, відкидаючи на їхній стежці темні тіні. Плямисте хутро Вохрошубки наче зайнялося, коли промені впали на її плечі, очі воячки палали.

Ожинокіготь збагнув, що це місце нагадувало не лише ліс навколо Дереворізки; на старій території Тіньового Клану також росло багато сосон, які далі переходили в липкі болота з поодинокими деревами-недоростками.

— Думаєш, Тіньовий Клан захотів би тут оселитись? — спитав він у сестри.

— Можливо, — Вохрошубка смикнула хвостом. — Але в лісі було більше дерев з нижчими гілками. На ці залазити значно важче.

Ожинокіготь побачив, що вона мала рацію. Сосни навколо них були гінкі, з гладкими й слизькими стовбурами, а найнижчі гілки починалися набагато вище за котячий зріст. Енергійний вояк міг би видряпатись по стовбуру, але у старійшин чи королев з кошенятами були би із цим проблеми. Якби напали лисиці чи борсуки, найслабшим котам у Клані було би важко врятуватися.

— Але ж ви не ставили б табір просто серед дерев, — нявкнув Воронокрил. — Якщо це буде ваша територія, вам знадобиться захищене місце для табору.

Вохрошубка кивнула і роззирнулася навколо. Старий табір Тіньового Клану був розташований у сховку за ожинником, достатньо густим, аби сховати котів, і достатньо колючим, аби віднадити навіть найзавзятіших лисиць.

— Не бачу тут такого, — мовила вона.

Земля полого підіймалася від озера, яке ледь мерехтіло сріблом крізь дерева. Наскільки Ожинокіготь бачив, долівка лісу була всюди гладка і чиста, майже без чагарів, де могла б водитися здобич. Коли він покуштував повітря, то відчув, окрім їхнього запаху, лише запах білок — але Клан не міг виживати, чекаючи, доки білки спустяться з дерев.

Його, ніби гострим пазуром, пронизало співчуття до сестри. У лісі, який вони покинули, територія Тіньового Клану була похмура й непривітна: з одного боку — баговиння, з іншого — куценький ліс з поодинокими високими деревами. Ожинокіготь завжди думав, чи пітьма в серцях деяких Тіньових котів насправді походить від їхнього понурого оточення. Ця територія була не настільки страшна, та все ж якась негодяща для котів.

— Може, трохи далі буде інакше, — підбадьорливо нявкнув він. — Ходімо ще вище від озера.

Коли вони втомлено почали підійматися, перед повела Вохрошубка. Товстий шар сипучих соснових голок приглушав їхні кроки; навколо було так тихо, що їхній нявкіт здавався надто гучним, і з часом усі замовкли. Ожинокіготь мало зі шкіри не вистрибнув, коли якась пташка голосно зикнула.

Вивіркострибка обнюхала кущик жовтуватих грибів і відвела голову, огидливо закопиливши губу.

— Я б тут не хотіла жити, — пробурмотіла вона до Ожинокігтя. — Думаєш, є сенс іти далі?

— Це Вохрошубці вирішувати, — відповів він. — Це місце найбільше схоже на територію Тіньового Клану, ніж усі інші, які ми бачили.

Тож вони йшли далі, але не встигли пройти багато, як Мрячконіжка зупинилася.

— Так недобре, — нявкнула вона. — Ми все більше віддаляємося від озера, а скоро почне темніти.

— Я повинна знайти місце для Тіньового табору, — вперто наполягала Вохрошубка.

— Але Клани послали нас обстежити все озеро, — Мрячконіжка смикнула хвостом. — Ми не можемо гаяти час, оглядаючи так довго одне місце. Ти вже сказала, що дерева нагадують тобі старий дім, тож, може, це й має бути територія Тіньового Клану.

— І що, на твою думку, я скажу Чорнозорові про те, де ми будемо жити? — голос Вохрошубки став різкий, а хутро на загривку почало підійматися. — Не думай, що Тіньовий Клан візьме найгіршу територію. Якщо тут нема де поставити табір, то можеш про це забути!

Мрячконіжка також настовбурчила хутро.

— Ти диви, ніколи від Тіньового Клану не було проблем, і от знову!

— Ну звісно, тобі все підходить. У Річкового Клану вже все вирішено. Щось ти дуже швидко забила за собою те місце біля річки!

Мрячконіжка розлючено зашипіла й випустила кігті, й Ожинокіготь швиденько протиснувся між розсвареними кішками. Він співпереживав Вохрошубці, але встряти в бійку з Річковою воєводою було б жахливим рішенням. Вони не могли б дати раду з пораненнями, бо серед них не було медикотів і вони не мали жодних лікарських трав. Як взагалі закінчити завдання, якщо всі сваряться поміж собою?

— Зупиніться! Вохрошубко, ніхто не буде змушувати Тіньовий Клан поселятися там, де вони не захочуть.

— Хах! — Вохрошубка востаннє зиркнула на Мрячконіжку і відвернулася.

— Я думаю, нам слід пройти ще трохи далі, — нявкнув Ожинокіготь до Мрячконіжки. — Ми все одно мусимо знайти місце для ночівлі.

— Я знаю, — Річкова воєвода звучала роздратовано. — Просто я думаю, що нам треба повернутися до озера.

— Але… — Ожинокіготь раптом замовк. Здійнявся легкий вітер, який приніс неочікуваний запах. Він покуштував повітря, просто щоб пересвідчитися. — Там коти!

— Що? — Вивіркострибка підбігла ближче. — Де?

Ожинокіготь повернув вуха в тому напрямку, куди вони збиралися йти.

— Вгорі.

— Це, мабуть, бродяги або самітники, — занепокоївся Воронокрил. — Але, може, якийсь інший Клан уже тут оселився.

Це припущення на мить схвилювало Ожинокігтя, але тоді він заспокоїв себе спогадом про зорі, що мерехтіли в озері. Якщо Зореклан привів їх сюди, то над цією територією не могли стежити жодні інші предки-вояки. Зореклан був мовчазний і невидимий, доки Клани переходили через гори, де за своїм колишнім домом наглядало Плем’я Вічного Полювання.

— Може, вони просто тут проходять, — нявкнув він. — Але треба піти перевірити.

— Не думаю, що це зараз важливо, — Мрячконіжка махнула хвостом, коли Ожинокіготь уже розтулив рота для заперечення. — Добре, добре. Але будеш сам доповідати провідникам, чому ми так затрималися.

— Гаразд, — погодився Ожинокіготь і подався між деревами на запах. Невдовзі вони дійшли до низької стіни з грубого сірого каменю, за якою стояло гніздо Двоногів.

— Двоноги! — гидливо нявкнула Вохрошубка. — То це, мабуть, запах кицюнь.

Вивіркострибка закотила очі.

— Уся ця морока через якихось кицюнь!

— Будьте тут, — тихо нявкнув Ожинокіготь. — Я піду гляну ближче.

— Для чого? — Мрячконіжка нетерпляче смикнула хвостом, але, коли Ожинокіготь поповз уперед, нічого більше не сказала.

Він по-пластунськи підібрався якомога ближче до стіни, а тоді застрибнув на неї. Сонце вже сіло, і в саду Двоногів густішали тіні. Ніде нічого не ворушилося. Ожинокіготь уже зібрався зістрибнути вниз, щоб роздивитися ближче, коли це почув біля себе звук кігтів об камінь, а тоді голос Вивіркострибки, яка вигукнула:

— Котяча м’ята!

— Здається, я казав тобі лишатися там, — прошипів Ожинокіготь.

Вивіркострибка обдарувала його невинним поглядом.

— Чесно? Вибач. Ну, в будь-якому разі медикоти будуть раді почути, що ми знайшли запас котячої м’яти.

— Добре занюхала, — буркотливо визнав Ожинокіготь. — Якщо вже хочеш піти, то тримайся близько біля мене і, заради Зореклану, мовчи!

Він зіскочив у сад позаду якогось щетинистого куща. Вивіркострибка м’яко приземлилася поруч, і вони разом поповзли ближче до гнізда Двоногів. Запах кицюнь був дуже сильним. «Їх двоє», — подумав Ожинокіготь. Він уже хотів був запропонувати повертатися, коли у гнізді спалахнуло світло і засліпило його. Вояк інстинктивно прослизнув убік, назад у тіні, та звідти спостерігав, як з’явився Двоніг і почав тягнути за клапті хутра, щоб заховати світло.

— Вивіркострибко? — прошепотів кіт. — Де ти? Ходімо звідси.

Голос Вивіркострибки долинув з іншого боку світляної доріжки.

— Ем…Ожинокігтю, подумай ще раз.

Спочатку Ожинокіготь не бачив її у темряві, яка все густішала. Та потім, коли Двоніг заховав нарешті світло, він помітив воячку біля стіни гнізда. Її спина була вигнута, а хутро так настовбурчилося, що вона здавалася майже вдвічі більшою. Перед Вивіркострибкою стояли двоє розлючених кицюнь, притискаючи її до стіни.

Ожинокіготь витріщився, не вірячи своїм очам. Незважаючи на ворожу зустріч із кицюнею на початку їхньої подорожі, він усе ще вірив, що більшість кицюнь маленькі та ніжні й не становлять жодної небезпеки для вправного вояка. Але ці двоє здавалися сильними й небезпечними, їхні м’язи чітко вирізнялися під гладкими шубками. Чорно-білий кіт, який стояв ближче до Ожинокігтя, мав одне розірване вухо, і це свідчило про те, що бійки він бачив.

Доки Ожинокіготь ошелешено стовбичив на місці, кіт накинувся на Вивіркострибку. Вона відсахнулася і люто зашипіла:

— Відчепись, кицюня!

Розлючено заволавши, Ожинокіготь кинувся через сад прямо на чорно-білого кота. Він повалився на нього і збив з лап, намагаючись пришпилити до землі. Кіт звивався, дряпаючи йому морду і молотячи в живіт задніми лапами. Ожинокіготь почув вереск Вивіркострибки й побачив, як вона перекочується у бійці з іншою кицюнею — світло-коричневою смуганькою.

Страх зціпив його, наче крижана вода. Після подорожі вони обоє були схудлі та втомлені, зовсім не рівня сильним, вгодованим та агресивним котам.

Він з усіх сил намагався вчепитися зубами в горло кицюні, але чорно-білий кіт підняв плечі й перекинув Ожинокігтя через себе, перш ніж він встиг зімкнути щелепи на його хутрі чи шкірі. Ожинокіготь відчув, як кіт приземлився на нього, і побачив гострі білі зуби, що мітили на його вухо. Він відчув удар кігтів з одного боку і марно борсався, б’ючи задніми лапами суперника в живіт.

Раптом вага кицюні зникла. Ожинокіготь зіп’явся на лапи, засапано віддихуючись, і побачив Мрячконіжку, яка шматувала кігтями плече чорно-білого кота. Вона відскочила назад, перш ніж той встиг розвернутись до неї. Поки супротивник знаходив рівновагу, воєвода застрибнула йому на спину і вчепилася зубами в загривок.

Позаду них смугаста кішка вирвалась від Вивіркострибки та, волаючи, дременула за ріг гнізда. Ожинокіготь побачив Вохрошубку з Воронокрилом, які бігли через сад, але, перш ніж вони встигли до бійки, двері гнізда розчахнулися. На проході став Двоніг і голосно закричав. Він кинув щось, що пролетіло над головою Ожинокігтя та з тріском впало у кущі. На цей галас відволіклася Мрячконіжка, і чорно-білий кіт виборсався з-під її лап та втік у гніздо. Двоніг вийшов у сад, відкидаючи довгу зловісну тінь у клаптику світла, що лилося з дверей.

— Біжіть! — прошипіла Мрячконіжка.

Переконавшись, що Вивіркострибка підвелася, Ожинокіготь кинувся до стіни. На землю перед ним знову гупнув якийсь предмет, і від Двонога долинув ще один крик. Тоді Громовий вояк стрибнув, чіпляючись кігтями за грубий камінь, і важко приземлився на тому боці. Інші коти поруч із ним втікали до лісу і не зупинялися, доки не відбігли на достатньо велику відстань від гнізда Двонога, так що його вже й не було видно.

— Ну! — засапано сказала Мрячконіжка. — Може, послухаєш мене наступного разу, Ожинокігтю, і подумаєш, як далеко нам треба заходити.

Ожинокіготь похилив голову, палаючи від сорому. Це було дурне рішення — підходити близько до гнізда. Він просто запишався, намагаючись довести, що може бути хорошим лідером.

— Вибач, Мрячконіжко, — промимрив вояк.

— Отож-бо. Тебе могли важко поранити, а то й Двоноги спіймати, — голос Річкової воєводи був їдкий. Роззирнувшись навколо, вона додала: — Ти хоча б знаєш, де ми зараз?

Ожинокіготь усвідомив, що вони втікали від гнізда не в тому напрямку, звідки прийшли. Їх зусібіч оточували високі сосни, і не було жодного натяку на те, з якого боку озеро. Вони опинилися майже в цілковитій темряві.

— Ні, я так і думала, — в’їдливо продовжувала Мрячконіжка. — Десь у незнайомому лісі, а вже темно. Краще нам пошукати, де би переночувати, і сподіватися, що вдасться знайти дорогу до озера вранці.

Цього разу перед повела вона, пробираючись поміж дерев із високо задертим хвостом. Вохрошубка та Воронокрил подались за нею; Вохрошубка кинула на брата співчутливий погляд і промурмотіла:

— Я знаю, що ти хотів допомогти.

Ожинокіготь знизав плечима. Він не знав, як захищати свої дії — лише завдяки Мрячконіжці йому вдалося вибратися від кицюнь неушкодженим. Він тримався позаду групи, опустивши хвоста, і навіть не підвів погляду, коли Вивіркострибка на нього зачекала, щоби трохи підбадьорити.

— Не журись! — нявкнула вона. — Не все так погано. Ми дізналися про те, що Тіньовому Клану доведеться бути обережним, якщо він вирішить тут оселитися.

— Чорнозір не захоче бачити на своїй території тих двох кицюнь, — пробурмотів Ожинокіготь.

— Ой не знаю, — очі Вивіркострибки заблистіли; вона глянула на решту, аби пересвідчитися, що Вохрошубка її не почує, і додала: — Мені здається, що вони би добре вписалися новобранцями в Тіньовий Клан.

Ожинокіготь весело муркнув.

— Ходімо швидше, щоб не відставати.

Вони побігли за іншими пліч-о-пліч, звиваючись поміж густонасаджених дерев. Спуск ставав усе стрімкішим, і де-не-де виступало каміння; Ожинокіготь мусив стишити ходу після того, як боляче зачепився кігтями за каменюку. Поміж кругляками росла трава та кущики, і запах здобичі посилився.

Першою до верху добігла Вохрошубка. Спинившись на плескатому камені, вона гукнула назад:

— Ходіть подивіться!

Мрячконіжка та Воронокрил застрибнули до неї, а за ними — й Ожинокіготь з Вивіркострибкою. Хоч сонце вже сіло й запала ніч, Ожинокіготь бачив широку та мілку заглибину в землі, напівприховану густими заростями ожини. Півмісяць сяяв крізь тонку хмару, проливаючи водянисті промені на дерева, які оточували лощовину, майже встеляючи землю своїми покрученими гілками.

Вивіркострибка провела язиком по вуху Вохрошубки.

— Табір для Тіньового Клану! — прошепотіла вона. — Ми б його ніколи не знайшли, якби Ожинокіготь не пішов шукати тих кицюнь.

Мрячконіжка кинула на неї дивний погляд — наполовину роздратований, наполовину радісний.

— Може, тут і був би хороший табір, — Вохрошубка намагалась говорити спокійно, хоч Ожинокіготь точно знав, що вона була в захваті, — але це Чорнозору вирішувати, чи заселиться Тіньовий Клан на цю територію.

— Принаймні це можливо, — нявкнула Мрячконіжка. — Може, ви знайдете і кращі місця, коли будете мати змогу уважніше все оглянути.

— Але сьогодні вже пізно йти далі, — зауважив Воронокрил.

— Твоя правда, — погодилась Вивіркострибка. — У мене зараз лапи відпадуть! Де ми будемо спати?

Ожинокіготь подумав, що було б гарно заночувати під кущами в лощовині, але біля підніжжя схилу, на який вони щойно вийшли, була вода. Він почав обережно спускатися назад, а інші рушили за ним.

Коли Мрячконіжка схилилась біля нього, щоб попити з маленького озерця, то запитала:

— Хочеш пополювати? Чи залишимо це до ранку?

— До ранку, — відповіла Вивіркострибка, хоч питання було і не до неї. Вона широко позіхнула. — Я так втомилася, що не змогла би зловити мишу, навіть якби вона на мене вилізла. Та й до того ж ми сьогодні добряче поїли, на цілий Клан би вистачило!

Ожинокіготь збагнув, що вона мала рацію. Раніше у лісі було багато днів, коли Клан не знаходив стільки свіжини, скільки вони наловили, відколи вирушили на звідини.

Коли всі по черзі попили, коти вмостилися спати у траві біля підніжжя схилу. Мрячконіжка організувала вартових, і першим на чати зголосився Воронокрил. Ожинокіготь зручно вклався біля Вивіркострибки, дивлячись на гострі вуха Вітряного вояка, що вирізнялися на тлі темного лісу.

«Це був гарний день, — подумав він, заплющуючи очі. — Ми знайшли ймовірні домівки для двох Кланів. Але як щодо Громового Клану? Що, як нам не знайдеться місця?»

² Клусом — середнім бігом між галопом і кроком (Прим. ред.).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Наступного ранку хмари вкрили все небо. Загін котів вирушив на пошуки дороги назад до озера. Прямуючи, на їхню думку, в правильному напрямку, Ожинокіготь враз спинився, занюхавши помітки, і побачив крізь дерева стіни гнізда Двоногів.

— Фе! — закопилила губу Вивіркострибка. — Це ще гірше за лисяче лайно. Кицюні, мабуть, помітили свою територію.

Загін обережно обійшов помітки; на Ожинокігтеве полегшення, ворожих кицюнь ніде не було видно. Маючи гніздо перед очима, він пригадав, звідки вони підійшли до нього минулого вечора — і це місце коти пройшли незадовго до перших поміток.

— Сюди! — нявкнув Ожинокіготь.

Між верхівками сосон шугав холодний вітер. Дійшовши до берега, коти відчули його повну силу. Ожинокіготь обернувся до вітру лицем, крижані подуви прищулювали його хутро до боків. Він припустив, що загін вже мав пройти половину шляху навколо озера. Озирнувшись туди, звідки вони прийшли, вояк побачив темну пляму острова на тлі блідо-зелених пагорбів. Поверхня озера була сіра і брижилася від вітру, а хмари вгорі купчилися, збираючись на дощ.

— Цього нам не вистачало! — буркнула Вохрошубка і втягнула шию, тулячись носом до грудей.

Махнувши хвостом решті, щоб ішли за ним, Ожинокіготь зайшов назад між дерева.

— Гадаю, нам краще залишатися під накриттям, — запропонував він. — Тут безпечніше.

— Добре, але спробуємо не загубитися знову, — застерегла Мрячконіжка. — Будемо тримати озеро в полі зору.

Решта котів була рада сховатися від крижаного вітру. Вони рушили далі, не випускаючи озера з виду, але й не заходячи на відкритий берег. Не встигли вони далеко зайти, як Воронокрил приглушено воркнув і кинувся вперед, випрямивши хвоста. Простеживши за ним поглядом, Ожинокіготь відчув запах білки, а тоді помітив сіреньке створіння, що гризло соснову шишку біля підніжжя дерева. Білка насторожено смикнула вухами, почувши, як на неї побіг Воронокрил. Вона впустила шишку і скочила на дерево. Але Воронокрил виявився спритнішим. Одним могутнім стрибком він схопив білку за хвіст і потягнув на землю, а тоді повернувся, тримаючи в щелепах безживне тіло.

— Гарний стрибок! — казала Вивіркострибка.

Воронокрил кивнув і поклав свіжину перед ними.

— Ходіть, нумо їсти.

Ожинокіготь присів біля інших, щоб узяти свою частку, хоч йому кортіло йти далі. Провідники чекали їх до вечора з доповідями про те, що вони побачили, а їм все ще належало оглянути велику частину території: двом Кланам потрібно було знайти домівки.

— Ходімо, — нявкнув Ожинокіготь, щойно всі поснідали. На його полегшення, Мрячконіжка не заперечувала, а лише облизалася і подалася слідом, коли він швидким кроком рушив поміж дерев.

Лапи Ожинокігтя свербіли від захоплення. Це міг бути день, коли вони знайдуть Громовому Клану новий дім! Річковий та Тіньовий Клани вже пригляділи хороші місця, і він думав, що той невисокий хребет на протилежному березі міг би стати хорошим угіддям для Вітряного Клану. Але глибоко в душі найбільшим його бажанням було знайти місце для власного Клану, де вони могли би безпечно жити й полювати. Їхній дім у лісі так добре їм пасував, незважаючи на близькість до Громошляху та гнізда Двоногів. Чи вдасться їм знайти тут хоч приблизно такий самий?

Неначе прочитавши Ожинокігтеві думки, Вохрошубка підійшла і легенько торкнулась його мордочкою.

— За щось хвилюєшся? — нявкнула вона.

— Усе гаразд, — сказав він, з усіх сил намагаючись переконати в цьому самого себе. — Просто я був би щасливіший, якби ми знайшли якусь територію для Громового Клану.

— Перед нами ще довга дорога, — підбадьорливо нявкнула Вохрошубка.

Невдовзі вони вийшли на широку стежку, що звивалася поміж дерев. Встелена сосновими голками м’яка долівка поступилася трав’яному покрову; земля там була густо подзьобана невеликими ямками, заповненими водою.

— Тут були коні, — нявкнув Воронокрил, випивши води з одної ямки.

Вохрошубка покуштувала повітря.

— І Двоноги. Але зараз їх ніде не видно.

Мрячконіжка дивилася на дерево, що росло біля стежки.

— Це якась річ Двоногів, — мовила вона, показавши хвостом на щось вгорі.

Ожинокіготь простежив поглядом. До дерева була прив’язана невідома кругла річ, зроблена з чогось твердого і блискучого. Вона була ясно-блакитна, такого ж мерехтливого кольору, як деякі потвори на Громошляху.

— Як думаєш, для чого воно? — запитала Вивіркострибка.

— Може, це як Двоножачі мітки, — припустив Ожинокіготь. — Ця стежка може бути кордоном між двома територіями.

Мітка не являла собою нічого небезпечного, але всі коти, переходячи стежку, стривожено роззиралися навколо. Ожинокіготь роздратовано нагадав собі, що ще ніколи не був такий наляканий через Двоногів. Ніколи, до того як вони привели у ліс свої потвори й почали відловлювати та зачиняти котів у тісних гніздах. Тепер він гадав, чи зможе коли-небудь знову почуватися спокійно біля Двоногів, і полегшено зітхнув, коли загін зайшов під сховок дерев на іншому боці.

Бір поступово рідшав. Тюжив холодний дощ, хльоскаючи котів по спинах. Коли вітер розгойдував гілки, на голови їм сипався колючий водоспад соснових голок.

— Я б зараз усе віддала за тепленьке кубельце! — пробурмотіла Вивіркострибка, струшуючи краплини з вух.

Поопускавши голови, вони крокували далі, доки ліс зовсім не закінчився, поступившись широкій галявині. На краю лісу коти перейшли ще одну стежку Двоногів, вужчу за попередню, витоптану сотнями ніг. Дотепер усе так намокло, що коти не могли вловити жодного запаху; єдине, в чому був упевнений Ожинокіготь, — Двоногів там зараз не було.

— Он там є ще один напівміст, — нявкнув він і повернув вуха до дерев’яної конструкції, що виходила в озеро. Цього разу Вивіркострибці не дуже хотілося на нього заходити, коли крижані пориви дощу тарабанили по поверхні озера та дереву.

Вони обережно перейшли відкриту місцину під деревами, попригинавшись так низько, що коротка трава терлася об їхні животи. Якийсь час не було чути нічого, окрім дощу та гілок, що торохтіли на вітрі. Звідти їм відкривалося озеро, й Ожинокіготь зрозумів: зараз вони зайдуть в останню смугу лісу, перш ніж вийти на лисий хребет. За ним було місце з кіньми, а далі — гайок, де всі чотири Клани чекали на новини про їхній новий дім. Якщо Вітряний Клан захоче зайняти пагорби, що видавалося логічним, то це був останній шанс Громового Клану знайти собі житло.

Ожинокіготь смикнув вухами, вловивши звук проточної води. Може, це було місце, де його Клан міг би розташувати табір, щоби було близько до водопою?

— Мабуть, ще одна річка, — нявкнув Воронокрил, також почувши воду.

Земля під їхніми лапами ставала все більш пологою, а трава переходила в рінь, що своєю чергою зникала під широким стрімким потоком. На відміну від тої річки, яку вони знайшли минулого разу і біля якої Річковий Клан зміг би розташувати свій табір, тут не було жодних великих камінців чи острівців, аби котам було легше її перейти.

— Доведеться перебрести, — вирішила Вохрошубка. — Схоже, річка не дуже глибока.

Тіньова воячка зійшла до води і вмочила лапу, але притьмом її витягнула й зашипіла; вочевидь, вода була крижана. Тоді Вохрошубка обтрусилася і зайшла у воду, обережно переступаючи по слизьких камінцях. Тут було менше рогози, ніж біля першої річки, де вони зупинялися порибалити, і майже не було кущів та чагарів. Ожинокіготь відчув легке розчарування. Це погане місце для табору, особливо з такими близькими слідами Двоногів.

— Будь обережна, коли дійдеш до середини, — гукнула Мрячконіжка. — Іноді там є западини, яких зверху не видно, і дно може різко провалюватися.

Тепер вода вже сягала Вохрошубчиного живота. Вона спинилася і кивнула, не озираючись, а тоді пішла далі вже обережніше. Ожинокіготь та інші пішли за нею. Воронокрил перелякано нявкнув, послизнувшись на хиткому камені, але після не дуже елегантного борсання все-таки відновив рівновагу, втримавши голову над водою.

Вохрошубка вистрибнула на берег і обтрусилася від носа до кінчика хвоста, розбризкуючи навколо краплі води.

— Усе буде добре, — гукнула вона до інших. — Мені взагалі не довелося плисти.

Холодний, мокрий і з прилиплим до живота хутром, Ожинокіготь не вважав, що це велика перевага. Мрячконіжка біля нього впевнено брела через річку, так ніби йшла суходолом; Ожинокіготь помітив, що воєвода приглядає за Вивіркострибкою, яка з них усіх мала найкоротші ноги і мусила задирати голову, щоб вода не заливала їй мордочку.

На тому боці річки був ще один трав’янистий моріжок, а за ним росли дерева. Доки Ожинокіготь видерся на берег, він уже промок по самі вуха. Він притьмом кинувся до дерев, але ті поскидали листя, тож не давали доброго захисту від дощу.

Ожинокіготь присів під деревом, чекаючи на інших і намагаючись уявити це місце в зеленлист, коли буде густа трава, а вгорі шелестітиме листяний купол. Зараз долівка була неприємно вогка, і він не бачив жодних заростів ожини чи ліщини, як на їхній старій території.

Принаймні тут росли дуби та буки, а не сосни, як на протилежному березі. Цей ліс міг бути хорошою домівкою для мишей та птахів, на яких звик полювати Громовий Клан. Ожинокіготь потроху веселішав, але його все ще не покидала турбота через усі ті ознаки присутності Двоногів — стежки, яскрава позначка на дереві, напівмости. Може, це просто від хвилювання йому здається, що тут більше слідів Двоногів, ніж на їхній старій території? Вояк обтрусився, щоби звільнити голову від нав’язливих думок.

— Що думаєш? — спитала Мрячконіжка, підійшовши до нього.

Ожинокіготь не встиг відповісти, бо до них підбігла Вивіркострибка і почала перебирати одною лапою шкаралупки від букових горішків, що лежали у траві.

— Тут стільки горіхів, мусить бути багато білок, — нявкнула вона.

Мрячконіжка примружено глянула на Ожинокігтя, який намагався не виказувати своїм виглядом, що втрачає надію знайти дім для Громового Клану.

— Чому б нам трохи не відпочити? — запропонувала воєвода. — Знайдемо якийсь прихисток від дощу і будемо сподіватися, що він скоро перейде.

— Самими сподіваннями здобич не вполюєш, — сухо прокоментував Воронокрил, коли вони з Вохрошубкою підійшли ближче, струшуючи краплі води з вух.

— Це хороша ідея, Мрячконіжко, — нявкнув Ожинокіготь.

— Якщо нам вдасться знайти якийсь прихисток, — додала Вохрошубка.

— Ходімо трохи глибше в ліс, — вирішила Мрячконіжка. — Біля води холодніший вітер.

Коти зайшли глибше в ліс по звивистій стежці, що вела від озера. Не втрачаючи з поля зору сріблясту смужку води позад себе, вони дійшли до велетенського старезного дуба, який стояв поміж буків. Земля навколо покрученого коріння запала, і відчувався старий запах кролика — може, там колись була його нора. Під корінням знайшлося вдосталь місця для всіх котів, щоби сховатися від вітру, хоча дощ все одно просочувався.

Ожинокіготь притулився до Вивіркострибки й почав злизувати краплі дощу з її шиї та плечей.

— Це здається важчим за все, що нам доводилося робити під час подорожі, — промурмотіла вона через деякий час. — Увесь той шлях — усі небезпеки, з якими нам довелося зіштовхнутися дорогою сюди, усі ті рази, коли ми були такі близькі до провалу, — і зараз нам доводиться вирішувати, де наш Клан має облаштувати новий дім. Я відчуваю, що Зореклан не збирається привести нас прямо до безпечного табору. Що, як ми зробимо неправильне рішення?

Вона підійшла впритул до самого осердя його страхів. Ожинокіготь спинився і зазирнув у зелені очі воячки.

— Я теж думав, що буде легше, — зізнався він.

Вивіркострибка визирнула з їхнього сховку, скліпуючи з вій краплі дощу.

— Це ті дерева, які нам потрібні, але тут занадто відкрита територія, порівняно зі старою. Громовий Клан не почуватиметься в безпеці, якщо не буде достатньо укриття.

— Чи якщо тут кишітиме Двоногами, — зауважив Ожинокіготь.

— Та ну! — Вохрошубка припинила вилизувати своє хутро на грудях і підвела погляд на брата. — У лісі теж було повно Двоногів. Тоді це не була проблема, і зараз не буде.

Вона мала рацію, але більше за все Ожинокіготь хотів почуватися у своєму новому домі безпечно, а тут він так не почувався — принаймні поки що.

— У новолист усе виглядатиме краще, — підбадьорливо нявкнула Мрячконіжка. — Як і всюди.

— Гм-м… — Вивіркострибка повернулася, щоб вилизати мокре хутро біля хвоста. — Але нам усе ще треба знайти місце під табір.

— Ви ще зовсім не оглянули територію, — зауважив Воронокрил.

— Я знаю, — Ожинокіготь зробив рішучу спробу припинити хвилюватися та зосередитися на тому, щоби ще трохи пооблизувати Вивіркострибку.

Вона широко позіхнула.

— Цей дощ не вщухає. Такими темпами він із мене взагалі все хутро змиє.

Ожинокіготь спинився і поклав свою мордочку на теплий бік Вивіркострибки. Він уже здрімувався, коли це відчув, як вона заворушилася, а тоді сказала:

— Здається, трохи перестає.

Підвівши голову, Ожинокіготь побачив, що розмірене лопотіння дощу по траві біля їхнього сховку перейшло в нерівні короткочасні пориви. Вітер затих, а в краплинах, що звисали з кожної галузки, вигравало сонце.

Вохрошубка нявкнула:

— Хмари трохи розвіюються.

Ожинокіготь вибрався з-під коріння і, глянувши вгору, побачив, що вже доходив сонцепік. Решта загону почала вилазити за ним. Мрячконіжка покуштувала повітря, а Воронокрил опрятував скуйовджене хутро на чорно-сірому плечі.

— Може, трохи пополюємо? — нявкнула Вивіркострибка, витягуючи по черзі кожну лапу.

— Звісно, — відповів Ожинокіготь. — Пошукаємо щось по дорозі.

Це була б гарна нагода подивитися, як цей ліс зможе прогодувати голодних котів.

Загін розділився поміж дерев. Ожинокіготь нагострив вуха, наслуховуючи здобич, і через кожні кілька кроків зупинявся, щоби принюхатися. Спершу він чув запахи тільки вогкого листя та гілок, і його настрій почав потроху падати. Невже тут було так багато Двоногів, що вся здобич повтікала? Та принаймні долівка ставала все більш купинистою, де-не-де виростали чагарі та зарості сухої папороті, в яких могли би ховатися маленькі звірки.

Раптом він почув тихеньке шкряботіння поміж листя біля підніжжя дерева. Вивіркострибка помітила його в ту ж мить і кинулася вперед. Її лапи загупали по землі, і здобич — польова мишка — дременула геть та зникла в заростях ожини. Вивіркострибка кинулася за нею, витягнувши вперед носа. Ожинокіготь застогнав: як вона додумалася здійняти такий галас у такому тихому лісі?

— Тепер вона її не зловить, — прокоментував Воронокрил.

Вони спостерігали, як Вивіркострибка заривалася в кущі. Якусь мить її темно-руде хутро ще було видно поміж хитких гілок, а тоді воно зникло. Із кущів долинув ледь чутний крик — і все затихло.

— Що сталося? — вигукнула Вохрошубка.

Ожинокіготь кинувся до заростів, забувши про мишу.

— Вивіркострибко! — крикнув він. — Вивіркострибко, де ти?

Він продирався через шпичасте пагілля.

— Обережно! — почувся ззаду застережливий вигук Мрячконіжки.

Та Ожинокіготь майже її не почув. Гінкі галузки били його по обличчю, він відчув, як гострий шип загнався в лапу.

— Вивіркострибко! — знову крикнув він.

— Я тут, унизу! — долинула звідкись ледь чутна відповідь.

Ожинокіготь опустив погляд і зойкнув. За один хвіст від нього земля різко обривалася — ще кілька кроків, і він би теж полетів униз.

Вояк озирнувся й побачив за спиною Вохрошубку.

— Стій там, — застеріг Ожинокіготь. — Тут обрив. Дозволь, я спершу все огляну.

Не відриваючи живота від землі, він поплазував уперед і зазирнув через край. Пам’ятаючи той обрив у горах, з якого зірвався Димолап, Ожинокіготь уже приготувався побачити на камінні внизу скалічене тіло Вивіркострибки. Та натомість вона стояла у заростях ожини не більш як на три-чотири лисячі хвости нижче від нього і дивилась угору широко розплющеними зеленими очима.

— Вивіркострибко! — крикнув він. — З тобою все гаразд?

— Ні, звісно! — роздратовано нявкнула кішка. — У мене вже стільки шпичок, що я почуваюся їжачихою. І я так і не спіймала ту кляту мишу. Але я знайшла дещо неймовірне! Ходи подивися.

— А ми зможемо вибратися назад?

Вивіркострибка зітхнула.

— Чесно, Ожинокігтю, ти що, мишомізкий? Спускайся вже. Ти мусиш це побачити.

Ожинокіготь відчув, як у нього під шкірою забігали мурашки. Він озирнувся на інших вояків загону. Вохрошубка стояла там, де він її залишив, а Мрячконіжка з Воронокрилом стурбовано визирали з-за її спини.

— Вивіркострибка поранилася? — запитала Мрячконіжка.

— Ні, здається, все гаразд, — відповів Ожинокіготь. — Вона хоче, щоб я до неї спустився. Постоїте на сторожі?

Мрячконіжка кивнула, й Ожинокіготь повернувся до скелі. Придивившись ближче, він побачив, що вона була не дуже крута. Схил був пологий, із багатьма виїмками та виступами, де можна було покласти лапи, і з поодинокими кущиками трави. Трохи сковзаючи, трохи злізаючи, Ожинокіготь спустився до Вивіркострибки, яка стояла поміж заростів.

— Онде! — вона розвернулася, нетерпляче посмикуючи хвостом. — Бачиш?

Ожинокіготь повільно простежив за її поглядом. Вони стояли на краю ожинника; перед ними простягалася широка трав’яниста галявина, оточена кам’яними стінами. Там, де спустилися вони з Вивіркострибкою, стіни були ще досить низькі, але з протилежного боку галявини вони височіли над їхніми головами на багато лисячих хвостів.

— Добре, що ти не звалилася з того боку, — нявкнув він.

— Так, я знаю, але, Ожинокігтю, ти не бачиш? — запитала Вивіркострибка. — Це новий табір Громового Клану!

— Що?

— Подивись на це місце, — наполягала руда воячка. — Воно ідеальне.

Ожинокіготь відчепив гілку ожини від свого хутра і пішов до середини галявини. Кам’яні стіни підіймалися зусібіч, залишаючи тільки одну прогалину неподалік, яка була закрита сухим орляком і травою з вусатими рясними стеблами. Навколо росла ожина, а у стінах було пару розщелин, які могли би вести до вищих печер. Він зрозумів, що Вивіркострибка мала на увазі. Це місце було би хорошим табором, але щось його все одно лякало.

— Не знаю… — він не хотів зіпсувати радість Вивіркострибці, але й не міг ігнорувати те неспокійне відчуття, яке змушувало його лапи свербіти. — Поглянь на поверхню каміння — воно так гладко вирізане. Тільки Двоноги могли б таке зробити.

— Але це могло бути дуже давно, — заперечила Вивіркострибка, підійшовши до нього в центр галявини. — Подивися, як трава і кущі заросли навколо стін. Вони ж не виросли за ніч? І тут немає запаху Двоногів.

Ожинокіготь покуштував повітря. Вивіркострибка мала рацію. Двоногів тут не було дуже довго. Правда була і про кущі. Напевно, Двоноги вирізали каміння — може, щоб побудувати свої гнізда — а потім пішли геть і залишили цю порожнину посеред лісу. З якогось боку вона нагадувала йому лощовину, де розташовувався старий табір Громового Клану. Може, тут вони будуть почуватися як удома.

Ожинокіготь змусив себе заспокоїтися. Він повинен бути сильним заради свого Клану і не вбачати небезпеку в кожній тіні чи листку.

— Мабуть, твоя правда.

Вивіркострибка смикнула вухами.

— Тільки не захоплюйся так сильно, гаразд? — нявкнула вона.

— Я просто думаю про те, як його захищати. Із тою частиною все нормально, — він показав хвостом на найвищі й найкрутіші стіни, — але там, звідки ми зайшли, досить полого. І як щодо тої прогалини?

— Ну, це трохи легший вхід, ніж той, яким прийшли ми! Можемо наносити туди терну чи чогось іншого, щоб віднадити непроханих гостей.

Вона підбігла і почала щось винюхувати у високій траві. Ожинокіготь спостерігав за нею, і його накрила хвиля ностальгії. Він заплющив очі. Це відчуття підібрало його, неначе води Сонцеспаду, і на мить йому здалося, що він от-от у них потоне. Він хотів старого табору Громового Клану, з його міцними терновими стінами і ялівцевим тунелем, який було так легко обороняти. Він хотів лежати у вояцькому кублі під терновим кущем, відвідувати кубло Попелюшки у м’якій зеленій папороті. Хотів їсти свіжину біля куща кропиви, хотів, щоб новаки збиралися біля їхнього улюбленого пенька, щоб кошенята, які повилазили з ясел, уважно повторювали за ними бойові прийоми.

Біль від усвідомлення того, що він ніколи більше туди не повернеться, був для Ожинокігтя нестерпним. Потвори Двоногів могли за цей час зовсім понівечити їхній табір, зруйнувати всі місця, які були такі близькі його серцю. Це нечесно! Чому Зореклан таке допустив?

Здійнявся вітер, і гілки дерев, які оточували галявину, заторохтіли, повертаючи Ожинокігтя до реальності. Він глибоко вдихнув і підійшов до Вивіркострибки, яка все ще обнюхувала розколину між стінами.

— Усе гаразд? — спитала вона. — Ти кульгаєш.

— Ой… мені в лапу шпичка забилася, — Ожинокіготь уже майже забув про це.

— Ляж, дай я подивлюся.

Вояк послухався, і вона почала обмацувати язиком його подушечку. Зрештою, зловивши шпичку зубами, різко її витягнула.

— Ну ось, — нявкнула Вивіркострибка. — Тепер залижи.

— Дякую. Ти вже практично як медикішка!

Вивіркострибка муркнула. Та раптом сміх у її очах згас, і вона пильно на нього подивилася.

— Тобі тут не подобається, правда?

— Не в тому справа, — Ожинокіготь припинив облизувати свою поранену подушечку. — Просто… ну, мені здається, що я хотів знайти нам такий самий табір, як був той, у лощовині, з ялівцем, який би захищав нас від нападників…

Він затих, боячись, що Вивіркострибка вважатиме його смішним. Та вона просто з любов’ю притулилася до нього мордочкою.

— У Громовому Клані точно немає кота, який би не хотів повернути наш старий дім. Але його вже нема. Зореклан привів нас до нового місця, і ми повинні навчитися жити тут. Ти не думаєш, що ця галявина була би для нас хорошим табором? Двоноги сюди не приходять, і тут немає жодних Громошляхів.

Зазирнувши в її сяючі очі, Ожинокіготь зрозумів, що забрав із собою з лісу все, що було справді важливим.

— Твоя правда, — промурмотів він, віддаючись теплу її хутра. — Без тебе я б не зміг це зробити. Ти ж це знаєш?

Вивіркострибка ніжно лизнула його вухо.

— Дурний клубок хутра.

Ожинокіготь так само лагідно лизнув її, а тоді застиг, почувши, як хтось наближається до них крізь прогалину.

— Привіт, — почувся голос Воронокрила, який тримав у зубах мишу. Він пробрався через високу траву до них і кинув на землю свіжину. — Вас довго не було, і ми вже подумали, що вас піймала лисиця.

— Ні, з нами все добре, — відповів Ожинокіготь.

— Якби лисиця піймала мене, — додала Вивіркострибка, — ви би це почули, не турбуйся.

— Та я не сумніваюся, — нявкнув Воронокрил, підштовхуючи мишу до них. — Це для вас, — сказав він. — Ми всі вже поїли. Доки вас не було, ми трохи пополювали.

— Дякую, — нявкнув Ожинокіготь.

Вітряний вояк у відповідь махнув хвостом.

— Ну, що думаєш про новий табір Громового Клану? — запитала Вивіркострибка.

— Тут? — Воронокрил кліпнув і почав поволі роззиратися, а Громові вояки тим часом поділили мишу кількома швидкими голодними ковтками. — Гадаю, тут непогано, — зрештою нявкнув він, — якщо вам подобається таке закрите місце. Його легко буде обороняти, але для Вітряного Клану воно би не згодилося.

— Ми його Вітряному Клану й не пропонуємо, — відповіла Вивіркострибка.

Воронокрил смикнув вухами, й Ожинокіготь подумав, що товариш переймається тим, аби знайти якесь підхоже місце для свого Клану. Але ж він усе одно почекає, доки загін огляне весь хребет, перш ніж шукати місце під табір? Тепер, коли вони знайшли цю галявину поміж потрібних видів дерев для мишей, білок та птахів, Ожинокіготь уже почав вірити, що тут, навколо озера, насправді знайдуться території для кожного Клану.

Вохрошубка та Мрячконіжка зайшли на галявину, винюхуючи повітря та роззираючись крутими стінами.

— Жодних лисиць чи борсуків, — сказала Мрячконіжка. — І досить добре захищено.

— Та все одно треба бути обережними, — застерегла Вохрошубка Ожинокігтя. — Якщо це місце зробили Двоноги, то як вам знати, чи вони не повернуться?

— Двоногів тут не було вже багато сезонів, — спокійно відповіла Вивіркострибка. — Ніде нема їхнього запаху, і тут не росло би стільки чагарів, якби вони все ще працювали на цих скелях.

Але слова Вохрошубки змусили Ожинокігтя випустити пазурі в промоклий ґрунт. Спогад про потвор Двоногів, які руйнували їхній старий дім, був ще надто свіжий, тож йому було дуже легко уявити, як вони приходять сюди, щоб вирізати ще каменю. Та все ж Громовий Клан був би точно мишомізким, якби не використав це місце, де, здавалось, було все необхідне для безпечного та захищеного табору. Зрештою, це рішення було за Вогнезором.

— Ви готові? — перебила його думки Мрячконіжка. — Сонцепік уже давно минув.

Ожинокіготь кивнув і роззирнувся навколо, намагаючись зорієнтуватися. Він не був певен, з якого боку їм краще повертатися до озера, коли всюди було стільки незнайомих запахів. Неподалік від входу на галявину вояк помітив, що земля трохи підіймається.

— Ходімо тим боком, — запропонував він. Якщо піднятися трохи вище, можна побачити озеро.

Решта загону згідливо муркнула, і всі разом почали виходити з галявини. Пробираючись крізь чагарі й залишаючи захисні мури позаду, Вивіркострибка зупинилася й обернулася.

— Ми ж повернемося, правда?

Вона говорила так тихо, що Ожинокіготь не був певен, чи зверталася до нього, але все одно відповів.

— Так, — сказав він і потягнувся мордочкою до кінчика її вуха. — Гадаю, що так.

— Ходіть, — гукнув Воронокрил. — Треба повернутися до вечора.

Він не додав, що їм ще потрібно знайти місце для Вітряного Клану, але Ожинокіготь знав: саме це й було в нього на думці.

Вони з Вивірколапкою подалися вгору схилом, залишаючи позаду галявину, яка поступово сховалася за густим лісом. Волога трава терлася об Ожинокігтеве хутро, посилаючи дрижаки його шкірою, але хмари над головою вже розсіялися, показавши блідо-блакитне гололистове небо. Сонце світило ясно, але тепла в його промінні було мало.

Ожинокіготь зупинився і глянув униз на лінію безлистих гілок. Таємна кам’яна лощовина вже повністю сховалася в деревах. Може, це й справді буде новий дім для Громового Клану? Він очікував, що почуватиметься більш упевнено, коли знайде якесь місце для свого Клану; думав, що одразу відчує: це — дім. Та натомість там відчувалося щось гнітюче, ніби саме каміння не хотіло приймати нових гостей.

Вони все підіймалися, а тим часом дерева почали рідшати, і густі чагарі поступалися місцем хрусткому опалому листю. За деякий час Ожинокіготь помітив, як поміж стовбурами замаячили просвіти відкритого пустища, і невдовзі коти дійшли до краю лісу, а перед ними розляглася гряда пагорбів. Озеро сріблястою плямою лежало в долині. Прямо попереду простягалися сіро-зелені вересові луги, які колихалися на вітрі. Трохи вище видніли плями ялівцю, і Ожинокіготь чув звук проточної води. Безсумнівно, вони знайшли домівку для Вітряного Клану.

— Агов, Воронокриле! — гукнув він. — Що думаєш?

Очі Вітряного вояка загорілися, але він не відповів, доки не розтулив рота і ретельно не покуштував повітря.

— Кролі!

— Ну що ж, ось Вітряний Клан і визначився, — нявкнула Вивіркострибка. — Можемо вертатися.

Воронокрил кинув на неї погляд.

— Та жартую, — швидко нявкнула Вивіркострибка. — Ходімо, треба знайти місце для вашого табору.

Ожинокіготь знав, що їм потрібно шукати табір для Вітряного Клану, але сонце вже хилилося до обрію, відкидаючи на траві довгі тіні.

— Взагалі-то, нам таки варто повертатися, — ніяково почав він. — Пробач, Воронокриле. Я не думаю, що в нас є час як слід оглянути ці пагорби. Високозорий зможе вислати завтра ще один загін, щоби пошукати місце під ваш табір. Гадаю, нам треба зараз піти цими пагорбами прямо до краю озера.

Воронокрил смикнув хвостом. Кілька митей він стояв нерухомо, вивчаючи схили, а тоді нахилився, щоб обнюхати траву. Ожинокіготь переживав, що той буде наполягати, аби вони пішли далі обстежувати територію, та, зрештою, Вітряний вояк лише нявкнув:

— Добре. Твоя правда, треба вже повертатися.

У його очах був сторожкий вираз, здавалося, Воронокрил зовсім не шкодує, що котам з інших Кланів не судилося добре розвідати нову територію Вітряного Клану. Серце Ожинокігтя пронизав біль. Воронокрил був люто відданий своєму Клану; не дивно, що він став першим, хто почав знову вибудовувати старі кордони.

Коти підіймалися далі схилом до ґруня; озеро розтягнулося під ними, наче блискучий клаптик неба. Ожинокіготь ішов біля Вивіркострибки, роздивляючись навсібіч нову територію. Вони вибралися на пагорб до потоку, який цебенів по камінню і зникав у лісі, що залишився позаду. Піднявшись на кілька лисячих хвостів угору, загін натрапив на високі камінці, по яких можна було перейти потік. Тут у нього вливався ще один невеликий струмок, що стікав крутим трав’янистим схилом.

Перш ніж дістатися верхівки пагорба, вони дійшли до місця, де земля западала вниз, ніби якась велетенська потвора просто відкусила шматок схилу. «Але не потвора Двоногів», — усвідомив Ожинокіготь; цю западину створили тільки час і погода. Посеред улоговини були розкидані великі курумники[3], а по краях щільно ріс ялівець та інші чагарі. Вони добре захищали це місце від вітру, але не так, як кам’яні стіни, що оточували потенційний табір Громового Клану.

Ожинокіготь примружив очі.

— Воронокриле, як щодо такого місця під ваш табір? — запитав він.

Вітряний вояк від захвату аж почав переминати лапами землю, коли глянув униз.

— Здається, непогано, — погодився він. — Піду перевірю. Ви йдіть далі, я наздожену.

— Ти впевнений? — нявкнув Ожинокіготь. — Я не думаю, що нам варто залишати тебе самого.

— Усе буде добре, — пообіцяв Воронокрил, уже наготований бігти вниз. — Тут немає слідів Двоногів чи лисиць. Я зможу сам знайти дорогу до табору біля конярки. Я тих тварин аж звідси чую!

Перш ніж хто-небудь устиг заперечити, він кинувся бігти схилом. Ожинокіготь спостерігав, як вояк спинився на краю улоговини, а тоді пірнув у чагарник, і лише за колиханням гілок можна було вгадати, де Воронокрил був попередньої миті.

— Сподіваюся, він казав правду про Двоногів та лисиць, — промурмотіла Мрячконіжка, підійшовши до Ожинокігтя.

Він надто запізно подумав про те, що варто було порадитися з Мрячконіжкою, перш ніж відпускати Воронокрила самого. Ожинокіготь уже розтулив рота, щоб сказати щось на захист Вітряного вояка, але Річкова воєвода зупинила його, мовивши лагідно, щоб у голосі не чулося жодного докору:

— Ожинокігтю, все гаразд. Я бачу, скільки в цих котів поваги до тебе. Це те, чим варто пишатися, а не те, за що треба перепрошувати. Мало хто є природженим провідником, але я думаю, що ти один із них.

Він глянув на неї водночас вдячно і здивовано. Несподівано було чути такий висновок про себе від Річкової кішки. Ожинокігтю стало цікаво, що ж Мрячконіжка думає про його зведеного брата Шулікокрига, вояка Річкового Клану. Може, інший син Тигрозора також був природженим провідником?

Раптом подув такий сильний вітрюган, що в Ожинокігтя засльозилися очі, і йому здалося, що зараз його знесе. Цей порив приніс за собою сильний запах коней. Потрусивши головою, щоб зігнати сльози, Ожинокіготь помітив на протилежному боці хребта конярку, а за нею — невеличкий гайок, де на них чекали чотири Клани.

— Майже прийшли! — вигукнула Вивіркострибка. Вона побігла наперед, а інші коти подалися за нею, легко стрибаючи по гладкій землі. Тут пересуватися було значно легше, ніж у лісі, й Ожинокіготь нарешті зрозумів, чому Вітряні коти бігали швидше за інших і здавалися такими настороженими, коли опинялися серед папороті й дерев.

Сонце сідало за соснами, запалюючи поверхню озера вогняними барвами, а коти все спускалися з пагорба. Коли вони вже майже дійшли до підніжжя, їх наздогнав захеканий Воронокрил.

— Ну що? — запитала Вивіркострибка.

Воронокрил смачно облизався, ніби щойно проковтнув соковитий шматочок свіжини. Його очі палали ентузіазмом.

— Там прекрасно! — нявкнув він. — Під одним ялівцевим кущем є тунель, який виглядає, ніби вхід до старої борсучої нори, але борсуків там нема. Навіть запаху не лишилося.

— Можете використати тунель як кубло, — порадила Вохрошубка.

Воронокрил форкнув.

— Вітряні коти сплять просто неба. Тільки борсуки і кролі живуть у норах, — нагадав він їй.

Уже в сутінках загін спустився до озера і пішов вздовж огорожі конярки. Ожинокіготь насторожено наслухав собак і Двоногів, але вони не побачили нічого, крім одного велетенського коня, який заглядав через паркан. Вивіркострибка аж підскочила, коли той шумно видихнув, а тоді зашипіла, щоби приховати свій переляк.

За мить із темряви почувся гучний нявкіт:

— Хто там?

— Усе гаразд, Шулікокриже, це лише ми, — гукнула Мрячконіжка.

Річковий вояк вийшов із тіней, на його смугастих плечах вигравали могутні м’язи.

— Леопардозірка з іншими провідниками послала мене за вами, — нявкнув він. — Усі вже на вас чекають. Ходіть за мною.

Ожинокіготь кліпнув. Дивно було думати про те, що вони з Шулікокригом — рідні брати, сини Тигрозора. Вони багато в чому схожі, та все ж Ожинокігтеві важко було знайти в собі якісь родинні почуття чи прив’язаність до Річкового вояка. Шулікокриг якось надто зухвало всіма командував, надто відкрито проявляв жадобу влади над своїм Кланом і змушував Ожинокігтя задумуватися про їхню спільну спадщину, яку він би радше волів забути. Наприклад, звідки походили такі амбіції Шулікокрига? Чи поділяв той Тигрозорову жагу до влади будь-якою ціною? І якщо він успадкував це від їхнього батька, то що це означало для Ожинокігтя?

Шулікокриг повів їх до гаю неподалік від конярки, де минулого дня зупинилися Клани. Вогнезір із Чорнозором про щось розмовляли біля пенька, але крім них на галявині не було нікого.

Як тільки з’явився загін, Чорнозір вистрибнув на пеньок і заволав:

— Коти усіх Кланів, збирайтеся!

Темні постаті котів почали з’являтися з улоговин та кущів високої трави. Один чи двоє зістрибнули з низькорослих гілок. Багнокіготь протиснувся повз котів свого Клану і доєднався до Чорнозора на пеньку, так що Леопардозірка знову була змушена сидіти на землі.

Вогнезір підійшов ближче і став перед Ожинокігтем.

— Вітаємо з поверненням, — нявкнув він. — Сподіваюся, все минуло без проблем?

— Нічого серйозного, — відповів Ожинокіготь і винувато глянув на Вивіркострибку, пригадавши, як вони мало не програли бійку з кицюнями.

— Краще, щоби хтось із вас піднявся на пеньок, аби всі могли почути, — вирішив Вогнезір. — Мрячконіжко, ти до нас приєднаєшся?

Мрячконіжка схилила голову.

— Вогнезоре, на мою думку, краще, щоб від загону говорив Ожинокіготь. У нього більше досвіду в описуванні незнайомих місць.

Ожинокіготь кинув на неї швидкий погляд, але слова Річкової воєводи були цілком щирими. Вона ступила крок назад, поступившись йому дорогою до пенька.

— Дякую, — промурмотів він.

Ожинокіготь присів і стрибнув на пеньок. Там було досить тісно, тож він зачепив боком Чорнозора, коли повертався до котів, які стояли внизу. Тіньовий провідник відсахнувся і ледь чутно зашипів, але Ожинокіготь намагався не зважати на його ворожість. Серце вояка забилося частіше від думки про те, що він має описувати для всіх чотирьох Кланів їхню довгу мандрівку навколо озера. Коти дивилися на нього знизу, Ожинокіготь відчував, як їхнє нестримне бажання почути новини пульсує в повітрі. Він замислився: ось, як воно — бути провідником, коли кожен кіт уважно ловить будь-яке твоє слово.

Тоді почувся голос Порохошуба, який нетерпляче здійнявся над шелестом гілок угорі.

— Ожинокігтю, ну ж бо швидше! Розкажи нам, що ви знайшли.

Ожинокіготь нервово ковтнув, думаючи, з чого почати. Він не міг сказати, що те, як вони обирали новий дім, узагалі не відповідало його сподіванням. Незважаючи на вказівки Півночі про вмирущого вояка — стожари, відображені в озері, — він не відчував, що ця територія дійсно підходить Кланам. Надто легко було уявити, як потвори Двоногів роздирають ліс, перетворюючи землю на суцільну багнюку та розбиваючи кам’яні стіни улоговини, руйнуючи гнізда новозбудованого Громового табору і залишаючи всіх котів безпорадними, наче сліпих кошенят…

Проте Клани хотіли почути зовсім інше, і ніхто з котів їхнього загону, здавалося, не мав сумнівів, що це їхній новий дім. «Вони можуть мати рацію», — постановив собі Ожинокіготь. Вони довели, що Клани можуть тут жити; чого ж очікувати?

— Новини хороші, — почав Ожинокіготь. — Ми знайшли території, придатні всім Кланам: рогозу та водойму — для Річкового, сосновий ліс — для Тіньового, листяний ліс — для Громового і вересовище — для Вітряного.

Здійнялося захоплене мурмотіння, а тоді Леопардозірка гукнула:

— Як щодо здобичі?

— Видається, що є вдосталь, — відповів Ожинокіготь, — та ще й зважаючи на гололист. Ми голодними не залишилися.

— А Двоноги? — запитав інший кіт. Ожинокігтеві здалося, що то Тіньовий вояк, але він не був певен.

— Ми побачили кілька доказів того, що вони відвідують деякі місця навколо озера, але зараз там нікого нема, — нявкнув він. — Мрячконіжка вважає, що їх з’явиться більше у зеленлист, бо тоді вони приносили своїх кошенят поплавати в річці у лісі.

Ожинокіготь помітив, як кілька котів тривожно перезирнулися, і відчув знайомий наплив страху від думки про те, що Двоноги принесли до їхнього лісу, окрім своїх кошенят. На його полегшення, Мрячконіжка додала:

— Ми зможемо легко триматися від них подалі. Вони не стануть великою проблемою.

— І, власне… це все, — Ожинокіготь не був певен, що ще сказати. — Мабуть, кожен із нас уже приватно розповість своїм Кланам деталі.

— Нам треба вирішити, де пролягатимуть кордони, — прогарчав Чорнозір.

— Так, — нявкнув Вогнезір зі свого місця біля підніжжя пенька, де він сидів поруч із Леопардозіркою. — Ми зможемо це зробити, коли будемо мати чіткіше уявлення про кожну з територій. Дякую, Ожинокігтю.

Ожинокіготь вдячно кивнув своєму провіднику; може, він і зміг повести своїх друзів до Сонцеспаду і назад та розвідати територію навколо озера, але серед провідників Кланів досі почувався безпомічним кошеням. Його хутро настовбурчилося, і він помітив Шулікокрига, який пильно за ним стежив із краю натовпу навколо пенька. Ніяково смикнувши вухами, Ожинокіготь зістрибнув униз. Він нахмурився, побачивши, що Шулікокриг іде йому назустріч, і вже приготувався до ворожого зауваження, а може, й якоїсь причіпки про те, де мають бути нові кордони.

На його подив, у блакитних очах Річкового вояка видніли дружелюбні вогники.

— Дякую, що знайшов нові території, Ожинокігтю, — нявкнув той. — Я вже практично шкодую, що нам знову доведеться розійтися. Я б залюбки з тобою пополював.

Ожинокіготь кліпнув. Вояки з різних Кланів не могли полювати разом, але не тому його так збентежила пропозиція Шулікокрига. Може, Річковий вояк відчував із ним якийсь родинний зв’язок? Якби вони із Шулікокригом були вояками одного Клану, то чи могли б вони стати друзями, як Вогнезір та Сіросмуг, які стільки разів ризикували життям один заради одного?

— Ну, ми будемо зустрічатися на Зборищах, — почав він.

— Ожинокігтю, що ти робиш? — до них підійшла Вивіркострибка, пропалюючи поглядом Шулікокрига. — На нас чекає Вогнезір.

— Звісно. А на мене вже чекає Леопардозірка, — Шулікокриг кивнув на прощання і подався геть.

— Чому ти говориш з ним? — розлючено запитала Вивіркострибка, коли Шулікокриг відійшов достатньо далеко. — Ти знаєш, що йому не можна довіряти.

— Та от не знаю насправді, — відрубав Ожинокіготь.

Вивіркострибка форкнула.

— Ага, якраз. У цього кота завеликі амбіції задля власної шкури.

Ожинокіготь відчув, як на його загривку здиблюється хутро.

— Справді?

— Шулікокриг хотів би, щоби Мрячконіжка ніколи не повернулась, а він міг досі бути воєводою. Я не раз чула, як він з нею сперечався.

— Він хоче як ліпше для свого Клану, от і все, — нявкнув Ожинокіготь. Частково він розумів, як міг почуватися Шулікокриг, коли Мрячконіжка втекла від Двоногів і забрала собі назад посаду воєводи Річкового Клану.

— Це не все, — Вивіркострибка замовкла, махаючи хвостом з боку в бік. — Я можу сказати, що Листолапка не довіряє Шулікокригові, а вона знає його краще, ніж ми. Вона була в лісі, доки він виконував обов’язки Річкового воєводи.

— А ти її питала, чому вона так почувається?

Вивіркострибка похитала головою.

— Мені не потрібно в неї питати. Я просто знаю, що вона відчуває.

Ожинокіготь примружив очі.

— Тобто в тебе проти Шулікокрига немає нічого, окрім того, як до нього ставиться Листолапка? Бо вона твоя сестра, так? Ну, а Шулікокриг — мій брат.

— Хочеш сказати, що ти йому відданий лише через це? — вигукнула Вивіркострибка. — Але ж ти його зовсім не знаєш!

— Ти теж. Але думаєш, що знаєш достатньо, аби казати, що йому не можна довіряти, — Ожинокіготь випустив свої кігті в опале листя. — Чи ти звинувачуєш його лише через те, ким був його батько?

Вивіркострибка поширила свої зелені очі.

— Якщо ти так думаєш, то взагалі мене не знаєш! — прошипіла вона, а тоді рвучко розвернулася і пішла геть, задерши хвоста.

Ожинокіготь збентежено дивився їй услід. Вони з Вивіркострибкою сварилися весь час, відколи вона стала новачкою. Однак він не очікував почути в її голосі такої холодної ненависті.

Він відчув, ніби хтось схопив його за карк крижаними пазурами. Якщо Вивіркострибка не довіряла Шулікокригові через те, ким був його батько, то чи означало це, що вона не довіряла і йому?

³ Курумник — природне нагромадження кам’яних брил (Прим. ред.).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Коли Ожинокіготь договорив і сплигнув з пенька на землю, Листолапка роззирнулася в пошуках Вивіркострибки. Вона вмирала, так їй кортіло почути про їхні нові території та про те, чи знайшла сестра якісь корисні трави.

Новачка запримітила Карохвістку і підійшла до неї.

— Ти не бачила Вивіркострибку?

Плямиста войовниця похитала головою.

Листолапка вже хотіла вирушити на пошуки сестри, коли її раптом пазурами пронизав гострий біль. Вона затамувала подих і вперлася носом у груди, намагаючись утамувати біль. Щось із Вивіркострибкою було не так, щось її гризло, але Листолапка не уявляла, що то могло бути. Патруль безпечно повернувся додому, і скидалось на те, що навколо озера земель було вдосталь для всіх Кланів. То чому ж Вивіркострибка відчуває таку суміш шоку і злості?

— Усе гаразд? — запитала Карохвістка.

— Що? А, так, гаразд. Просто маю дещо запитати у Вивіркострибки, — Листолапка намагалася говорити спокійно, але її голос тремтів. На щастя, навколо них було так гамірно, що Карохвістка цього й не помітила.

— Я допоможу тобі шукати, — запропонувала вона. — Я вже не дочекаюся почути про наш новий дім!

Листолапка кивнула і взялася пробиратися поміж інших котів, шукаючи знайому руденьку шубку. Вона відчула неймовірне полегшення, коли помітила свою сестру ще з якимись Громовими котами — вона їм щось розповідала, жваво помахуючи хвостом. Зараз начебто все було гаразд, але Листолапка знала, що ні з чим не переплутала той блискавичний удар болю і відчаю, який відчула допіру.

Вони з Карохвісткою рушили до рудої воячки.

— Це кам’яна улоговина, де зі всіх боків стіни, — нявкала Вивіркострибка. — Усередині багато місця на кубла, на ясла і навіть для впоряду.

Вона з усіх сил намагалася звучати впевнено, але Листолапка, наблизившись, відчула, що сестру огортає якийсь нещасливий ореол. Очі Вивіркострибки були надто широко розплющені, надто яскраві, вона роззиралася навсібіч, ніби намагаючись побачити кота, якого тут не було. За мить Листолапка зрозуміла, що бракує Ожинокігтя. Вона подумала, що він балакає з іншими котами з Клану.

— У лощовині порожньо? — запитав Порохошуб. Він сидів перед Вивіркострибкою та Папоротехмаркою; їхнє єдине вціліле кошеня, Березко, катулялося в траві разом із трьома кошенятами Маківки, котрі були надто збуджені, щоби спати. — Я не здивувався б, Вивіркострибко, якби ти вирішила поселити нас у борсучому кублі.

Вивіркострибка обурено закрутила хвіст.

— Порохошубе, обіцяю тобі з’їсти всіх борсуків, яких ми там знайдемо. Лисиць також. Там немає таких запахів.

Порохошуб щось буркнув.

— Як на мене, це звучить чудово, — Ясносерда підійшла до Вивіркострибки та притулилася мордочкою до боку молодшої воячки. — Як ви його знайшли?

— Я… Ну, я в нього впала, — зізналася Вивіркострибка.

Хмарохвіст насмішкувато реготнув:

— І чого це мене не дивує?

— Слухай сюди, — Вивіркострибка уже повернулась до білого вояка, та перш ніж устигла щось сказати, в повітрі залунав крик:

— Коти всіх Кланів!

Листолапка повернулася до Попелюшки, яка видряпалась на пень, так що місячне світло посріблило її сіру шубку. Громова медикішка вимахувала хвостом, закликаючи до тиші, і захоплений нявкіт поступово влігся.

— Перш ніж ми розділимось і розійдемось кожне в своє угіддя, — нявкнула Попелюшка, — ми мусимо вирішити, де відбудеться наступне Зборище. Зореклан чекатиме, що ми зійдемось разом, коли прийде повня.

— Але де? — запитала Бурошубка, Тіньова воєвода. — Чи патрулі знайшли щось на кшталт Чотиридерева?

Мрячконіжка, котра сиділа біля пня, підвелась.

— Ні, — відповіла вона, підвищуючи голос, аби її почули всі Клани. — Ніде нічого подібного. Але в нас не було часу ретельно все обшукати.

— Зореклан покаже нам місце, — озвався Дрібнохмар зі свого місця поміж Бурошубкою і Чорнозором.

— Може, вони вже нам показали, — поблискуючи бурштиновими очима, підвелась Мільгокрила. Вона почала описувати прибережний острів на озері. — Він безпечний, захищений і розташований недалеко. Ідеально для Зборищ.

— Але туди доведеться плисти! — запротестувала Мишошубка, Громова войовниця. — Я не збираюся щоповні плавати в озері, навіть якщо Зореклан сам спуститься сюди і почне мене вмовляти.

— І що буде зі старійшинами? — крекнув Носошморг, колишній медикіт Тіньового Клану.

Здійнявся цілий хор голосів на їхню підтримку. Листолапка стурбовано перекидала погляд з одного обличчя на інше. Хоч вона мала свої міркування щодо острова, кращого варіанту придумати не могла. Проте не бачила жодного кота, який би виказував ентузіазм на пропозицію Мільгокрилої.

Шулікокриг підійшов до сестри. Поважно вклонившись Попелюшці, він нявкнув:

— Я б хотів запропонувати, аби я зібрав загін Річкових котів, щоб краще оглянути острів. Якщо Клани не можуть використовувати його для Зборищ, то там, схоже, могло би бути хороше місце для нашого табору.

Він ще не встиг договорити, як до нього підступила Мрячконіжка.

— Я вже сказала, де буде табір Річкового Клану, — нявкнула вона, але хутро на її загривку стало дибки. — У тому місці сходяться два потоки неподалік; там є дерева для захисту, і жодних ознак, що туди приходять Двоноги, навіть у зеленлист.

— Але подумай, наскільки безпечним був би острів, — зауважив Шулікокриг. — У нас було б озеро, повне риби, прямо біля наших гнізд. Ти не думала, що твоє місце для табору може бути надто відкритим і що Громошлях, про який ти згадувала, точно пролягає неподалік?

Мрячконіжка наїжачилась.

— Ти ставиш під сумнів мої рішення? Я знаю, що потрібно моєму Кланові.

Шулікокриг закотив губу, і Листолапка насторожилася, вже майже очікуючи, що двоє Річкових вояків кинуться одне на одного.

— Досить! — долинув крик позаду Листолапки. Вона обернулась і побачила Леопардозірку, яка прямувала до опонентів. — Ви хочете осоромити Річковий Клан?

Шулікокриг відступив назад, а хутро на плечах Мрячконіжки вляглося, хоч Листолапка й бачила, що це коштувало їй деяких зусиль.

— Шулікокриже, ти можеш зібрати загін на острів, якщо хочеш, — продовжила Леопардозірка. — Ми приймемо рішення, де оселитися, коли ви повернетеся.

— Звісно, Леопардозірко, — нявкнув Шулікокриг і вклонився. — Я виберу кількох котів, і ми вирушимо на світанку.

Річковий вояк відійшов геть, і його миттю оточили коти Клану, один поперед одного напрошуючись у загін для обстеження острова.

Листолапка здригнулася. Дивно було бачити, як хтось так відкрито ставить під сумнів авторитет Мрячконіжки. Шулікокриг, мабуть, дуже впевнено почувається у Клані, якщо насмілюється протистояти воєводі перед власною провідницею та перед усіма іншими Кланами.

Листолапці здалося, що в очах її виховниці видніло те саме здивування. Попелюшка знову закликала до тиші.

— Отож, — нявкнула вона, — де нам зустрітися для наступного Зборища?

— Доведеться повернутися сюди, — вирішив Вогнезір. — Хіба що Зореклан покаже нам інше місце до наступної повні.

Багнокіготь повернувся обличчям до Вогнезора.

— Не думаю, що це хороша ідея. Тут ми надто близько до того гнізда Двоногів, що з іншого боку конярки.

— Цьому не зарадиш, — відповів Чорнозір, і Вогнезір кивнув.

— Ми вже тут пробули два дні та дві ночі, але не побачили й сліду Двонога. Утім, якщо в тебе є краща ідея, ми її вислухаємо.

Багнокіготь махнув хвостом.

— Як забажаєте, — форкнув він. — Слово великого Вогнезора — закон, як завжди.

Коти почали розходитися від пенька назад у тіні. Папоротехмарка підкликала до себе Березка.

— Час уже йти спати, маленький. Завтра на нас чекає довга дорога.

Березко покинув гратися з кошенятами Маківки і пострибав до мами.

— А Жабкові, Яблуньці та Грузькові можна теж піти? — запитав він.

— Ні, бо ми з Тіньового Клану, — лагідно пояснила Маківка. — Тепер у нас буде своя окрема територія.

— Але це нечесно! — заплакав Березко, і всі четверо кошенят збилися докупи, дивлячись на двох королев величезними очима з благальними виразами. — Якщо їм не можна піти, я теж не піду.

Листолапка здригнулася. Кошенята були такі невинні! Вони й гадки не мали, наскільки їхнє життя відрізнялося від життя старших побратимів та посестер. Їхніми найдавнішими спогадами будуть жахіття голоду в лісі, страх кожного кота за своє життя, а потім — спогади про нових друзів, коли всі Клани з’єдналися разом для виснажливого переходу через гори. Малі не знали, що таке ворожість між Кланами чи вояцьке служіння лише одному Кланові. Вони, може, й узагалі не знали, що існують чотири Клани.

— Не вигадуй дурниць, — Папоротехмарка підійшла до свого кошеняти і співчутливо лизнула його вушка. — Такий вояцький правильник. Коли ви станете новаками, то знову будете зустрічатися на Зборищах.

— Це буде вже не те, — пробурмотів Жабко, обурено глянувши на свою маму.

— А в Громовому Клані мені ні з ким гратися, — сумно додав Березко.

Папоротехмарка з Маківкою перезирнулися, і Листолапка побачила в їхніх очах щирий жаль — не лише кошенята сильно здружилися, незважаючи на межі Кланів.

Зрештою Маківка похилила голову й обгорнула своїх трьох кошенят хвостом.

— Кажіть уже папа, — коротко нявкнула вона.

— Бувай, — хором промовили Жабко та Грузько, а Яблунька підбігла до Березка і торкнулася до нього носиком.

— Бувайте, — Березко дивився на своїх друзів, які вже подалися геть, а тоді повернувся й пішов за мамою, опустивши хвостика.

Листолапці було невимовно жаль це самотнє кошеня, як і всіх котів, які сумуватимуть за своїми новими друзями з інших Кланів. За кілька хвостів неподалік вона помітила Шипокігтя, який прощався із Золоногом та Одновусом із Вітряного Клану. Громовий вояк винувато відстрибнув, коли помітив, що на них дивиться Листолапка, ніби він зраджував Клан тим, що потоваришував із цими котами.

— Усе гаразд, — нявкнула Листолапка, підійшовши поноськатися з Громовим вояком. — Важко відмовлятися від нових друзів.

«Мені пощастило, одній з небагатьох, — вдячно подумала вона. — Я все ще можу дружити з Мільгокрилою».

Кордони між Кланами для медикотів та медикішок не були настільки важливими, особливо якщо вони товаришували.

Листолапка вирішила піти спитати в Попелюшки, чи може вона якось допомогти котам приготуватися до завтрашнього дня. Пробираючись до виховниці, вона натрапила на Воронокрила. Вітряний вояк стояв біля старійшини зі свого Клану — худорлявого кота зі світло-коричневим хутром, який зручно згорнувся в кублі із сухого листя під деревом.

— Хуткохвосте, слухай, — голос Воронокрила відлунив роздратуванням, — Вітряний Клан збирається нижче схилом. Якщо залишишся тут, то змішаєшся з Громовим Кланом.

— То й що? Громовий Клан мені нічого поганого не зробив, — крекнув старійшина. — Я звідси, юначе, ні на крок не зсунуся, поки не поїм чогось.

Воронокрил закотив очі.

— О святий Зореклане!

— Я можу якось допомогти? — запитала Листолапка, гадаючи, чи то Хуткохвіст просто був такий упертий, чи йому й справді було настільки важко рухатися. Вона могла би ще роздобути якісь трави, що підкріпили би його на силі, як-от трави для мандрівок, які вони їли, коли ходили до Місяцескелі.

Та коли Воронокрил обернувся до неї, його погляд був холодний.

— Мені не потрібна допомога від Громового Клану, дякую, — різко нявкнув він.

— Вибач, — Листолапка відсахнулася, намагаючись не показувати, як її розлютило те, що він просто так відкинув запропоновану допомогу. — Я лише подумала…

— Воронокриле, полегше, — Листолапка відчула чийсь легкий дотик на плечі й, озирнувшись, побачила Вивіркострибку. — Не треба бути таким колючим, — сказала її сестра Вітряному вояку.

Воронокрил знервовано запустив кігті у ґрунт.

— Наша мандрівка скінчилася, Вивіркострибко, — нявкнув він. — Ми мусимо пам’ятати, що належимо тепер до різних Кланів.

Вивіркострибка форкнула.

— Ти завжди був таким складним клубком хутра, Воронокриле. Але якщо хочеш усе так ускладнювати без потреби, то хто я, щоб тебе зупиняти? Просто пильнуйся, коли говориш із моєю сестрою, і все.

Воронокрил зиркнув на Листолапку і пробурмотів щось під носа, що могло би бути вибаченням.

— Однак я можу й сам впоратися з Хуткохвостом, дякую, — додав він.

Перш ніж піти, Листолапка побачила, як вояк знову нахилився над старійшиною.

— Хуткохвосте, якщо я принесу тобі якоїсь свіжини, тоді ти підеш?

— Річ можлива, — старий кіт умостився ще зручніше і заплющив очі. — Якщо воно буде щось добре і грубеньке.

— Листолапко, ти йдеш? — гукнула Вивіркострибка.

Листолапка обернулася й побачила, що до неї біжить Карохвістка.

— Це був Воронокрил? — запитала вона. — У нього такий гострий язик, як лисячі зуби. Він тобі щось зле казав? Я з ним розберуся, — її бурштинові очі спалахнули в передчутті.

— Ні, з ним усе добре, — Листолапка торкнулася плеча подруги кінчиком хвоста.

Вона озирнулася на те місце, де зник Воронокрил у пошуках здобичі, розуміючи, що в її словах була неправда. Та Листолапка не могла пригадати жодного зілля, яке би вилікувало розбите серце Вітряного вояка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Ожинокіготь незручно завовтузився в купі сухого листя. Його колола в бік якась гілка, та прокинувся він не від цього. Ожинокіготь уже відвик спати сам, без тепла Вивіркострибчиного тіла поруч. Він гадав, що вона пішла спати біля Золошуба, але не був певен. Утім, біля нього її точно не було.

Раптом його знову щось тицьнуло в бік. Ожинокіготь сонно підвів погляд і побачив, що то була зовсім не гілка, а лапа. Над ним стояв Короморд.

— Де Вогнезір? — запитав Вітряний медикіт.

Ожинокіготь зіп’явся на лапи й позіхнув. Небо над головою тільки-тільки замріло світанням.

— Більшість Громового Клану спить там, під деревами.

— Можеш, будь ласка, його знайти? — голос Короморда, здавалося, от-от зламається. — Його кличе Високозорий.

Ожинокіготь зрозумів, що Вітряний провідник уже доживає своє останнє життя.

— Зараз покличу, — пообіцяв він.

— Дякую. Ми — он під тим ялівцем, — Короморд указав хвостом вбік. — Мені треба знайти Одновуса, — сказав він і побіг геть.

Ожинокіготь поспішив до найближчих вояків Громового Клану. Високозорий був найстарішим із провідників, і його смерть була би величезною втратою для всіх чотирьох Кланів, а не лише для Вітряного. На кілька митей вояк уже втратив надію знайти Вогнезора у передсвітанковій темряві, але раптом помітив, як той ділиться язиками з Піскоштормою біля пенька.

— Вогнезоре, Короморд сказав, що тебе кличе Високозорий, — нявкнув Ожинокіготь, підбігши до них.

Вогнезір заціпенів і перезирнувся з Піскоштормою.

— Уже йду, — відповів він.

— Короморду потрібна якась допомога? — запитала Піскошторма. — Тут щойно була Попелюшка. Передай Короморду, щоби прислав когось по неї, якщо буде треба.

Ожинокіготь кивнув і подався за Вогнезором через галявину до куща ялівцю, під яким лежав, помираючи, Високозорий. Зовнішні вітки куща розстелилися по землі, так що спершу вони не помітили жодного кота, але, підійшовши ближче, Ожинокіготь почув важке уривчасте дихання. Пригнувши голову, він зазирнув крізь щілину і побачив Високозорого, який простягнувся на боці у кублі з опалого листя.

— Вогнезір уже тут, — нявкнув він і відступив назад, пропускаючи у кубло свого провідника. — Я почекаю ззовні, — сказав він Вогнезорові.

— Це Ожинокіготь? — долинув слабкий голос Високозорого з-під куща. — Не йди. Тобі також варто почути, що я маю сказати.

Ожинокіготь непевно глянув на Вогнезора і, коли його провідник кивнув, притиснувся до землі й поповз попід гілками за ним.

Високозорий був сам; Короморд із Одновусом ще не повернулися. З кожним натужним подихом груди Вітряного провідника важко підіймалися, й Ожинокіготь аж замружився, побачивши, яких зусиль йому вартувало підвести голову.

Та у блідому сяйві, яке ледь просочувалося крізь гілля, Високозорові очі мерехтіли світлом Зореклану.

— Вогнезоре, я мушу тобі подякувати, — крекнув він. — Ти врятував мій Клан.

Вогнезір зніяковіло муркнув.

— А Ожинокіготь… — провадив далі Високозорий. — Ти пішов у таку далеку дорогу, щоби знайти для нас місце, стикався з небезпекам, яких ще жоден кіт не бачив. Навіть Сіросмуг, нехай прийме його Зореклан, погодився би, що ти став би гідним воєводою Громового Клану.

Ожинокіготь затамував подих і не смів підняти очі на свого провідника, відчуваючи, як той напружився. Він знав, що Вогнезір усе так само тужив за Сіросмугом і щиро вірив, що його друг досі живий. Провідник відмовлявся призначити нового воєводу, хоч було дуже малоймовірно, що Сіросмугові вдасться втекти від Двоногів, які забрали його з лісу.

Амбіції схопили Ожинокігтя сталевими орлиними пазурами. Як би важко було це визнати, він знав, що хотів бути воєводою, а згодом і провідником свого Клану. «Чи це саме відчував Тигрозір?» — замислився він. Жадоба до влади його батька була такою сильною, що той був готовий брехати, вбивати і зраджувати, щоб її досягти. «Я б ніколи так не вчинив», — подумав Ожинокіготь. Якби і став воєводою, то тільки через відданість своєму Кланові, важку працю та повагу до вояцького правильника.

Проте похмура спадщина Тигрозора назавжди залишиться з ним, очорняючи все, що б він не намагався робити. Вони дивляться на мене, а бачать Тигрозора.

Він винирнув із своїх думок і нахилив голову до Високозорого, промурмотівши:

— Це не лише моя заслуга. Ми зробили це всі разом.

— Високозорий, ти виснажуєш себе, — лагідно промовив Вогнезір. — Тобі слід відпочити.

— Так, відпочинок мені потрібен, — нявкнув Вітряний провідник.

Вогнезір не намагався прикидатися, що була надія на покращення його стану.

— Ти будеш гідним поповненням рядів Зореклану, — сказав він. Тоді присів і притулився до Високозорого мордою.

— Та перед тим… перед тим я мушу сказати… — Високозорий почав задихатися, а його лапи зачовгали по сухому листю.

— Ожинокігтю, знайди Короморда, — наказав Вогнезір.

— Ні, — Високозорий спромігся звести дух і хвостом подав Ожинокігтеві знак залишитися. — Уже нічим… мені жоден медикіт не допоможе, — його очі прикрилися, і він кілька разів важко вдихнув, перш ніж продовжити. — Я мушу сказати дещо важливе. Де Одновус?

Вогнезір глянув на Ожинокігтя, але той похитав головою.

— Короморд пішов за ним, — нявкнув він. — Я йду теж пошукаю.

— Швидко… — крекнув Високозорий, коли Ожинокіготь уже виходив. — Скажи їм… що вже час…

Ожинокіготь випростався і роззирнувся навколо. Надворі вже розвиднювалося, але він усе ще бачив тільки темні фігури і десь-не-десь плями блідого хутра. Більшість котів іще спала в нашвидку зроблених гніздах у високій траві, умовно розділеній поміж чотирма Кланами. Ожинокіготь намагався зрозуміти, яка з ледве помітних груп була Вітряним Кланом, коли це побачив кота, котрий біг від озера. На своє полегшення, він упізнав у ньому Одновуса.

— Короморд сказав, що Високозорий помирає, — Вітряний вояк, засапавшись, зупинився біля куща і впустив на землю купку промоклого моху. — Я тільки відійшов до озера, щоб набрати йому води.

— Він хоче тебе бачити, — нявкнув Ожинокіготь.

Одновус прослизнув попід гілками в кубло Високозорого; Ожинокіготь подався слідом і, зайшовши, побачив, як вояк кладе мох. Вмирущий провідник безсило злизав кілька крапель, а тоді знову підвів голову.

— Перш ніж я відійду до Зореклану, я мушу дещо зробити, — його голос зазвучав сильніше. — Вогнезоре, Одновусе, послухайте. Багнокіготь — хоробрий вояк, але він не той кіт, який має провадити Вітряний Клан. За ці останні повні ми зрозуміли, що майбутнє наших Кланів засноване на дружбі. Я хочу, щоби після моєї смерті між Вітряним та Громовим Кланами не було ворожнечі. Ми не повинні мати ворогів. Але цього не станеться, якщо Кланом керуватиме Багнокіготь.

Ожинокіготь побачив, як Вогнезір із Одновусом перезирнулися; обоє котів, здавалося, із жалем розуміли: хто би не керував Кланом, Високозорів ідеал вічної дружби недосяжний. Для Кланів природно ворогувати — це було частиною вояцького правильника.

— Я все ще можу обрати кота, який поведе Вітряний Клан після мене, — прохрипів Високозорий. — Віднині Багнокіготь більше не буде воєводою.

Три пари очей витріщилися на нього.

— Я кажу ці слова… перед Зорекланом, — важко промовив Високозорий. — У Вітряного Клану… повинен бути новий воєвода. Одновусе, ти поведеш Клан після моєї смерті.

Ожинокіготь та Вогнезір перекинулися сполоханими поглядами. Це не зовсім правильні слова для призначення воєводи, хоча намір Високозорого був зрозумілий. Ожинокіготь відчув під хутром крижане поколювання. Чи прийме Зореклан Одновуса як провідника Вітряного Клану, якщо він не був призначений воєводою за канонами вояцького правильника? Він розтулив було рота, щоби щось сказати, але передумав, побачивши вираз на обличчі свого провідника. Вогнезір здавався навіть більш шокованим, ніж Ожинокіготь: хутро на загривку здибилося, а кігті переминали ґрунт, але Громовий провідник мовчав.

— Високозорий, ні, — Одновус був нажаханий, але Високозорий на це не зважав. Він перевів свій мерехтливий, зоряний погляд з нового воєводи на Вогнезора, а тоді — на Ожинокігтя.

— Я вдячний, що довів свій Клан аж сюди, — промурмотів він. — Одновусе, коли будеш провідником Клану, шануй наших друзів. Пам’ятай про все, що Громовий Клан зробив для нас.

— Високозорий, я намагатимусь, але… — Одновус простягнув лапу, щоб торкнутися плеча свого провідника, але голова Високозорого впала на листя. Його очі заплющилися, а дихання стало швидке й неглибоке.

Ожинокіготь відчув, як його хутра торкнувся легенький вітерець. Повз нього щось прошелестіло, і здалося, що на мить він побачив у Вогнезорових очах відображення зоряного сяйва. Раптом з’явилося враження, ніби у кублі повно котів, і його всюди оточують гладенькі котячі боки.

Ожинокіготь підскочив, почувши позаду шерех, і за мить у кублі знову стало порожньо. Він повернувся і побачив Короморда, який прослизнув попід гілками.

Медикіт поклав біля Високозорого згорток трав і нявкнув:

— Це передала Попелюшка.

Він затнувся, глянувши на свого провідника.

— Для трав уже запізно, — тихо нявкнув Вогнезір.

Одновус нахилився і зарився носом у хутро Високозорого. Чорно-білі груди Вітряного провідника вже не підіймалися і застигли назавжди, випустивши дух Високозорого.

— Він уже із Зорекланом, — промурмотів Короморд.

Ожинокіготь відчув, як до горла підступив клубок. Високозорий був не його провідником, але він був шляхетним котом, і після його смерті все вже буде не таким, як раніше.

Почекавши трохи, Вогнезір торкнувся хвостом Одновусового плеча.

— Одновусе, тобі треба розповісти своєму Клану. Пам’ятай, що сказав Високозорий: він…він призначив тебе воєводою і хотів, щоб ти тепер став провідником.

Одновус підвів голову, його погляд був сповнений горя і сум’яття.

— Вогнезоре, я не можу, — благально сказав він. — Я не можу стати провідником! — вагаючись, він додав: — Ми мусимо розповідати їм, що він сказав? Я… я знаю, що це були неправильні слова для призначення нового воєводи. Високозорий помирав, у нього затуманився розум…

— Високозорий добре знав, чого він хотів, сказав він правильні слова чи ні, — твердо відповів Вогнезір, хоч у його очах було співчуття. — Він хотів, щоб ти став воєводою замість Багнокігтя і щоб ти став наступним провідником. Ти готовий зрадити його довіру і ту честь, яку він тобі явив?

Ожинокіготь побачив, як поширилися очі Короморда, і враз пригадав, що медикота не було в кублі на останніх словах Високозорого.

— Що він сказав? — запитав Короморд. Вогнезір пояснив, і медикіт набув стурбованого вигляду. — Я розумію, що його слова тебе шокували, — нявкнув він до Одновуса, — але ти нічого із цим не можеш зробити. Якщо така була воля Високозорого, то це означає, що перед обличчям Зореклану тепер ти — провідник. Думаєш, предки-вояки подарують Багнокігтю дев’ять життів, знаючи, що Високозорий передумав?

— Багнокіготь! — Одновус збентежено глянув на медикота. — Що я йому скажу?

Вогнезір підбадьорливо торкнувся вояка.

— Якщо хочеш, я зроблю оголошення для всіх Кланів, доки ти будеш думати, що сказати окремим котам.

Погляд Одновуса сповнився полегшення.

— Справді? Дякую, Вогнезоре.

Вогнезір кивнув, та Ожинокіготь відчув якийсь неприємний укол. Він знав, що ці двоє потоваришували ще задовго до того, як Вогнезір став провідником, але зараз для Одновуса настав час діяти самому, як би важко це не було. Для Вітряного Клану це й так великий удар — не треба їм ще думати про те, що Вогнезір, кіт з іншого Клану, був якось у цьому задіяний.

Громовий провідник відхилив гілля і вийшов. Ожинокіготь та інші рушили за ним. Вогнезір перейшов галявину і застрибнув на пеньок.

Одновус уже збирався сісти поміж корінням, та Вогнезір хвостом покликав його стати поруч.

— Тобі варто бути тут, — нявкнув він. — Що подумає твій Клан, якщо ти сидітимеш унизу, ніби звичайний вояк?

Ожинокіготь добре розумів, що має на увазі Вогнезір, і його трохи взяла нетерплячка. Час Одновусові вже переступити свій шок і почати поводитися як провідник.

— Ходи, — підштовхнув він.

Одновус невпевнено на нього глянув, а тоді застрибнув на пень біля Вогнезора.

Громовий провідник видав клич:

— Коти усіх Кланів! Збирайтеся, я маю розповісти вам деякі новини.

Раптом навколо галявини у своїх імпровізованих гніздах почали ворушитися коти, і трава заколихалася, ніби над нею пробіг вітер. Хтось поблизу роздратовано буркнув:

— Що він від нас хоче?

Вогнезір кликав знову і знову, аж доки коти один за одним не повилазили зі своїх гнізд і не почали збиратися навколо пенька.

Вивіркострибка сонно підійшла до Ожинокігтя і широко позіхнула.

— Що сталося? Чого Вогнезір хоче?

— Краще тобі почути це від Вогнезора, — нявкнув Ожинокіготь. Він не уявляв, як передати словами те, що сталося перед смертю Високозорого.

Раптом вояк згадав про свою сварку з Вивіркострибкою, та було вже пізно. Вочевидь, вона теж забула, але зараз витлумачила його стриману відповідь як небажання взагалі з нею говорити.

— Добре, — нявкнула воячка і кинула на нього холодний погляд, а тоді відійшла на кілька хвостів.

— Коти усіх Кланів, у мене є дуже сумні новини, — почав Вогнезір. — Високозорий відійшов у вічне полювання із Зоряним Кланом.

— Високозорий помер! — вигукнув Клаптевух. — Він став провідником, коли мене ще не було. Що буде з Вітряним Кланом без нього?

Його новак Соволап поруч із ним схилив голову, надто засмучений, щоб говорити. Мохошубка, Річкова королева, торкнулася його плеча кінчиком хвоста.

— Високозорий був шляхетним котом, — промурмотіла вона. — Зореклан його радо прийме, і він буде серед найкращих із них.

Звідкись іззаду здійнявся жалібний лемент. Ожинокіготь вторив йому в глибині свого серця.

— Я був біля нього, коли він помер, — продовжив Вогнезір, глянувши на Ожинокігтя, — і він сказав…

Його урвав плямистий коричневий вояк, який вибіг наперед і зупинився біля підніжжя пенька.

— Це що таке? — запитав він, палаючи люттю. — Високозорий помер? Чому ніхто мені не сказав?

Це був Багнокіготь.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Вогнезір спокійно звернув погляд на Вітряного вояка.

— Високозорий помер щойно, — нявкнув він. — Ми не мали нагоди ще нікому розповісти.

— Багнокігтю, тепер ти наш провідник, — нявкнув Павотеніг. — Ми всі триматимемо жалобу за Високозорим, але зараз нам потрібно, щоб ти допоміг нам обжитися в нашому новому домі.

Його товариші почали згідливо мурмотіти. Багнокіготь поважно схилив голову, але, коли повернувся назад до Вогнезора, його очі досі розлючено палали.

— Тобі слід було знайти мене, перш ніж скликати це зборище. Чому Громовий кіт має оголошувати новини Вітряного Клану?

Вогнезір смикнув кінчиком хвоста.

— Так хотів Високозорий. Будь ласка, послухайте, що я намагаюся вам сказати, — він звернувся до всіх котів на галявині. — Перед смертю Високозорий призначив своїм воєводою Одновуса.

Громовий провідник кинув погляд на Ожинокігтя, але не подивився йому в очі. В Ожинокігтя пробіг мороз по шкірі: невже Вогнезір і справді готовий проігнорувати той факт, що Високозорий не провів належної церемонії, щоб обрати нового воєводу?

— Що? — верескнув Багнокіготь, не вірячи своїм вухам.

— Ти кажеш, що Багнокіготь не є нашим провідником? — запитав Павотеніг. Від збентеження він випустив кігті у ґрунт.

— Це лайно мишаче! — вищирила ікла якась чорна Вітряна кішка. — Ніхто не буде кращим провідником для Клану.

Ожинокіготь ніяково слухав. На його думку, Одновус був би кращим провідником, ніж Багнокіготь, але в нього не було права голосу. Та й Ожинокіготь добре розумів, як мав почуватися Багнокіготь, коли довгоочікуване провідництво видирають у нього прямо з-під носа.

Одновус глянув на Багнокігтя.

— Мене це шокувало не менше за тебе, — нявкнув він. — І я б хотів, щоб ти і далі був воєводою Вітряного Клану. Мені буде потрібна твоя підтримка та твій досвід на кожному кроці цього шляху.

Багнокіготь здибив хутро на загривку.

— Невже ти думаєш, що я повірю в це лайно собаче? — гаркнув він. — Усі знають, що Високозорий практично що передав наш Клан Вогнезору в лапи ще до того, як ми залишили ліс. Він завжди відчував до Громового Клану більше відданості, ніж вони заслуговують. А тепер Вогнезір нам каже, що його друг Одновус має стати провідником! Хтось іще був свідком цього принагідного рішення?

Важкими, мов камінь, лапами Ожинокіготь вийшов наперед і став біля Багнокігтя.

— Я був, — слова застрягли у нього в горлі, як жорсткий шматок свіжини. — Я був там. Я чув, як Високозорий призначив Одновуса своїм воєводою.

Він мало не додав: «але він не сказав правильні слова», та вчасно зупинився. Вогнезір нічого про це не говорив.

Уся галявина і пеньок кудись зникли, а Ожинокіготь знову опинився в лощовині; йому ще не було навіть семи повень, він тільки-но став новаком і, буркочучи, вишукував у старійшин кліщів. Усі новаки ненавиділи це заняття, та іноді його полегшували історії про минуле Громового Клану, про події, які трапилися ще до народження цих новаків. Усі дізналися, що Тигрозір, колишній воєвода, виявився зрадником, який планував убити провідницю свого Клану — і в Ожинокігтя пробігали сироти щоразу, як він чув, що хтось говорить про його батька похмурі й страшні речі. Тигрокігтя вигнали з табору, і Синьозірка призначила Вогнезора замість нього. Та її так приголомшила Тигрозорова зрада, що вона відклала церемонію надовго за місяцепік, який був часом, визначеним вояцьким правильником. Кілька котів із Клану, навіть ті, які любили й поважали рудого вояка, почали глибоко сумніватися, чи має він право зватися воєводою, і Вогнезорові довелося багато повень доводити, що він гідний зайняти Тигрозорове місце.

Ожинокіготь похитав головою, повертаючись думками до гаю біля озера. Його кров застигла у жилах. І у Вогнезора, і в Одновуса не було правильної церемонії назовництва воєводи! Не дивно, що Громовий провідник так хотів захистити Одновуса, коли хтось поставив під сумнів його право стати провідником Клану. Якщо у Вогнезора колись і були які-небудь сумніви щодо власної посади воєводи, то він тримав їх при собі й, вочевидь, вважав, що Одновусові слід зробити так само.

Багнокіготь примружено глянув на Ожинокігтя.

— О, ти теж там був, та невже? Ще один кіт із Громового Клану, яка несподіванка! Що Вогнезір тобі пообіцяв, щоб ти його підтримав? Сказав, що зробить тебе воєводою Громового Клану?

Будь-яке бажання вибовкнути правду як водою змило, й Ожинокігтеві довелося боротися з бажанням кинутися на Вітряного вояка і видерти йому хутро. Ледве намагаючись втриматися на місці, він глянув на Вогнезора й побачив у зелених очах свого провідника крижану лють.

— Як ти смієш сумніватися в моїх словах чи в словах мого вояка? — зашипів Вогнезір на Багнокігтя. — Високозорий прийняв своє рішення перед лицем Зореклану.

— Звідки ти знаєш? — виклично запитав Багнокіготь. — Раптом став медикотом?

— Його рішення було очевидним, — гаркнув Вогнезір.

Багнокіготь розвернувся до своїх товаришів.

— Ви збираєтеся тут сидіти і це слухати? — запитав він. — Ми дозволимо Громовому Клану обирати за нас провідника? — крутнувшись назад до Одновуса, він додав: — Як ти думаєш, скільки наших вояків підуть за тобою, ти, нюня, стерв’ятник ти, зрадник?

Перш ніж Одновус устиг відповісти, наперед вийшов Воронокрил і став біля пенька. Його хутро було здиблене, а погляд отупілий від горя, але, коли він промовив, його голос звучав спокійно.

— Я піду за Одновусом. Я ходив з Ожинокігтем до Сонцеспаду, і я знаю, що він не бреше. Якщо він каже, що Високозорий призначив Одновуса воєводою, перш ніж відійти на полювання із Зорекланом, то я йому вірю, — темний вояк підвів голову й зустрівся поглядом з Одновусом, а тоді додав: — Однозоре, я вітаю тебе як провідника свого Клану.

Ще кілька Вітряних котів викрикнули:

— Так! Однозір! Однозір!

Та інші голоси звучали непевно чи й відкрито заперечували його, і Ожинокіготь розумів, що Одновусові нелегко буде самому повірити у своє право бути провідником Клану. Він помітив обабіч натовпу Чорнозора й Леопардозірку, які перекинулися поглядами, сповненими зацікавлення і насолоди. Хто-хто, а вони точно не журилися через сварки у Вітряному Клані.

Одновус нахилив голову до Воронокрила.

— Дякую, — нявкнув він. — Але не називай мене ще Однозором, — попросив вояк. — Я не отримав від Зореклану ані свого імені, ані дев’яти життів.

Одновус присоромлено прищулив вуха, й Ожинокіготь здогадався, що він, мабуть, боявся, що Зореклан ніколи не прийме його через те, в який спосіб він став Вітряним воєводою.

— І не отримаєш! — прогарчав Багнокіготь, ніби міг прочитати найпотаємніші думки Одновуса. — Ти не наш провідник! Спускайся сюди і стань на бій зі мною, якщо посмієш. Тоді ми побачимо, з кого кращий провідник для Вітряного Клану.

Одновус уже зігнув задні лапи, готуючись стрибонути вниз і відповісти на виклик Багнокігтя, та Вогнезір підняв хвоста і зупинив його. Ожинокіготь наготувався було перехопити Багнокігтя, якби той зібрався застрибнути на пеньок.

— Зупиніться! — розлючено крикнув Короморд. — Багнокігтю, сховай кігті, — сказав він до Вітряного вояка. — Провідників ніколи не обирали бійкою. І невже ви хочете битися, коли дух Високозорого все ще на нас дивиться? Ми повинні сидіти й чувати за ним, а не гризтися за те, хто має зайняти його місце. Такою поведінкою ви зраджуєте колишнього провідника. Він завжди очікував найкращого від своїх старших вояків, — медикіт замовк і пильно глянув на Вогнезора, а тоді додав: — Я вірю в те, що нам кажуть Громові коти. Це був вибір Високозорого, і ви повинні його прийняти.

Багнокіготь із видимим зусиллям опустив хутро на загривку і втягнув кігті.

— Що ж, гаразд, — прогарчав він. Тоді підвів очі на Одновуса, а з його погляду отрутою сочилася ненависть. — Можеш показувати, який ти хоробрий, стоячи там зі своїми друзями з Громового Клану, які тебе прикривають. Та якщо ти вирішив, що я служитиму тобі воєводою, то ти помиляєшся.

Одновус схилив голову.

— Нехай так, — нявкнув він. — Мені шкода, якщо таке твоє рішення.

У відповідь Багнокіготь лише сплюнув. Тоді відвернувся і пішов слідом за Коромордом та кількома Вітряними вояками, які зібралися винести Високозорове тіло для чування.

— Одновусе, — тихо нявкнув Вогнезір, — тобі потрібно призначити іншого воєводу. Вже. Ти не можеш сам повести цей Клан, і тобі знадобиться будь-яка підтримка, якщо Багнокіготь вирішить усе ускладнити.

На мить Ожинокіготь замислився, чи не вибере він Воронокрила, який пильно дивився на провідників. Проте Воронокрил був названий вояком ще зовсім недавно, і до того ж не на його користь свідчило товаришування із Громовим Кланом. Одновус потребував досвідченого вояка, якому довіряв Вітряний Клан і який водночас не мав зв’язків із котами з інших Кланів. Це повинен бути вибір, який схвалили б усі — можливо, навіть Багнокіготь.

Одновус заплющив очі й замислився. Тоді розплющив і глянув на своїх побратимів та посестер.

— Я промовляю ці слова перед духом Високозорого та духами усіх котів Зореклану, нехай вони мене почують і схвалять мій вибір, — Ожинокіготь полегшено зітхнув, бо цього разу були вжиті правильні слова. — Новою воєводою Вітряного Клану буде Золоніжка.

Ожинокіготь навіть не був певен, хто така Золоніжка. Тоді він побачив сіру кішку, яка стояла із виразом абсолютного шоку на її плескатому обличчі. Воронокрил підбіг до неї й притулився мордочкою, а інші Вітряні коти заскандували:

— Золоніжка! Золоніжка!

Раптом Ожинокіготь пригадав, що вона була матір’ю Воронокрила; він бачив її раз чи двічі на Зборищах, хоч ніколи з нею й не говорив. Золоніжка, вочевидь, була популярною серед своїх товаришів. Ожинокіготь примружив очі. Одновус прийняв мудре рішення, як він і сподівався.

Одновус зістрибнув з пенька, і Вогнезір подався за ним. Золоніжка підійшла поноськатися зі своїм провідником.

— Дякую, Одновусе, — нявкнула вона. — Я старатимусь зі всіх сил. Я й не уявляла…

— Я знаю, — перебив Одновус і лизнув її вухо. — Це одна з причин, чому я обрав тебе. Я не хочу кота, який вважає, що заслуговує на владу. Я хочу когось, хто допоможе мені зміцнити наш Клан, коли ми дійдемо до нашої нової домівки.

Золоніжка замуркотіла.

— Тоді задля цього я й працюватиму.

Одновус повернувся до Вогнезора і нявкнув:

— Дякую, Вогнезоре. Мені шкода, що це все було так складно. Я ніколи б не подумав, що Багнокіготь звинуватить тебе у брехні.

Вогнезір знизав плечима.

— Я не здивований. Багнокіготь перебрав на себе багато обов’язків провідника задовго до смерті Високозорого. Це мало бути для нього важким ударом — дізнатися, що він, зрештою, таки не стане провідником. Та принаймні видається, що за тобою стоїть більшість Клану.

Одновус кивнув, але в його очах був сумнів.

— Вогнезоре, як мені дістати своє ім’я та дев’ять життів від Зореклану? Тут немає Місяцескелі. Гадаєш, мені треба взяти кількох вояків і вернутися через гори до Високих Скель?

Вогнезір смикнув хвостом.

— Гадаю, це найбільш мишомізке рішення, яке ти міг би прийняти. Дорога туди і назад займе близько повні. А Багнокіготь не сидітиме тут, склавши лапи й чекаючи на твоє повернення, це вже точно.

Громовий провідник повів вухами в бік котів, які винесли тіло Високозорого на галявину. Багнокіготь сидів трохи віддалік від них, витріщаючись на Одновуса зі зловісним виразом в очах. Ожинокіготь відчув, як у нього всередині все стиснулося. Новий Вітряний провідник, мабуть, більш ніж мишомізкий, якщо думає, що з Багнокігтем проблему вирішено.

— Твоя правда, — зітхнув Одновус. — Зараз не час залишати Клан. Однак нам доведеться знайти якийсь спосіб ділитися язиками із Зорекланом, хіба ні?

— Десь поблизу мусить бути ще одна Місяцескеля, — нявкнула Золоніжка. — Інакше Зореклан би не привів нас сюди. Ми знайдемо її якнайшвидше, а до того часу вірності твого Клану буде досить, щоб визнати тебе провідником.

Одновус усе ще виглядав стурбованим, і Ожинокіготь розумів чому. Справа була не лише в Багнокігтеві. Павотеніг та Ночехмара також були невдоволені зміною провідника, і не тільки вони. Провідництво Одновуса не було повністю усталене, доки він не отримав дев’ять життів та нове ім’я. Та чи подарує їх йому Зореклан, якщо Високозорий не дотримався багатовікової церемонії, коли призначав його воєводою?

— Зараз ми цим більше не можемо займатися, — втомлено нявкнув Вітряний кіт. — Хоч світанок уже настав, ми повинні відбути чування за Високозорим.

Він подався на той бік галявини і сів біля нерухомого чорно-білого тіла, зарившись носом в холодне хутро Високозорого. Золоніжка та Воронокрил вмостилися обабіч нього, ніби хотіли захистити Одновуса, доки він тужив за своїм померлим провідником. Ожинокіготь знав, що їхній жаль був ще більшим через те, що вони не могли відбути чування цілу ніч, — Кланам невдовзі доведеться перейти до своїх нових домівок. У його голові роїлися думки, і на мить він відчув, неначе весь вояцький правильник розпадається на шматки навколо нього, ламаючись під вагою необхідності переселення до нового дому.

— Одновус вчинив мудро, коли обрав воєводою Золоніжку, — зауважив Вогнезір, відволікши Ожинокігтя від стурбованих думок.

Ожинокіготь знав, що провідник мав рацію, але почувався так, ніби в горлі йому застрягла кістка, і не спромігся на відповідь. Що він міг сказати, коли Вогнезір відмовився зробити подібний вибір для Громового Клану? Він важко ковтнув, дошукуючи слів, які могли би виразити його повагу до Вогнезорової відданості Сіросмугові та водночас дали би зрозуміти, що Громовий Клан не зможе вічно виживати без воєводи.

Вогнезір звернув на вояка свої зелені очі й неначе вгадав його думки.

— У нас немає жодних доказів, що Сіросмуг помер. А якщо він живий, то одного дня повернеться до Громового Клану. Як я можу призначити когось іншого замість нього?

— Річковий Клан призначив Шулікокрига воєводою, коли зникла Мрячконіжка, — зауважив Ожинокіготь.

Вогнезір примружив очі.

— То було інше. Коли Мрячконіжка зникла, ніхто не знав, що з нею сталося. Здавалося неможливим, щоб вона була досі жива. Та зараз ми знаємо, що тих котів, які зникали, ловили Двоноги. Якби вони хотіли їх убити, то зробили б це негайно, але ж так не сталося. Сіросмуга десь ув’язнили, і рано чи пізно він втече й повернеться до нас, — провідник переминав кігтями ґрунт, залишаючи в землі глибокі порізи. — Я не збираюся втрачати надію, доки не побачу його тіло на власні очі.

«Кого ти намагаєшся переконати, — мляво подумав Ожинокіготь, — мене чи себе?»

Не кажучи більше ні слова, Вогнезір повернувся й пішов до котів, які зібралися навколо Високозорового тіла. Ожинокіготь дивився йому вслід, відчуваючи суміш провини й роздратування. Він хотів бути воєводою — і що в цьому було такого жахливого?

«Згадай Тигрозора», — прошепотів голосок йому на вухо, і в Ожинокігтя стало дибки хутро.

Я зовсім не такий, як Тигрозір! Я вірний вояк. Я важко працював і ризикував життям заради свого Клану. Ніхто би не міг сказати, що я не заслуговую бути воєводою.

Він побачив, як із тіней тихо вислизнула Вивіркострибка й торкнулася свого батька носом. Вони сіли поруч неподалік від кола жалобників із Вітряного Клану, і їхні вогнисті шубки злилися в одну.

Ожинокігтя пронизав укол заздрощів, гострий, ніби гололистовий вітер. Він посварився з Вивіркострибкою через Шулікокрига, а його сестра Вохрошубка належала до іншого Клану. Йому ні з ким було ділити таку ж просту любов, яка була у Вивіркострибки з Вогнезором.

«Скільки ще мені доводити свою вірність?» — з відчаєм подумав він. У Шулікокрига наче не виникало такої проблеми з Річковим Кланом, хоч Тигрозір теж був його батьком. Раптом Ожинокігтеві захотілося знайти брата й поговорити, але тепер, коли Клани вже були на межі нового поділу, він знав, що момент втрачено.

Ожинокіготь до болю хотів стати воєводою. Чому Вогнезір та Вивіркострибка йому не довіряли? Він заплющив очі й випустив кігті в землю, жадоба влади накрила його чорною хвилею, перетворюючи кров у жилах на кригу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Листолапка присіла неподалік від Високозорового тіла і звернула погляд на котів, які відбували чування за своїм померлим провідником. З-за стяги пагорбів невпинно просочувалося сонячне світло, відкриваючи очам сіре небо, затягнуте низькими навислими хмарами. Вогкий холодний вітер дув з боку озера, і гілки торохкали одна об одну, ніби мишачі кістки.

Тіло померлого провідника здавалося похмурим і закостенілим. Листолапка здригнулася. Дивно було сидіти на чуванні в холодному ранковому світлі. Зазвичай церемонію проводили вночі, коли нерухоме тіло було приховане в м’яких чорних тінях.

Листолапка відвела погляд від Високозорового тіла й пустила думки вільним летом. Раптом її схопив острах, ніби гострі лисячі ікла. Одновус не міг піти аж до Місяцескелі, щоб отримати своє нове ім’я та дев’ять життів від Зореклану. Вітряний кіт був надто виснажений для такої подорожі, та й було очевидно, що Багнокіготь скористається його відсутністю, аби розпалити ворожнечу. Однак що станеться з Кланами, якщо їхні провідники не ділитимуться язиками із Зорекланом? Вояцький правильник розсіється, ніби мряка в промінні сонця, і вони перетворяться не більш як на купку бродячих котів.

— Зореклан мусить нам допомогти! — вголос нявкнула вона.

Попелюшка озирнулася зі свого місця, де вона розмовляла з Коромордом.

— Листолапко? Що сталося? — занепокоєна медикішка підійшла до новачки.

Листолапка похитала головою.

— Вибач, що потривожила, Попелюшко. Я просто думала про Одновуса. Що він буде робити? Він же не може піти до Високих Скель.

Попелюшка витягнула хвоста і лагідно торкнулася Листолапчиної голови.

— Не хвилюйся, — заспокоїла вона. — Зореклан покаже нам нове місце, де ми зможемо ділитися з ними язиками.

— Але коли? — Листолапка глянула в очі виховниці. — Одновусові зараз потрібні його ім’я і дев’ять життів.

— Листолапко, май терпіння. Зореклан не можна підганяти. Відповідь прийде, от побачиш. А тим часом, — вже різкіше додала вона, — ти могла б зайнятися чимось корисним замість того, щоб сидіти і хвилюватися. Мільгокрила придумала дещо добре. Вона носить воду для всіх кошенят і старійшин.

На іншому боці галявини Річкова медикішка підходила до групи котів із Вітряного Клану з повним ротом просоченого водою моху. Листолапка винувато усвідомила, що вона останнім часом не робила нічого, окрім як турбувалася через речі, на які ніяк не могла вплинути.

— Вибач, Попелюшко, — нявкнула новачка й підвелася. — Піду теж принесу моху.

Попелюшка кивнула.

— Коли думки напосідають, треба себе чимось зайняти.

Листолапка подалася до озера, але тільки-но вийшла з гаю, як помітила кількох котів, які швидко підіймалися схилом. Їхні хутра виблискували від води; попереду Листолапка упізнала Шулікокрига. То був Річковий загін, який на світанку вирушив обстежити острів.

Зацікавившись, вона розвернулася й пішла за ними до середини галявини.

Шулікокриг застрибнув на пеньок і видав клич, щоби усі коти зібралися. Листолапка гадала, чи варто йому було таке робити.

— Що він собі думає? Пеньок — це для провідників, як і Великий Камінь біля Чотиридерева, — промовила вголос її думки Вивіркострибка, яка щойно підійшла до сестри. — Шулікокриг уже ж навіть не воєвода.

Проте ніхто не зробив зауваження Річковому вояку. Натомість Клани швидко зібралися, щоби послухати новини Шулікокрига.

— Ну? — спитала Леопардозірка. — Ви дісталися острова? Що ви знайшли?

— Усе, на що лише можна сподіватися, — промовив Шулікокриг. — Я не можу собі уявити кращого місця під табір. Вочевидь, Зореклан передбачив це, коли привів нас сюди. Там є озеро для риболовлі, дерева для захисту, і острів добре захищений від хижаків — чи будь-кого іншого, хто би міг на нас напасти, — додав вояк.

Кілька Річкових вояків схвально занявчали, а Чорнокіготь вигукнув:

— Молодець, Шулікокриже!

Смугастий вояк схилив голову.

— Я лише намагаюся робити те, що буде краще для Клану, — відповів він.

Листолапка здивувалася, почувши гучне «Хах!» позаду себе. Вона озирнулася через плече й побачила Вивіркострибку, яка пропалювала Шулікокрига ворожим поглядом.

Листолапка тихо пробралася назад до сестри.

— Що таке?

— Я йому не довіряю, — пробурмотіла Вивіркострибка, не зводячи очей з Річкового вояка.

— Я теж, — нявкнула Листолапка. Вона пригадала той день у лісі, коли Карохвістка випадково перетнула кордон Річкового Клану, женучись за білкою. Шулікокриг спіймав її, і лише застереження Мільгокрилої про розпалювання ворожнечі між Кланами змусило його відпустити Громову воячку. Тоді він, не соромлячись, показав свої амбіції, навіть натякав на те, що Річковий Клан міг би відібрати територію Громового Клану, якщо ті ослабнуть від нестачі здобичі.

Листолапка та Карохвістка вирішили нічого не казати про той випадок Вогнезорові чи іншим котам із Клану. Карохвістка не хотіла зізнаватися, що порушила кордон, і ще вона зауважила, що будь-який амбітний молодий вояк може мріяти про мисливські угіддя іншого Клану. Однак Листолапка не могла так легко забути Шулікокригову жадобу до територій та влади.

— Я знала, що ти йому не довіряєш, — тихо нявкнула Вивіркострибка. — Я весь час це відчувала. Рада знати, що хтось зі мною погоджується.

До пенька підійшла Мрячконіжка.

— Шулікокриже, я вже тобі говорила, наскільки це мишомізка ідея — облаштовувати табір на острові. Так, вояки можуть туди доплисти. Але як же кошенята і старійшини? А коли щось станеться з рибою в озері? Ми не зможемо переносити свіжину з берега.

Шулікокриг глянув прямо повз неї й нявкнув:

— Леопардозірко, що ти думаєш?

Річкова провідниця трохи повагалася, перш ніж відповісти.

— Ти кажеш правду, Шулікокриже, — зрештою нявкнула вона. — Охороняти острів було би легше, ніж будь-який табір на суші. Проте Мрячконіжка теж має рацію. Ми не можемо оселитися в місці, до якого буде важко дістатися кошенятам та старійшинам, а, відокремившись, ми будемо не менш вразливі, ніж захищені. Оселимося в тому місці, яке знайшла вона.

Листолапка вже приготувалася до вибуху злості від Шулікокрига, та нічого не сталося. Натомість він вклонився Леопардозірці й зістрибнув з пенька.

— Добре, — голос Вивіркострибки звучав вдоволено.

— Але от чесно, — нявкнула Листолапка, — ти не можеш звинувачувати його в тому, що він хотів знайти безпечне місце для свого Клану.

Вивіркострибка гидливо форкнула.

— Це останнє, що він намагався зробити. Він просто хотів заперечити Мрячконіжці. На її місці я би стереглася. І не кажи, що ти не погоджуєшся, — додала вона, — бо я тобі не повірю.

— Я знаю, — визнала Листолапка. — У будь-якому разі він іще нічого не зробив.

Вивіркострибка примружила очі.

— Дай йому час, — похмуро нявкнула вона.

* * *

Виснажена через ранній початок дня, Листолапка задрімала. Прокинулась, лише коли відчула, як об вухо треться кінчик чийогось хвоста. Вона закліпала і, підвівши погляд, побачила Попелюшку.

— Я збираюся допомогти віднести Високозорове тіло для поховання, — нявкнула виховниця. — Вогнезір уже лаштується вирушати.

Листолапка підвелася й обтрусилася від сухого листя.

— Вибач, Попелюшко! — нявкнула вона. — Чому ти не збудила мене раніше?

— Тобі треба було поспати, — промурмотіла Попелюшка.

Тим часом хмари вже поріділи й пропускали бліде жовте світло. Коти збиралися навколо Вогнезора біля пенька. Орлякошуб вів Довгохвоста, обвивши хвостом плечі сліпого кота, а Папоротехмарка лагідно робила зауваження Березкові, який стрибав довкола і плутався у всіх під лапами.

Листолапка відчула приплив радості й миттю прокинулася. Скоро вони побачать свій новий дім!

— Я можу чимось допомогти? — спитала вона.

— Так, будь ласка. Я б хотіла, щоб ти швиденько збігала до болотища й назбирала трохи хвоща. Невідомо, коли ще з’явиться нагода.

Листолапка кивнула.

— Звісно. Але можна мені спершу знайти Мільгокрилу? Хочу попрощатися.

— Ти побачиш її знову на Зборищах, — зауважила Попелюшка, та потім лагідно додала: — Добре, але не барись.

Листолапка побігла геть. На її полегшення, вона помітила Мільгокрилу практично одразу — та проходила поміж дерев із ще одним жмутом просоченого моху. «Вона, мабуть, уже напоїла всіх кошенят та старійшин зі всіх Кланів», — винувато подумала Листолапка.

— Агов, Мільгокрило! — нявкнула вона і спинилася, наморщивши носа через сморід, який доносився від хутра її подруги.

У бурштинових очах Мільгокрилої загорівся смішок.

— Мишача жовч, — промовила вона. — Важкоступ попросив, щоб я зранку розібралася з його кліщами. Та я була така заклопотана, носячи воду, що не мала часу її змити. Якщо чесно, я вже звикла до цього запаху.

— Пробач, — Листолапка почувалася просто жахливо. — Мені треба було тобі допомогти.

Мільгокрила знизала плечима.

— Та вже. Я практично закінчила. Тобі треба трохи води для ваших старійшин? — вона підштовхнула мокрий мох по землі до Листолапки.

— Дякую, — нявкнула Листолапка, гадаючи, чи встигне принести трохи Довгохвостові, перш ніж іти збирати хвощ.

Вона нахилилася, щоби підняти мох, але раптом відскочила — її ніздрі й рот наповнив сильний сморід: дивний, кислуватий запах, який нагадав їй вороняче їдло. Листолапка випросталася й облизала губи.

— Що сталося? — спитала Мільгокрила.

— Я не певна. Пахне просто якось дивно. Де ти її набрала?

— Он там є калабаня… — Мільгокрила вказала хвостом. — Мені пощастило знайти воду настільки близько, так що не довелося бігати аж до озера.

— Покажи, — нявкнула Листолапка.

Мільгокрила повела її з галявини до краю болотища. Вона впевнено крокувала багнистим ґрунтом, перестрибуючи по купинах жорсткої трави, коли болото ставало надто непрохідним навіть для лап Річкової кішки. Кішки йшли на рівні з берегом, але далі від води.

Урешті-решт Мільгокрила зупинилася біля невеликої застійної калабані, яку підживлював струмок, що стікав до озера довгим болотистим вигоном. Ще не дійшовши до води, Листолапка впізнала той самий кислий присмак у повітрі. Вона обережно підповзла до калабані. Вода була чорна і застояна, та Листолапка перехилилася через край, так щоб її відображення заступило світло і вона могла побачити дно. Примруживши очі, новачка помітила купу мокрого темного хутра, що лежала на торф’яному ґрунті. Ймовірно, кролик упав у калабаню і втонув.

Листолапка огидливо зашипіла.

— Глянь, — нявкнула вона до Мільгокрилої та посунулась, щоби Річкова кішка могла присісти біля неї.

Мільгокрила поширила очі.

— Коли я сюди приходила, вода віддзеркалювала небо, — пробурмотіла вона. — Я не бачила мертвого кролика. І я не чую жодних запахів, крім тої клятої мишачої жовчі. Як думаєш, зі старійшинами все буде гаразд?

Листолапка хотіла вже сказати, що від цієї води в них болітимуть животи, та коли зустрілася з розтривоженим поглядом подруги, не змогла цього зробити.

— Я впевнена, все буде добре, — ніяково нявкнула вона.

Якщо вода таки була заражена, то зараз Мільгокрила вже нічого не могла із цим зробити.

— Однак краще не давати їм більше пити звідси.

— Звісно, я не буду, — Мільгокрила роздратовано смикнула хвостом. — Тепер мені треба йти аж до озера! Побачимось на наступному Зборищі, Листолапко.

— Сподіваюся, — гукнула Листолапка. — Помий лапи! — додала вона, хоч і не була певна, чи Мільгокрила її почула.

Новачка відійшла від води й ретельно обтерла лапи об траву — на випадок, якщо отрута просочилася у ґрунт навколо ковбані. Трохи далі Листолапка помітила кущик хвоща — достатньо далеко, аби його коріння було в безпеці від зараженої води.

Вона назбирає трохи для Попелюшки, а тоді вони зможуть піти. «Усе буде добре, коли ми опинимося на нашій новій території», — сказала Листолапка сама собі. Тоді глянула вслід Мільгокрилій, і її шкірою пробіг дрож.

Річкова медикішка мала тільки добрі наміри, коли брала з калабані заражену воду для кошенят і старійшин. Та що буде з котами, які її пили?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

Ожинокіготь прослизнув крізь дерева, розтуливши щелепи, аби відрізнити запах Громового Клану з-посеред змішаних запахів усіх Кланів, що витали в повітрі. Це було нелегко; вони мандрували разом так довго, що Клани більше не дотримувалися окремих поміток. Усюди бігали коти, намагаючись попрощатися з друзями з інших Кланів. Навколо стояв такий рух, така напруга розпалювалася між котами, що Ожинокіготь міг уявити, ніби він у гущавині битви — от тільки у цій битві не було ворогів.

Був уже сонцепік, і Вогнезір хотів негайно вирушити до нової території. Він послав Ожинокігтя проконтролювати, аби ніхто не відстав, коли вони підуть до свого нового дому.

Ожинокіготь помітив, як Мишошубка прощалася з Важкоступом із Річкового Клану. Громова воячка здавалася змарнілою і втомленою. Мабуть, коли вони дійдуть до нового табору, пора їй буде приєднатися до старійшин.

— Привіт, Мишошубко, — нявкнув він. — Вогнезір хоче, щоб ми всі вже зібралися біля пенька, — вояк обережно уникав прямих наказів; Мишошубка була дуже запальна, а йому не хотілося отримати на горіхи.

— Гаразд, уже йду, — Мишошубка швиденько лизнула Важкоступа у вухо. — Доброї дороги, — сказала вона. — Побачимось на Зборищі.

— Бувай, Мишошубко.

Важкоступ дивився їй услід, а тоді кивнув Ожинокігтеві й прослизнув углиб дерев, де збирався Річковий Клан.

Ожинокіготь мало не наскочив на Вивіркострибку, яка вийшла з-за стовбура прямо на нього.

— Привіт, я тебе шукала, — засапано сказала вона. — Ходи зі мною.

Воячка повернула назад і повела його до невеликої лощовини, де чекали Вохрошубка з Воронокрилом.

— Нам треба попрощатися як слід, — нявкнула вона. — Це кінець нашої мандрівки, тепер, коли Клани вже розділяються.

Ожинокігтеве серце пронизав жаль. Вивіркострибка мала рацію. Їхнє завдання добігло кінця. Вони пліч-о-пліч зустрічалися з небезпеками, і десь посеред страху, темряви і відчайдушної гонитви заради порятунку своїх Кланів віднайшли щиру дружбу. Та перш за все вони мусили бути відданими своїм Кланам. Здавалося, що цілих дев’ять життів тому їм довелося вперше піти з лісу, й іноді важко було навіть згадати, наскільки міцною була їхня дружба під час довгої мандрівки до Сонцеспаду. Ожинокіготь глянув на Вивіркострибку і замислився про те, чи вона все ще готова довірити йому своє життя.

Він підійшов до Воронокрила та Вохрошубки і поноськався з ними. Зазирнувши в їхні очі, побачив, як там пропливають спогади, наче риба в озері.

— Ми ніколи не забудемо те, що ми зробили, — промурмотіла Вохрошубка. — Це буде надавати нам сили все життя.

Усі четверо стояли мовчки, аж раптом Воронокрил понуро нявкнув:

— Нас би мало бути шестеро.

Ожинокіготь здригнувся від думки про двох котів, котрі ніколи не повернуться до свого Клану: Перохвостої, яка саможертовно віддала життя, і Бурешуба, який залишився у Племені Стрімкої Води.

— Нас і є шестеро, — тихо нявкнула Вивіркострибка. — Вони завжди будуть із нами, доки ми будемо їх пам’ятати.

Воронокрил дивився кудись удалечінь. Тоді тихо, ледь-ледь чутно промурмотів:

— Іноді пам’ятати не досить.

Вохрошубка обтрусилася.

— Ну, це нам здобичі не наловить, — нявкнула вона. — Мені вже краще йти. Побачимося всі на Зборищі.

Вона розвернулася й побігла геть, а інші загукали їй услід прощання.

Воронокрил схилив голову.

— Безпечної дороги, — нявкнув він і почав уже відходити.

— Ми будемо йти разом деякий час, — нагадав Ожинокіготь. — Нам потрібно перейти вашу територію, щоб дістатися нашої.

— Але тепер нам слід триматися наших Кланів, — Воронокрил розвернувся і зник за верхівкою звору.

Ожинокіготь дивився йому вслід, жалкуючи, що не може нічого вдіяти з упертою вірою Воронокрила в те, що він усе мусить робити сам. Здавалося, жалоба за Перохвостою переконала його в тому, що дружба не приносить нічого, крім болю.

Вивіркострибка торкнулася Ожинокігтевого вуха кінчиком хвоста.

— Ходімо. Вогнезір нас шукатиме.

Повертаючись на галявину, вони наздогнали Косариколапа, новака Мишошубки, який прощався з кількома Річковими новаками. Вивіркострибка поплескала його по загривку і сказала йти з ними, щоб не загубився.

Коли вони дійшли до пенька, то побачили, що решта Громових котів сиділа невеликими групками, готовими вирушати.

Порохошуб намагався перевірити, чи всі на місці.

— Немає Ожинокігтя та Вивіркострибки, — роздратовано нявкнув він до Вогнезора саме в той момент, коли Ожинокіготь підійшов достатньо близько, щоб його почути. — І Косариколапа — а, от ти де, — додав вояк, коли помітив їх. — Так, Вогнезоре, є вже всі.

— Добре, — нявкнув провідник.

Він застрибнув на пень, де вже чекав Чорнозір. Леопардозірка приєдналася до них за мить, а Одновус підбіг з боку Вітряного Клану і сів унизу поміж корінням. На пеньку вистачало місця лише для трьох котів, та Ожинокіготь помітив, як Багнокіготь вдоволено кивнув, ніби йому подобалося те, що Одновус не міг стати поруч з іншими провідниками. Шкірою Ожинокігтя пробіг дрож. Це був не такий початок, якого потребував Вітряний Клан для свого нового життя біля озера.

Коти нетерпляче вовтузилися, один чи двоє підвелися й переминали кігтями землю. Вони були надто захоплені перспективою побачити нові домівки, щоби тихо сидіти і слухати своїх провідників.

— Ми вчотирьох обговорювали можливі кордони, — почав Чорнозір, — і нам потрібно оголосити рішення.

Ожинокіготь нагострив вуха. Чи не занадто рано для таких рішень? Зрештою, його патрулю ж не вдалося обстежити кожен крок на нових землях. Та, може, було й краще приготувати котів до того, якими будуть межі кожної території, щоби уникнути нерівних вимог.

— Вохрошубка доповіла, що обабіч соснового бору лежить невеликий Громошлях, — провадив Чорнозір. — Тіньовий Клан візьме це за межу з Річковим Кланом. Далі по озеру, та галявина, де посередині протікає струмок, може бути кордоном з Громовим Кланом.

— Ми не знаємо, наскільки високо тягнеться галявина, — нагадала йому Вохрошубка зі свого місця поміж інших Тіньових котів. — Нам потрібно буде помітити межу також і в лісі.

Чорнозір кивнув.

— Перевіримо, як тільки туди дійдемо.

— Тоді територія Громового Клану буде починатися на галявині, — нявкнув Вогнезір. — Ожинокіготь каже, що на іншому кінці лісу, біля підніжжя хребта, тече потік — то був би хороший кордон із Вітряним Кланом.

— Територія Річкового Клану починатиметься біля конярки, — промовила Леопардозірка, — і буде тягнутися аж до Громошляху на краю соснового бору.

— Територія Вітряного Клану буде між коняркою та потоком, про який говорив Вогнезір, — нявкнув Одновус.

Ожинокіготь зустрівся поглядом із Вохрошубкою, яка сиділа на іншому боці галявини, і кивнув. Це звучало справедливо. Кожен Клан мав досить широку територію з доступом до озера та великими мисливськими угіддями, які найбільше підходили їхнім звичкам.

— Це лише попередні рішення, — сказав Вогнезір. — Нам потрібно краще ознайомитися з територіями, перш ніж залишати свої помітки. Ми оголосимо точні межі на наступному Зборищі.

— І спробуймо це зробити без бійок, — вигукнув Короморд. — Перш ніж пошматувати чиєсь вухо, згадайте, що ми, медикоти, ще не мали часу, щоб відновити наші запаси трав.

Коти весело замурмотіли, й Ожинокіготь побачив, як не один вояк закивав на знак згоди. Проте не лише загроза малих запасів зілля застерігала від бійки. Дуже дивно було би бачити у бійці котів, які пліч-о-пліч боролися, аби пережити знищення лісу і довгу мандрівку через гори.

— Тоді вирушаймо, — мовив Вогнезір. — І нехай буде з усіма нами Зореклан, — він зістрибнув і підійшов до котів Громового Клану, високо задерши хвоста, не в змозі стримати захват. — Ожинокігтю, Вивіркострибко, краще ви ведіть, бо ви ж знаєте дорогу.

Ожинокіготь кивнув і пішов наперед. Вояк відчував, що так і мало бути — зрештою, він привів їх сюди. Коти з його Клану повинні розуміти, скільки він зробив для них, для того, щоб знайти їм новий дім. І можливо — просто можливо, — Вогнезір усвідомить, що він заслуговує стати воєводою.

Коли Громові коти вже рушили між деревами, їх гукнув Одновус, який разом зі своїм Кланом біг позаду.

— Я думав, що ми будемо йти разом деякий час, — нявкнув він до Вогнезора. — Ми йдемо в одному напрямку.

Вогнезір кивнув.

— Слушна думка.

Вони пішли далі, й Ожинокіготь помітив, що Воронокрил був серед котів, які йшли попереду свого Клану, але юний вояк навіть не глянув на Ожинокігтя. Натомість зосереджено дивився вперед, рішуче крокуючи до берега озера, де вони мали вийти на стежку до пагорбів. Прямо за ним Ожинокіготь побачив Багнокігтя, який пропалював поглядом Одновуса, — та неможливо було сказати, чи така ворожість походила зі звичайних заздрощів чи з небажання йти поруч із Громовим Кланом.

Трохи віддалік Річковий та Тіньовий Клани прямували навскоси через схил у протилежному напрямку. Примруживши очі, Ожинокіготь упізнав Шулікокрига біля його побратимів. У ту ж мить вояк обернувся й зустрівся з ним поглядом. Промурмотівши щось до кота, який ішов поруч, Шулікокриг відбіг убік від свого Клану й підійшов до Громового.

— Ожинокігтю, — Шулікокриг схилив голову у формальному привітанні, але погляд його ясно-блакитних очей був дружелюбним. — Щасти на вашій новій території. Нехай буде з вами Зореклан.

— І з вами, — відповів Ожинокіготь.

— Я чекатиму, щоб зустрітися з тобою знову на Зборищі, — додав Шулікокриг. Він вдивлявся Ожинокігтеві в очі, ніби хотів сказати щось більше, але від вигуку когось із його Клану він здригнувся й озирнувся. Два Клани вже майже дійшли до берега озера, і Шулікокригу треба було поквапитися, інакше довелося б довго наздоганяти. — Мушу йти, — нявкнув він до Ожинокігтя. — Тоді до Зборища, — кіт моргнув і, розвернувшись, побіг назад до свого Клану.

— До Зборища! — гукнув услід Ожинокіготь, і йому стало жаль, що нагоду трохи краще познайомитися зі своїм зведеним братом було втрачено.

— Можемо вже йти, як думаєш? — поскаржилася Вивіркострибка. — Чи ти планував тут цілий день ляси точити?

— Він просто намагався бути дружнім! — розлючено відрубав Ожинокіготь.

— Дружнім? — зашипіла Вивіркострибка, не в змозі повірити. — Проживемо і без його дружби. Подивися, як він намагався захопити острів під Річковий табір.

— Він не намагався захопити острів. Жоден інший Клан не може його використовувати. Шулікокриг просто хотів зробити якнайкраще для Річкового Клану.

— Якщо ти в це віриш, то ти б тоді у будь-що повірив, — Вивіркострибка розвернулася, задерши хвоста, і покрокувала далі.

Ожинокіготь пішов за нею; він бачив, як від напруження у Вивіркострибки стала дибки кожна шерстинка. Його живіт звело від болю. За цю довгу мандрівку він подружився зі стількома котами — але ж ця їхня дружба мала би встояти перед розділенням Кланів? Однак вона зникала так швидко, ніби роса на сонці, через те, що Вивіркострибка не хотіла бачити його поруч зі зведеним братом. Та вона помилялася, коли думала, що він віддасть перевагу Шулікокригу, а не їй. Ожинокіготь хотів бути з Вивіркострибкою, і він так сумував за нею, що йому аж подих перехоплювало.

* * *

Громовий та Вітряний Клани проходили понад озером, тихо прослизаючи повз огорожу конярки, а потім піднімаючись трохи вище схилом, так що їм відкривався чудовий краєвид на блискуче люстро води. На березі біля острова Ожинокіготь помітив дві купки дрібненьких цяток, які повільно рухалися: то Тіньовий та Річковий Клани йшли до своїх нових земель. На такій відстані вояк не міг розпізнати окремих котів, але знав, що десь серед них є його сестра, його зведений брат і зведена сестра Мільгокрила. Незважаючи на негаразди, які були в нього з Вивіркострибкою через Шулікокрига, він бажав їм добра.

Коти переходили через пагорб разом, аж доки не дійшли до вузької складки, де з-під жорсткої трави випиналося каміння, а до підніжжя збігав струмок.

Одновус зупинився й зібрав Клан навколо себе помахом хвоста.

— Тут ми вас залишимо, — нявкнув він до Вогнезора. — Звідси ми мали би дійти до хребта, на якому Воронокрил знайшов нам табір, — Одновус схилив голову й додав: — Ми дякуємо вам і бажаємо успішно дійти до вашого нового дому. Якби не ви, Вітряний Клан ніколи би не побачив цих пагорбів.

Ожинокіготь почув притлумлене шипіння поміж Вітряних вояків. Він не бачив, хто саме видав звук, але й так знав це напевно. Багнокіготь був би першим, хто би заперечував будь-які натяки на те, що Вітряний Клан має завдячувати Громовому.

Вогнезір легко провів хвостом по плечу Одновуса.

— Ідіть з миром. Зореклан знайшов гарну домівку для нас усіх, — стишивши голос, він додав: — Якщо будуть якісь проблеми, дай мені знати. Громовий Клан буде радий допомогти.

Ожинокіготь не був певен, чи ці слова призначалися для інших вух, і відсторонився на випадок, якщо Вогнезір зрозуміє, що він почув його обіцянку. В Ожинокігтя пробіг мороз по шкірі. Невже Одновусові й справді слід було покладатися на підтримку провідника іншого Клану? Мабуть, це погана ідея. Та й не лише це… Одновус знав, що Вогнезір та Ожинокіготь були єдиними котами, які чули слова Високозорого, коли той призначав його своїм новим воєводою. Вітряний кіт очікував, що вони зберігатимуть його таємницю, будуть вірними йому, незважаючи на вимоги вояцького правильника, і підтримуватимуть його провідництво, хоч його може й не визнати Зореклан.

Двоє провідників попрощалися, а їм вторили інші коти з обох Кланів, і зрештою Вітряний Клан почав підніматися крутим схилом. Громові коти стояли і деякий час проводжали їх поглядами. Ожинокіготь помітив Листолапку, яка тримала жмуток трав у зубах і дивилася услід Вітряному Клану, запитально схиливши голову набік. Він замислився, чи турбувало її що-небудь — може, Зореклан попередив її про якісь проблеми на шляху для Вітряних котів, — та не встиг запитати, бо Вогнезір скликав свій Клан.

Чомусь тепер, коли Громовий Клан залишився сам, озеро й прилежні землі здавалися ще ширшими, ще більш незнаними і більш загрозливими. Ожинокіготь увесь час був насторожі: за кожним каменем і кущем міг ховатися ворог. Його хутро стало дибки. Дивно, що він не мав цього відчуття небезпеки, коли ходив у патруль. Однак із котами в його загоні, окрім Мрячконіжки, він стрічався з багатьма небезпеками і знав, що вони зможуть постояти не лише за себе, а й одні за одних. Тепер же йому доводилося хвилюватися за безпеку цілого Клану, який був менш звиклий до мандрівок на незнайомих територіях.

Вогнезір, вочевидь, поділяв його побоювання.

— Усім бути насторожі, — вигукнув він, а тоді тихіше додав: — Орлякошубе, Порохошубе, станьте на чатах найближче до озера. Хмарохвосте, Ясносердо, ви будьте з іншого боку. Піскоштормо, Карохвістко, йдіть останніми і пильнуйте, щоб ніхто не відстав.

Вояки та воячки зайняли свої позиції, а Клан рушив далі. Радісний нявкіт та жарти стихли, і коти закрокували в тиші, сторожко роззираючись.

Холодне сіре світло вже почало згасати, коли вони дійшли до потоку біля підніжжя пологого схилу. На іншому боці простягнувся ліс, в якому Вивіркострибка знайшла кам’яну лощовину. Ожинокіготь ніяково засмикав вухами, гадаючи, що його товариші подумають про їхній новий дім.

— Ми вже переходили цей потік раніше, — пробурмотіла Вивіркострибка, коли вони зупинилися на березі. — Коли перейдемо на той бік, то тоді вже насправді опинимося на території Громового Клану!

— Це якщо ми зробимо тут кордон, — нагадав їй Ожинокіготь. — Ще нічого не вирішено.

Потік був надто широкий, щоб перескочити, і коти, вагаючись, товклися на березі, вишуковуючи каміння чи гілок, по яких би можна було перейти. Коли згасли останні промені світла, перетворивши ліс попереду на шурхітливу темну пляму, Ожинокіготь відчув, як його товариші почали хвилюватися ще більше. Папоротехмарка обгорнула хвостом плечі Березка, щоб відгородити його від води, і навіть новаки виглядали наляканими.

— А як же Довгохвіст? — вигукнула Мишошубка. — Як він має тут перейти?

— От лайно! — роздратовано буркнула Вивіркострибка. — Краще піднятися на пагорб і перейти там, де раніше. Вище було легше.

— Ні, стривай, — нявкнув Ожинокіготь. У них не було на це часу, якщо вони хотіли дійти до кам’яної лощовини до настання цілковитої темряви. — Вода, здається, не глибока. Може, нам вдасться перебрести.

Він занурив у воду одну лапу, здригнувшись від крижаного доторку, а тоді ступив у течію. Ріниста долівка опускалася дуже полого, і він побачив, що навіть у найглибшому місці вода не сягала вище за його живіт.

— Ходіть! — вигукнув вояк, як тільки вистрибнув на протилежний берег, обтрушуючи по черзі кожну лапу від води. — Це легко!

Кілька вигуків протесту долинули з того берега.

— Якщо ти думаєш, що я збираюся намокнути, то в тебе, значить, бджоли в голові завелися! — крикнула до нього Мишошубка.

Ожинокіготь зітхнув. Підійматися на пагорб до камінців було би значно довше, а якби Клану довелося блукати поночі в лісі, шукаючи новий табір, то хтось би точно знайшов його таким само чином, як Вивіркострибка, — упавши зі скелі. На його полегшення, Вогнезір почав підкликати свій Клан хвостом.

— Ходімо! — нетерпеливо нявкнув він. — Ми вже так далеко дійшли. Ми ж не дозволимо якомусь струмку нас зупинити, адже так?

Одне по одному коти почали переходити потік. Хмарохвіст та Піскошторма пішли першими, повільно бредучи через воду, а їхні хвости зносила набік течія. Далі Порохошуб переніс Березка, задерши голову, щоб кошеня не дуже намокло, а за ним Орлякошуб із Карохвісткою перевели Довгохвоста. Вивіркострибка нарешті переконала Мишошубку зайти у воду, пообіцявши, що та скоро опиниться в тепленькому кубельці на підстилці із сухого моху. Стара воячка буркотіла на кожному кроці, аж доки не вийшла з води на іншому березі й не обдарувала Ожинокігтя злісним поглядом, обтрушуючи хутро. Вивіркострибка позаду неї закотила очі — вона не дуже горіла бажанням збирати весь той мох, який пообіцяла кішці на тому боці струмка.

Останнім перейшов Вогнезір.

— Добре, — нявкнув він, підійшовши до Ожинокігтя. — Де цей табір?

Ожинокіготь перезирнувся з Вивіркострибкою. Із цього боку вони до лощовини не заходили, а в сутінках усе здавалося зовсім інакшим. Вивіркострибка була, вочевидь, не більш певна, ніж він. Вона відповіла йому порожнім поглядом і ледь-ледь хитнула головою.

Ожинокіготь покуштував повітря, намагаючись з’ясувати їхнє розташування стосовно потоку і схилу пагорба.

— Він он там, — нарешті нявкнув вояк, сподіваючись, що в його голосі було більше певності, ніж він насправді відчував.

Увесь Клан пішов у ліс. Ожинокіготь пробрався повз них до Вивіркострибки.

— А якщо ми не зможемо його знайти? — тихо нявкнув він.

Зелені очі Вивіркострибки блиснули в темряві, коли вона повернулась до нього.

— Тоді в нас буде багато розлючених котів, які захочуть надерти нам хвости. Припини хвилюватися, — додала руда воячка. — Він є десь тут. Ми знайшли його раніше, навіть коли не шукали, пам’ятаєш?

Ожинокіготь не сказав їй, що саме цього й боявся — що вони знайдуть лощовину, тільки коли хтось у неї впаде. Він раптом став почуватися дуже маленьким і вразливим, ідучи там по сухому листю поміж гладкими сірими стовбурами, які здіймалися з усіх боків. «Навіть якщо ми знайдемо лощовину, чи сподобається вона іншим?» — у відчаї міркував вояк.

Невдовзі вже почулося стурбоване бурмотіння інших котів, які, мабуть, зрозуміли, що вони йдуть невизначеним шляхом. Та раптом Ожинокіготь помітив, як нагострилися вуха Вивіркострибки.

— Глянь! — нявкнула вона. — Он там є просвіт між деревами, там, де кущ сухої папороті… я його бачила раніше.

— Ти впевнена? — спитав Ожинокіготь, та Вивіркострибка вже побігла вперед. Він подався за нею на невеличку галявинку і зупинився перед заростями терну, в яких Вивіркострибка зникла, коли вперше знайшла кам’яну лощовину.

Руда кицька стояла посеред галявини, а її очі сяяли.

— Є! — тріумфально крикнула вона. Розвернувшись, воячка загукала решту Клану: — Ходіть сюди, ми вже на місці!

Косариколап захоплено верескнув. Він відірвався від решти Клану і кинувся вперед, прямо в зарості. Ожинокіготь застиг від жаху. Вони знайшли лощовину, але там не було входу!

— Верни! — гукнула Мишошубка свого новака.

Відповіді не було. Ожинокіготь помітив, як довгий хвіст Косариколапа майнув поміж колючок, і побіг за ним, але Вивіркострибка виявилася прудкішою.

Закричавши: «Ні!» , вона кинулася у терня за новаком. Ожинокіготь прослизнув попід гілля і знайшов їх на самому краю скелі. Вивіркострибка пришпилила Косариколапа до землі за шию і так стояла над ним, а її боки важко надималися. Новак під нею зазирав через кам’яну стіну, витріщивши очі.

— Дурний клубок хутра! — крикнула Вивіркострибка. — Ти хочеш шию собі зламати?

— Вибач, — промимрив Косариколап. — Ти сказала, що ми вже тут, то я й подумав…

Вивіркострибка гепнула його у вухо лапою.

— Вертайся до інших, — гаркнула вона. — І, може, наступного разу будеш менше думати і більше слухати!

Ожинокіготь мало не засміявся вголос, почувши, як Вивіркострибка дає новаку ту ж пораду, яку сама чула безліч разів. Він зачекав, щоб вони приповзли зі скелі, а тоді поплазував із ожинника.

— Що сталося? — запитала Папоротехмарка, Косариколапова мама, як тільки вони вийшли на галявину. — У тих кущах щось небезпечне? Чому ви не попередили нас раніше?

Від зніяковіння Ожинокіготь відчув, ніби йому хтось провів по спині гострим пазуром.

— Ем… ми знайшли табір, — нявкнув вояк. — Він у лощовині по той бік кущів, — він поспішно додав: — Там безпечно, якщо знати, де край. Ходіть подивіться. Не туди! — гаркнув Ожинокіготь, коли Білолапка зацікавлено побігла до ожинника.

Вони з Вивіркострибкою повели котів униз схилом, звиваючись поміж ожиною та ліщиною, доки не дійшли до розколини в кам’яному колі. Ожинокіготь стурбовано дивився, як його товариші заходили всередину і зупинялися, щоб розглянути високі стіни. Небо вже майже зовсім потемніло, хмари вкривали півмісяць, і Ожинокігтю довелося визнати, що ця лощовина здавалася досить похмурою й непривітною. Схоже, що там стало більше ожини й терну, ніж він пам’ятав. Деякі чагарі згодяться для захисту, але інші доведеться вичищати.

Першою озвалася Мишошубка:

— Це не табір! Де гнізда? Тут місця не досить і для одної змії, яка б вилізла погрітися.

— Гей! — запротестувала Вивіркострибка. — Ти ж не думала, що Зореклан тут усе для нас приготує, правда? Я знаю, що є ще багато роботи, але подумай, як легко буде захищати табір, коли він оточений скелями.

— Як на мене, чудово, — нявкнув Шипокіготь. — Ми скоро зладнаємо нормальні гнізда і виберемо місце під ясла.

— Я хочу тут усе оглянути! — вигукнула Білолапка, підстрибуючи на місці. — Орлякошубе, можна? Будь ласка!

Виховник лагідно підштовхнув її носом.

— Зачекай до завтра, коли буде світло.

Злотоквітка стояла біля Довгохвоста, обгорнувши хвостом його плечі.

— Це величезна галявина з кам’яними стінами, — тихо нявкнула вона. — Тут досить темно, але мені здається, що стіни вкриті папороттю і мохом. Ти чуєш дзюркіт води? Більше схоже на дощовий струмок, який стікає зі скелі, ніж на справжній потічок. У лощовині повно ожини і заростів терну, але для Клану тут вдосталь місця.

— Тоді Зореклан привів нас до чудового місця, — нявкнув Довгохвіст. — Я можу легко уявити, як ми збудуємо тут наш табір.

Їхній оптимізм підбадьорив Ожинокігтя, хоч і не всі коти його поділяли. Папоротехмарка роззиралася із сумнівом в очах, а Сажошуб роздратовано винюхував повітря, ніби очікував, що здобич сама застрибне йому до лап.

Мишошубка форкнула.

— Ці кущі, мабуть, холодні, мокрі й кишать кліщами.

Вивіркострибка звузила очі, та перш ніж встигла відповісти щось уїдливе, Піскошторма застережливо осмикнула її хвостом по вухах.

— Та ні, я думаю, що воно того вартує, — підбадьорливо нявкнула вона. — Ці стіни захищатимуть нас від поганої погоди. І, Вивіркострибко, як ти й сказала, табір буде легко захищати.

— Однак із тим доведеться щось зробити, — Порохошуб кивнув у бік входу. — Туди вміститься цілий Тіньовий Клан за кілька секунд.

Хоч Ожинокіготь і подумав те саме, коли вперше побачив леговище, та все одно трохи дратувався. Невже коти його Клану очікували, що цей табір буде ідеальним від першого ж моменту, як вони до нього увійдуть?

— Сьогодні вже пізно щось робити, — нявкнув Вогнезір. — І надто темно. Але твоя правда, схоже, це хороше місце для табору, — додав він до Ожинокігтя. — Ми можемо точно визначитися, коли побачимо його засвітла. Порохошубе, Шипокігтю, ви могли би перевірити, чи не підселилися ми до якихось лисиць чи борсуків? Решта може починати шукати місця для ночівлі.

Двоє вояків відділилися від гурту й почали кружляти леговищем у протилежних напрямках, за кожним кроком винюхуючи повітря й заглядаючи в розколини у скелі та під кущі. Почуваючись так, ніби йому не під силу зробити ще хоч один крок, Ожинокіготь спостерігав за ними, доки коти не пірнули в тіні біля підніжжя прискалка.

— А як щодо свіжини? — запитав Дощовус. — Будемо лягати голодні?

Звідкись пролунали згідливі голоси, й Ожинокіготь відчув, як у нього здиблюється хутро на загривку.

— Ще недавно нам доводилося лягати голодними щовечора, — пробурмотіла йому на вухо Вивіркострибка. Вона звучала не менш розчаровано, ніж він, через реакцію Клану на лощовину. — Чому вони стільки ниють?

— Ми досить добре харчувалися, відколи дійшли до озера, — нагадав їй Ожинокіготь. — Ми знову звикли до того, що наші шлунки повні. Але так, ніхто не вмре від того, що почекає до ранку.

— Ми вишлемо патрулі на світанку, — пообіцяв Вогнезір.

У відповідь пролунало якесь бурмотіння, та згодом воно затихло, і Клан почав розділятися — коти пішли шукати місця для ночівлі.

— Ожинокігтю, ти не знаєш, чи тут є захищене місце для Березка? — стурбовано спитала Папоротехмарка. — Я боюся, що він підхопить білий кашлюк, якщо не спатиме в теплому місці.

— Я не знаю, — відповів Ожинокіготь, — але допоможу пошукати. Трохи вище, біля стіни є ожинові зарості.

— А як щодо моху для підстилки? — встряла Мишошубка. — Ми що, маємо спати на голій землі? Вивіркострибка сказала, що тут на мене буде чекати тепле гніздечко, якщо я перейду той клятий струмок.

— Я не можу робити все одразу! — відрубав Ожинокіготь, уже втрачаючи терпіння. — Сьогодні доведеться тобі прилаштуватися, як є.

Мишошубка закопилила губу й відвернулася, опустивши плечі. Ожинокіготь відчув, як у нього наїжується хутро, і підвів погляд на Вогнезора, який за ним стежив. Погляд провідника був беземоційний, але Ожинокіготь знав: якщо він хоче бути воєводою Клану, то сваритися з однією з найстаріших воячок Клану було не найкращим способом цього досягти.

— Вибач, — промимрив він, підійшовши до Мишошубки. — Я прийду тобі допомогти, коли поселю Папоротехмарку, гаразд?

— Ні, я зроблю, — до них підійшов Орлякошуб і притулився мордочкою до плеча Мишошубки. — Не виміщай усе на Ожинокігтеві, — сказав їй вояк. — Він старається з усіх сил.

Мишошубка форкнула.

— То, видно, небагато в нього тих сил.

— Тобі стане краще, коли ти гарно поспиш, — пообіцяв Орлякошуб. — Ходімо подивимося на он ту папороть.

Співчутливо глянувши на Ожинокігтя, він подався до кам’яної стіни. Мишошубка пішла за ним, волочучи хвоста по вогкій траві.

В Ожинокігтя вона викликала жалість. Стара воячка зазвичай не була такою в’їдливою; вочевидь, вона втомилася від дороги і не менше за інших боялася, чи знайде Клан собі нову домівку.

Допомагаючи Папоротехмарці шукати кубло для її кошеняти, він думав про те, як Орлякошуб повівся з Мишошубкою. Золотаво-коричневий вояк був доброзичливим і спокійним, незважаючи на її поганий настрій і проявляючи багатомісячний досвід турботи про котів свого Клану. Чи не означало це, що він заслуговував бути воєводою більше, ніж Ожинокіготь? Вояк досадливо закрутив хвоста. Та й не лише Орлякошуб — кілька інших котів також мали довший вояцький досвід, ніж він, як-от Порохошуб та Хмарохвіст.

Однак це була не єдина причина, чому Ожинокігтеві навряд чи довелося би стати воєводою. Він носив тягар, якого не мав більше жоден вояк Громового Клану: Тигрозора. Коли вони залишали ліс, Вогнезір сказав, що всі Тигрозорові діти заслужили на своє місце у власних Кланах. Він намагався переконати Шулікокрига та Мільгокрилу залишитися в Річковому Клані, а не піти геть із Сашею, їхньою бродячою матір’ю, проте Ожинокіготь знав, що в той момент провідник думав також про нього з Вохрошубкою. Та навіть попри це ніхто не забуде ту ворожнечу між Вогнезором та Тигрозором, яка мало не знищила всі Клани в лісі жаром свого полум’я. Ожинокіготь сумнівався, що його провідник коли-небудь зможе дивитися на нього і не бачити при цьому привид свого старого ворога.

Доки він знайшов місце для Папоротехмарки та Березка у заростях ожини і нарвав трохи сухого орляку, щоб зробити кубло, більшість котів уже облаштувала собі нічліжки. Ожинокіготь інстинктивно роззирнувся в пошуках Вивіркострибки і помітив її біля куща папороті з кількома молодшими вояками.

Ожинокіготь гукнув її, та, навіть якщо вона його почула, то все одно не відповіла. Натомість Вивіркострибка лягла біля Золошуба, а її темно-руде хутро змішалося з його сірою шубкою. Ожинокіготь ступив крок до подруги, та тоді відвернувся. Якщо вона чекала його вибачень за те, що він розмовляв із Шулікокригом, то їй доведеться чекати ще дуже довго.

Шукаючи якогось захищеного місця для себе, вояк пройшов повз свою маму, Злотоквітку, яка щойно вклала Довгохвоста в кубельце із сухого орляку. Схоже, смугастий вояк уже заснув: його незрячі очі були міцно заплющені, а носа він прикрив хвостом.

— Не журись, — нявкнула Злотоквітка. — Усе буде добре, я знаю.

Ожинокіготь плюхнувся біля неї. Він був надто втомлений, аби прикидатися, що знайомство Клану з їхнім новим домом було таким, як він хотів.

— Було би непогано, якби вони проявляли хоч трохи більше ентузіазму, — нарікав Ожинокіготь.

Злотоквітка притулилася мордочкою до його плеча і лагідно замуркотіла.

— Ми виснажені. Чого ти очікуєш? Усі знають, як багато ти зробив для Клану. Якби ми залишилися в лісі, то всі би вже повмирали. Але ти привів нас сюди. Ми в безпеці.

— Я знаю, але…

— Так, кінець мандрівки трохи не такий, як ти сподівався, але, гадаю, зараз це не має значення, — вона легко лизнула його вухо, і на мить Ожинокігтю здалося, що він знову став маленьким кошеням. Він захотів опинитися в яслах поруч із Вохрошубкою, і щоб не хвилювало нічого, окрім того, коли їх знову погодують і чи достатньо тепло, щоб гратися надворі.

— Поспи трохи, — сказала йому мама, віддалившись і розвіявши ілюзію. — Уранці все здаватиметься кращим.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

Листолапка з Попелюшкою знайшли кам’яний навіс у тильній частині леговища.

— На постійно це не згодиться, — застерегла Попелюшка. — Нам потрібна справжня печера, щоби зберігати наші запаси, як та, що ми мали в лісі. Та на сьогодні буде добре.

Листолапка залізла всередину слідом за своєю виховницею і знайшла в глибині сухе місце для хвоща, який вона принесла з болота.

— Відпочинь добре, — порадила їй Попелюшка, вмощуючись і вкриваючи носик хвостом. — Уранці буде багато роботи.

Листолапка знала, що не зможе зімкнути очей, доки не поставить запитання, яке боліло так, наче по спині хтось проводив крижаними кігтями.

— Попелюшко? Т-ти думаєш, що це місце призначене для нас? — хоробро нявкнула вона. — Зореклан справді хоче, щоб ми були тут?

Попелюшка позіхнула.

— Ми це дізнаємося, коли Зореклан буде готовий нам сказати. А тепер — годі хвилюватися, лягай спати, — вона занурилася носом ще глибше у хвіст, і її дихання поволі стало тихішим і рівнішим.

До Листолапки сон ніяк не йшов. Вона сіла під навісом, зібгавши лапи, і вдивлялася в затінену лощовину. «Зореклане, де ви?» — тихо благала вона. Та на захмареному небі мерехтіли тільки одна чи дві самотні зірки, і Листолапка відчувала, що предки-вояки надто далеко, аби цієї ночі споглядати на її Клан.

Мабуть, вона таки зрештою задрімала, бо коли розплющила очі, то опинилася у сні. Стояла на темному схилі пагорба і дивилася вниз на мерехтіння Срібносмуги, відбитої у блискучому чорному озері. Острів мав би лежати густою плямою тіней на воді, проте він сяяв місячним світлом, а кожне дерево мінилося сріблом. Листолапка відчувала, неначе це місце кликало її, неначе вона мала більше про нього дізнатися. «Але ми не можемо туди ходити, — нагадала вона собі. — Не кожен кіт уміє плавати так, як Річковий Клан».

Здійнявся легіт, який зашепотів понад всипаним зорями озером, куйовдячи Листолапчине хутро. Вона відчула, як її тілом пробіг струмінь надії, хоча предки-вояки й мовчали. Та Листолапка не боялася. Зореклан часто мовчав і раніше, під час довгої мандрівки через гори, і тоді вона зрозуміла, що іноді єдине, на що може покладатися кіт, — це внутрішня сила. Усе буде добре, якщо вона та інші будуть покладатися на себе. Вони можуть розмістити тут світ табір і обстежити кожен куточок цих лісів, доки не знайдуть води та підстилок, хороших місць для полювання, місць, де ростуть лікарські трави, і місць, де вони можуть гратися й лежати на сонечку. Зараз усе навколо здавалося чужим і страшним, та поступово, крок за кроком, ця територія стане їхнім домом.

Листолапка отак стояла й дивилася на озеро, аж раптом зрозуміла, що поверхня води міниться. Мерехтіння зір згасло, а вода почала поступово червонішати, аж доки шарлатні хвилі не заплескотіли на березі. Листолапка здивовано глянула вгору, проте небо було таке ж темне, як і раніше, тож це не могло бути відображенням світанку. Вода неначе загусла й стала рухатися повільніше, ліниво накриваючи рінь — і в цю мить Листолапка усвідомила, що то не вода. Озеро було сповнене крові, його живили струмки, які стікали, мов із зяючих ран. Листолапчине хутро скуйовдив ще один порив вітру, цього разу гарячий і курний, принісши із собою сморід воронячого їдла.

Тремтячи від жаху, вона почула в голові голос:

Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним.

— Попелюшко! Попелюшко!

Листолапка здригнулася і розплющила очі. Було досі темно. Під кам’яний навіс зазирала Карохвістка, стурбовано вигукуючи Попелющине ім’я. Десь у лощовині нічну тишу прорізав моторошний зболений крик кота.

— Що? Що сталося? — запитала Листолапка, зіп’явшись на лапи й торсаючи Попелюшку за бік.

— Мишошубка, — нявкнула Карохвістка. — Вона каже, що в неї болить живіт.

— Я йду, — нявкнула Попелюшка, підводячись.

— Якщо в Мишошубки болить живіт, то нам потрібна водяна м’ята або ягоди ялівцю, — сказала їй Листолапка. — На тому кінці озера їх було багато. Хочеш, щоб я пішла назбирала?

Її виховниця мала серйозний вигляд.

— Було б краще знайти їх десь поблизу, але якщо вони потрібні до світанку, то тобі доведеться йти аж туди.

Спотикаючись об каміння в темряві, вони пішли за Карохвісткою через лощовину до куща папороті, де Мишошубка зробила своє гніздо. Листолапка покуштувала повітря, намагаючись знайти поблизу якісь трави, що їм були потрібні, але окремі запахи неможливо було розпізнати серед навали інших, особливо серед всюдисущого запаху котів.

Коли вони з Попелюшкою дійшли до Мишошубки, коричнева воячка лежала на боці; її тіло скрутилося від болю, а рот роззявився у ще одному зболеному крику.

— Мишошубко, послухай мене, — Попелюшка присіла біля неї. — Ти знаєш, від чого це? Ти їла яке-небудь вороняче падло?

Мишошубка кліпнула, її очі блистіли від болю.

— Падло? Ні, — крекнула вона. — Ти думаєш, я мишомізка? Мій живіт… — її слова перейшли у крик.

Раптом до Листолапки прийшла жахлива підозра. Вона відкликала Попелюшку і промурмотіла:

— Мабуть, Мишошубка пила воду, яку знайшла Мільгокрила. Я думаю, вона могла бути отруєна. Вона погано пахла, а коли Мільгокрила показала мені калабаню, з якої її носила, то там був мертвий кролик.

Попелюшка сердито зітхнула.

— І вона не подумала… Ну, вже нема сенсу про це говорити.

— Що нам робити? — схвильовано спитала Листолапка.

Попелюшка повернулася до Карохвістки.

— Ти знаєш, чи ще хтось пив воду?

Карохвістка похитала головою.

— Можливо, Злотоквітка і Довгохвіст, — продовжила Попелюшка. — Карохвістко, можеш перевірити?

Муруга воячка кивнула і зникла в темряві.

— Мишошубко, спробуй лягти рівно, — попросила Попелюшка. — Дай мені помацати твій живіт.

Вона обережно постукала лапою. Листолапка подумала, що живіт коричневої воячки був неприродно роздутим.

— У тебе нема якихось трав для мене? — виснажено спитала Мишошубка.

Попелюшка похитала головою.

— У нас ще не було часу пошукати.

Мишошубка розтулила рота, щоб сказати щось іще, проте натужилася і почала блювати.

— Це може бути хорошим знаком, — нявкнула Попелюшка до Листолапки. — Принаймні вона позбувається отрути.

Листолапка кивнула, почуваючись абсолютно безпорадною. Мишошубка страждала через медикішок, які не могли нічого вдіяти без запасів трав.

— Нам треба буде поповнити запаси, щойно розвидніється, — нявкнула вона. — Особливо водяної м’яти та ягід ялівцю. Я понесу трохи для інших Кланів, на випадок, якщо вони теж пили ту воду.

Блакитні очі Попелюшки здивовано поширилися, і Листолапка спохмурніла. Вона вже звикла думати про всі чотири Клани як про один, зі спільними проблемами і спільними рішеннями. Здавалося природним допомогти їм, якщо вона думала, що їхні старійшини могли страждати від тої ж хвороби, що й Мишошубка. Проте зараз, коли між Кланами знову з’являлися кордони, чи проявляла вона невірність власному Кланові?

— Треба зайти принаймні до Вітряного Клану, — переконливо додала вона. — Їхні коти найслабші, тож вони в найбільшій небезпеці.

Попелюшка кивнула.

— Можеш піти зранку, але краще візьми із собою вояка. Поговоримо з Вогнезором, як тільки випаде можливість. Ну що? — спитала вона, коли знову з’явилася Карохвістка.

— Злотоквітка каже, що в неї болів живіт, але її знудило, і зараз їй не так погано, — доповіла плямиста воячка. — Довгохвіст спить, і на вигляд з ним усе нормально, тож я його не будила.

— Дякую, — нявкнула Попелюшка. — Звісно, Довгохвіст молодший, тож він і сильніший. Я поговорю з ним, коли прокинеться.

— Мільгокрила хотіла як краще, — промурмотіла Листолапка, яка не хотіла, щоб її подруга потрапила у халепу через те, що не помітила кроля на дні калабані.

На Листолапчине полегшення, Попелюшка наче не звинувачувала Мільгокрилу аж занадто.

— Я знаю. Будь-хто може зробити помилку, — сказала медикішка, та її очі потемніли. — Але Мільгокрила має визнати, що у неї значно менше досвіду, ніж у інших медикотів, і тепер, коли Багношуб помер, у неї немає виховника, щоб їй підказувати. Заради Річкового Клану, я сподіваюся, що вона не робитиме таких помилок надто часто. Їй знадобиться вся поміч Зореклану, яка взагалі можлива — це однозначно.

* * *

Мишошубка ослабла після блювання, та їй трохи покращало, тож вона змогла заснути. Карохвістка залишилася, щоби приглянути за старійшиною. Попелюшка сказала покликати її, якщо біль повернеться. Небо сіріло за деревами на верхівці скелі, й хоч Листолапка почувалася виснаженою, вже не було сенсу повертатися до їхнього імпровізованого кубла. Щойно надворі трохи розвиднілося, вони з Попелюшкою пішли пошукати Вогнезора.

Здійнявся вітер, заторохтівши безлистими гілками й розірвавши хмари на клаптики, проте чагарі, оточені кам’яним кільцем, майже не ворушилися. Промені блідого світла проливалися в лощовину, залишаючи підніжжя скелі в тіні, проте обдаровуючи папороть біля входу ніжним теплом. Коти, яких не розбудила недуга Мишошубки, зараз прокидалися у зовсім інакшому місці, ніж те непривітне й темне леговище, до якого вони прийшли минулої ночі. Листолапка чула, як вони радісно гукають одне одного, і помітила Березка, який вийшов із ожинових заростів і грайливо наскочив на сухий листок. Від вигляду кошеняти, що гралося так само, як і в лісі, до того, як зникла вся здобич і вони отупіли від голоду, у Листолапки покращився настрій, і вона подумки послала подяку до Зореклану. Юна кішка намагалася витіснити жахливе криваве пророцтво з її сну на задвірки пам’яті, переконуючи себе, що це, мабуть, і є те місце, де має оселитися Громовий Клан.

Медикішка і її новачка знайшли Вогнезора на моріжку біля центру леговища, де провідник уже зібрав навколо себе кількох вояків.

— Нам потрібно піти туди негайно і позначити кордони, — почула Листолапка нявкіт Порохошуба, коли вони тільки підійшли. — Якщо не зробимо цього, то Вітряний і Тіньовий Клани захоплять увесь ліс і здобич у ньому, перш ніж встигнеш сказати «миша».

— Також нам потрібно обстежити територію, — наголосила Піскошторма. — Хтозна, чи ці ліси не кишать лисицями і борсуками.

— Не кажучи вже про яструбів, — додав Шипокіготь.

Піскошторма згідливо підмуркнула.

— Я подбаю про мисливські патрулі, якщо хочеш, — нявкнула вона до Вогнезора.

Провідник вдячно їй кивнув.

— Це було б чудово.

Листолапка запишалася, подумавши про те, що її мама була чи не найкращою мисливицею у Клані.

Порохошуб смикнув вухами.

— Я візьмусь за охорону табору — мені не подобається та діра на вході. Зберу новаків і щось зладнаємо з терну.

— А я подбаю про патрулювання кордонів, — запропонував Ожинокіготь.

— Це величезна робота, — застеріг Вогнезір, — особливо через те, що ми ще навіть не знаємо, де мають бути кордони. Орлякошубе, ви з Ожинокігтем зробите це разом?

Обоє вояків кивнули.

— Хмарохвосте, я б хотів, щоб ти узяв загін і обійшов з ним околиці табору, — наказав провідник. — Сповісти, якщо буде щось таке, про що мені треба знати. Нам потрібно думати не лише про кордони — я хочу так само знати, що всередині них.

Хмарохвіст махнув хвостом на знак згоди.

— А що мені? — запитав Шипокіготь.

Попелюшка підшкандибала до них.

— Вибач, Шипокігтю. Вогнезоре, у нас є проблема, — вона швидко розповіла йому про болі в Мишошубки. — Я хочу піти пошукати потрібні трави, — пояснила вона, — і віднести трохи Вітряному Кланові. Усі Клани могли пити ту воду, але Вітряний — найслабший, тож вони під найбільшим ризиком.

Вогнезір на мить задумався, перш ніж відповісти. Його вираз важко було зчитати, і Листолапка замислилась, чи не вважав він марним витрачати час і зусилля на допомогу іншому Клану тепер, коли вони розселялися на своїх нових територіях.

— Ми не повинні залишати Вітряний Клан страждати, якщо можемо допомогти, — наполягала Попелюшка.

— Усі медикоти знають, як лікувати біль у животі, — нагадав їй Вогнезір. — Та ти маєш рацію, Попелюшко: Вітряний Клан достатньо вже пережив, а страждатимуть кошенята і старійшини. Шипокіготь може піти з вами.

— Дякую. Я тільки огляну Мишошубку та інших, а тоді підемо.

Листолапка подалася за Попелюшкою до кубла Мишошубки. Муруга воячка спала, а Карохвістка куняла біля неї. Довгохвіст та Злотоквітка приєдналися до них; Злотоквітка також спала, а Довгохвіст підвів голову, коли наблизилися медикішки, і нагострив вуха в їхній бік, неначе бачив усе так добре, як раніше.

— Привіт, Попелюшко, Листолапко, — привітався сліпий кіт. Листолапка знала, що він упізнав їх за запахом, та все ж відчула, як її пронизав гострий біль співчуття.

Карохвістка закліпала і зіп’ялася на лапи.

— Я думаю, все гаразд, — нявкнула вона. — Мишошубка спала весь час, відколи ви пішли.

— Її запах уже майже нормальний, — додав Довгохвіст. — У Злотоквітки теж, але я думаю, що вона випила менше води.

Попелюшка нахилилася до Мишошубки, а тоді Злотоквітки, обнюхала і послухала їхнє дихання.

— Тепер з ними все буде гаразд, — нявкнула вона, випроставшись. — Карохвістко, ти можеш іти. Там потрібні вояки для патрулів. Дякую, що побула з Мишошубкою.

Юна воячка побігла геть, дорогою махнувши хвостом Листолапці.

— А як ти, Довгохвосте? — запитала Попелюшка. — У тебе теж болів живіт?

— Трохи, — нявкнув сліпий вояк. — Карохвістка сказала, що це від води, яку нам дала Мільгокрила. Я ще думав, що вона пахне якось дивно, але коли тобі її дає медикішка…

— Помилки трапляються, — нявкнула Попелюшка. — Ми з Листолапкою ідемо поповнити наші запаси трав на випадок, якщо в інших котів будуть такі самі симптоми.

— Щасти, — нявкнув Довгохвіст. У його голосі чулася якась тоскна нотка, неначе він хотів би піти з ними, щоб обстежити нову територію.

Медикішки повернулися до середини табору, де вояки розподіляли свої патрулі. Листолапка помітила Ожинокігтя, який рішуче прямував до Вивіркострибки, проте не встиг до неї дійти, як підбіг Золошуб.

— Гей, Вивіркострибко! — нявкнув він. — Піскошторма хоче, аби ти пішла у мисливський патруль.

— Звісно, — відповіла Вивіркострибка.

В очах Ожинокігтя з’явився змішаний вираз роздратування і розчарування, доки спостерігав, як відходить руда воячка, проте він не намагався її зупинити. Листолапка зітхнула. Щось очевидно було не так між смугастим вояком та її сестрою, хоч вона й уявлення не мала, що саме.

— Прокинься, — торснула її Попелюшка. — Шипокіготь уже готовий. Ходімо.

У Листолапки аж лапи засвербіли від захвату, коли вони рушили до розщелини в кам’яній стіні. Порохошуб роздавав Косариколапові та Білолапці накази вичистити непотрібний терен у таборі та збудувати з нього загорожу.

— Я хочу, щоб сюди навіть миша не могла пролізти чи вилізти, — нявкнув він.

— Що, навіть котам не можна? — зухвало спитав Косариколап, махаючи хвостом.

Порохошуб зітхнув.

— Ми залишимо тунель, мишомізкий.

Листолапка забурилася у кущ папороті, яка здавалася менш колючою, ніж ожинові зарості поруч, і спинилася посередині, вдихаючи міцний зелений запах, який її оточував. На тому боці, за розщелиною, яка вела у кам’яне леговище, на неї чекав незнайомий ліс.

Ні, не так — на неї чекала нова територія Громового Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

— Ти застрягла там? — спитав Шипокіготь, мало не врізавшись у Листолапку, коли виходив із орляка.

Листолапка вистрибнула з-поміж засохлих стебел.

— Вибач, — зітхнула вона.

Шипокіготь сповільнився і глянув на неї.

— Це все трохи незвично, правда? — нявкнув він. — Проте більш незвично, ніж зараз, уже не буде, пам’ятай це. Нам тільки потрібно з усім краще роззнайомитися, і тоді більше почуватимемося як удома.

Трохи підбадьорившись, Листолапка закрокувала поруч із ним від лощовини. За мить вона озирнулася, але скелі вже зникли за деревами, було видно лише гладкі сірі стовбури та гілки, що тремтіли на вітрі. Їй стало приємно від думки, що Клан захищений високими стінами, захований посеред лісу.

Попереду зазвучали голоси. Обійшовши кремезний дуб, Листолапка і Шипокіготь побачили Хмарохвоста, Ясносерду та Карохвістку, які підозріливо винюхували щось в ущелині між корінням. Це був загін, висланий Вогнезором для обстеження прилеглих до лощовини територій.

— Лисиця, — почула Листолапка нявкіт Хмарохвоста.

Ясносерда підвела голову й уважно покуштувала повітря.

— Запах застояний, — мовила вона. — Я думаю, що минуло вже кілька повень, відколи тут була ця лисиця.

— Піти глянути всередину? — запропонувала Карохвістка.

Ясносерда похитала головою.

— Твій виховник ніколи не казав тобі не заходити в невідомі нори? Із запаху чути, що тут нікого немає. Ходімо далі.

Карохвістка вигукнула вітання Листолапці, а тоді пішла за вояками, які рушили вглиб лісу.

Листолапка спинилася почекати на Попелюшку і роззирнулася навколо. Зусібіч простягалися дерева, їхні гілки переплелися так тісно, що поміж них виднілися тільки вузькі клаптики неба. Дерева були не настільки високі, як у їхньому колишньому лісі, та Листолапка припустила, що в зеленлист листва утворює густу прохолодну запону. Більшість землі вкривала низька трава, з якої випиналися біленькі первоцвіти, і де-не-де траплялися кущі шипшини та ожини. Місцина була більш відкрита, ніж та, до якої звикла Листолапка. Юна медикиця сподівалася, що в новолисті попіднімається папороть та інші рослини, які стануть домівкою для здобичі й прихистком для котів під час патрулювання.

Попелюшка наздогнала її та пошкутильгала далі, йдучи на звук води.

— Тут ми навряд чи знайдемо ялівець, — прокоментувала медикішка, коли вони всі пішли поруч. — Листолапко, що ще можна використати від болю в животі?

— Водяну м’яту? — припустила новачка. — Чи корінь кервелю?

— Згодиться і те, і те, — погодилася Попелюшка. — Водяну м’яту буде легше знайти, ніж корінь кервелю.

Вони дійшли до струмка, який протікав у глибокій розколині поміж сплетеним корінням навислих дерев. Листолапка стала на березі й почала шукати слідів листяної зеленої рослинки, проте бачила лише воду, яка плинула понад сірим камінням десь за хвіст під нею, і яскраво-зелені вайї папороті, що росли вздовж берега.

— Спробуймо на іншому боці, — запропонував Шипокіготь, коли вони дійшли до місця, де береги виположувалися і можна було перейти річку.

Попелюшка погодилася, проте все було таке саме: відкритий ліс із негустим поростом. Тоді Листолапка відчула запах вогкого ґрунту, трохи схожого на торф’янище на краю озера. Водяна м’ята не конче мусила рости у струмку — іноді вистачало й вологої землі. Вона побігла вперед, пробираючись через якісь шпичасті кущі трави, і помітила високі стебла з листочками, напівприховані в кущику папороті.

— Молодчина! — похвалила її Попелюшка, підійшовши ближче. — Цього вистачить, щоб регулярно поповнювати запаси.

Вони нахилили голови набік і відкусили по кілька стеблин. У Листолапки засльозилися очі, коли рослинний сік бризнув їй на хутро, наповнивши рот гострим запахом.

— Мені краще вернутися до табору, — нявкнула Попелюшка, коли вони закінчили збирати водяну м’яту. — Шипокігтю, відведеш Листолапку до Вітряного Клану?

— Спочатку проведемо тебе додому, — нявкнув Шипокіготь. — Я думаю, що нікому не варто залишатися в цьому лісі наодинці, поки ми не дізнаємося про нього більше.

Вояк повів медикішок назад іншим шляхом, який, судячи з того, як опускався схил, мав би швидше привести їх до кам’яного леговища. Вони пройшли попід кількома буками, і в Листолапки забурчало в животі, коли відчула запах білки.

Шипокіготь покуштував повітря, і в нього в очах спалахнули вогники, тож Листолапка здогадалася, що він також голоднезний.

— У нас є час пополювати? — спитав він Попелюшку.

Медикішка поклала свої стебла водяної м’яти на землю.

— Якщо недовго.

— Це буде дуже недовго, — пообіцяв Шипокіготь. Він нагострив вуха в бік найближчого дерева, і Листолапка помітила між корінням білку, яка гризла буковий горішок.

Шипокіготь на мить спинився, щоб вирахувати напрямок вітру, а тоді почав тихо підкрадатися до білки проти вітру. Присівши на задні лапи, вояк стрибонув — білка сіпнулася й обм’якла.

— Ходіть, — гукнув він. — Тут вистачить на трьох.

Свіжина була смачнюча, і Листолапка подумки подякувала Зорекланові за те, що привів їх у місце, де водилася така товста і повільна здобич. Рот юної медикішки був переповнений запахом білки, тож вона не встигла нічого помітити, як раптом з-за дерева трохи неподалік з’явилися троє котів. Вони спинилися на мить, побачивши Громових котів, а тоді помчали до них. Коли коти підбігли ближче, Листолапка розгледіла, що це був загін Вітряного Клану, який складався з Клаптевуха, його новака Соволапа та Білохвістки.

Ковтнувши останній шматок здобичі, Шипокіготь підвівся, але Клаптевух озвався першим.

— Що ви тут робите? — запитав він. — Це територія Вітряного Клану.

— У сенсі Вітряного Клану? — витріщився на нього Шипокіготь. — Кордони ще ніхто не помітив.

— Ми робимо помітки зараз, — трохи присоромлено пояснила Білохвістка. — Вогнезір сказав, що струмок, який тече вздовж підніжжя пагорба, буде кордоном, а це вже бік Вітряного Клану.

— А ще Вогнезір сказав, що це лише припущення, — нагадав Шипокіготь Вітряним воякам. Він махнув хвостом. — Гляньте. Дерева. Це схоже на місце, де найкраще вдається полювати Громовому Клану. Вам потрібні пустирі та кролі, правильно?

— Тут немає стільки пустиря, скільки було вдома, — пояснив Клаптевух. — Нам потрібно розширити територію до цього лісу, інакше ми не зможемо забезпечувати свій Клан.

— Ну, сюди ви її не розширите, — твердо нявкнув Шипокіготь, але хутро на його хребті наїжилося, і Листолапка подумала, що йому, мабуть, дуже незручно. Ніхто не міг забути про те, наскільки зблизилися Клани під час мандрівки. Якби це трапилося у старому лісі, то вже пішли би в хід пазурі, але тут ні в кого не виникало пориву битися за територію, яку вони ще навіть не закінчили оглядати.

— Як думаєш, Зореклан пошле нам знак про те, де мають бути кордони? — спитала вона Попелюшку.

Медикішка похитала головою.

— Зореклан ніколи би не став віддавати перевагу одному Клану над іншим чи втручатися у сварки. Це Кланам доведеться вирішити самостійно.

Вояки ще кілька митей ніяково постояли на місці. Білохвістка помітила оберемок водяної м’яти.

— Це від болю в животі? — спитала вона.

— Так, — відповіла Листолапка. — У вас теж є хворі коти?

Білохвістка кинула швидкий погляд на Клаптевуха, перш ніж відповісти.

— Так, — сказала вона. — Ранньоквітка та Темноніг.

— Ранньоквітка? — це її стривожило. Листолапка знала, що Вітряна королева завжди підтримувала дружні стосунки з Громовим Кланом. — Як Короморд їй допомагає?

— Він мало що може зробити без трав, — нявкнув Клаптевух. — Востаннє я чув, що він ходив шукати ялівець. Я лише сподіваюся, що це не займе забагато часу. Ранньоквітка здалась мені досить хворою.

Листолапка розвернулася до своєї виховниці.

— Я можу віднести Вітряному Клану трохи водяної м’яти прямо зараз, — нявкнула вона. — Ці коти покажуть мені дорогу, а Шипокіготь може повертатися з тобою до леговища.

— Звісно, — нявкнула Попелюшка. — Повертайся якнайшвидше.

Усім, здавалося, полегшало від того, що в них з’явилися більш нагальні справи, ніж питання кордонів. Шипокіготь та Попелюшка вирушили до кам’яного леговища, а Листолапка пішла в іншому напрямку разом з Вітряними котами, які повели її до узлісся. Як вони і казали, потік звивався там до лісу, ген від підніжжя пагорбів, і протікав далі через відкритий пустир. Тоді коти почали підійматися більш крутим схилом біля іншого потоку, який спадав каскадом маленьких іскристих водоспадів. Уздовж берегів росли кілька приземистих кущів шипшини, і де-не-де чулися сліди кролів. «Отже, тут була здобич для Вітряного Клану, — подумала Листолапка. — Чи правду казав Клаптевух, коли стверджував, що їм може не вистачити?»

Урешті-решт вони дійшли до вершини звору, обрамленої кущами, і Листолапка зрозуміла, що дивиться на табір Вітряного Клану. Його оточували не такі круті стіни, як у Громового Клану, але гладенькі голі схили не залишали схованок для нападників.

Листолапка помітила Одновуса та Золоніжку, які розмовляли з кількома вояками біля кам’яного розсипу посеред улоговини.

— Я поведу тебе до Ранньоквітки, — нявкнула Білохвістка.

— А я доповім Одновусу, що ти тут, — додав Клаптевух і рушив униз із Соволапом.

Білохвістка повела Листолапку до заростів ялівцю на дальньому краю улоговини. Хутро Громової кішки здибилося під поглядами Вітряних вояків, проте ці погляди були радше зацікавлені, аніж ворожі.

Ранньоквітка лежала на папоротевій підстилці під кущами. Темноніг скрутився за хвіст від неї, проте Листолапка не могла відвести нажаханого погляду від старої кішки. Ранньоквітка безсило розтягнулася і рідко та поривчасто дихала. Її черево напухло, і від неї кисло тхнуло блювотинням. Її очі були заплющені, і вона не рухалася, хіба що час від часу посмикувалися боки. Здавалося, неначе будь-якої миті старійшина могла відійти до Зореклану.

Поклавши на землю стебла водяної м’яти, Листолапка нахилилася ближче до Ранньоквітки, та тільки встигла обережно покласти лапу їй на живіт, як її перервало розлючене шипіння:

— Ти що це робиш?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

Лисиця!

Ожинокіготь підвів голову і пильніше покуштував повітря. Запах вчепився у кущ ожини біля нього, а найсильніше відчувався біля тунелю з нерівними краями, крізь який, схоже, регулярно проходили якісь худі створіння.

— Вона була тут недавно, — застеріг він Орлякошуба. — Десь поблизу може бути нора.

Вони вели загін на пошуки місць, які могли би стати позначками кордонів нової території, та мали заодно залишити перші помітки. Із ними пішов Дощовус та ще Порохошуб, який залишив Білолапку з Косариколапом тягати колюче галуззя, щоб загородити вхід до табору.

— Ми доповімо про це Вогнезорові, — вирішив Орлякошуб. — Потрібно бути обережними, доки не дізнаємось, чи вона тут живе, чи лише проходила через ці землі.

Ожинокіготь кивнув. У нього пробігли мурашки від захвату, всі його сумніви щодо лощовини забулися — тепер, при світлі дня, коти могли побачити, наскільки це місце підходить для табору. Він зрадів, коли Вогнезір відібрав його на огляд нових кордонів. Із кожним кроком цей ліс здавався все ріднішим для Громового Клану, й Ожинокіготь навмисне дорогою терся об ожину та стовбури дерев, щоб залишити запах — їхній запах.

Він пустив Орлякошуба вести перед. Коли вони обійшли зарості ліщини, Порохошуб зупинився, щоб обнюхати низьку навислу гілку. Він підвів голову, і його погляд був такий занепокоєний, що інші троє котів також підійшли перевірити запах. Вони сторожко перезирнулися, зачувши Двоногів.

— Принаймні запах старий, — зауважив Орлякошуб. — Уже багато днів, гадаю.

— Але вони сюди приходять, — закопилив губу Порохошуб. — Я тих Двоногів так хочу бачити, як миша кота.

Ожинокіготь глибоко вдихнув, щоб трохи вповільнити серцебиття. Він почувався точно так само, проте не хотів проявляти слабкість, виказуючи свій страх перед вояками. Це тепер був їхній дім, і вони не могли тут жити, щодня очікуючи, що хтось відбере його у них із лап. Він торкнувся кінчиком хвоста до плеча старшого вояка.

— Це перший слід, який ми знайшли, відколи вийшли з лощовини, — сказав він. — І ми далеко від Громошляху. Тут більше не буде жодних потвор.

Порохошуб смикнув вухами і рушив далі, нічого не сказавши. Решта пішла за ним. Ожинокіготь тримався позаду, побоюючись, що побратими побачать жах у його очах, доки він намагався виштовхнути з думок образи лісу, який розпадався на шматки.

— Нумо трохи пополюємо, — запропонував Орлякошуб.

— Хороша ідея, — погодився Дощовус. Ніхто не згадав, що це був би гарний спосіб відволіктися від думок про Двоногів та потвор, але всі враз так зосередилися на вистежування здобичі, неначе вже повню голодували.

Ожинокіготь сповільнився, щоби вдихнути змішані запахи білки, кроля та пташок. Він аж підскочив, почувши сполоханий крик, і побачив, що Дощовус упіймав шпака. Поважно кивнувши, Ожинокіготь рушив повз юного вояка далі в ліс і невдовзі помітив дрозда, який стрибав поміж вузлатого коріння сухого дерева. Пригнувшись так низько, що його живіт терся об засохле листя, вояк поповз уперед, а тоді вистрибнув на пташку та прикінчив її швидким ударом у шию.

Тільки Ожинокіготь нахилився, щоб відкусити шматок, як йому на спину налягло щось важке, і він відчув, як у нього вчепилися чиїсь кігті. Громовий вояк інстинктивно заметався з боку в бік та перекотився на спину, щоб скинути нападника. Виборсавшись із гострих пазурів, він краєм ока помітив руде хутро і спершу подумав, що то був Орлякошуб. Його товариш із глузду з’їхав? Та коли відновив рівновагу і зумів обернутися, то побачив, що перед ним стоїть розлючений Тіньовий кіт.

— Горобинокігтю! Що ти робиш?

— А ти як думаєш? — прогарчав рудий кіт. — Захищаю кордон Тіньового Клану, звісно.

— Що? — Ожинокіготь роззирнувся і зрозумів, що буки та дуби, які росли навколо Громового табору, змішалися тут із соснами.

— Не роби вигляд, що ти не знав! Ти перетнув наші помітки.

— Я взагалі не почув ніяких поміток! — заперечив Ожинокіготь. — Мабуть, вони надто слабкі, — він трохи зніяковів від іншого варіанту: запахи Кланів так змішалися під час подорожі, що коти вже не могли їх відрізнити. Якщо це була правда, то тепер узагалі неможливо буде встановити кордони.

— Надто слабкі! — форкнув Горобинокіготь. — Лайно мишаче! Зізнайся, що ви намагалися вкрасти в нас територію.

— Це ви намагались украсти її у нас, — розлючено відрубав Ожинокіготь. — Ще біля конярки ми сказали, що будемо використовувати галявину обабіч потоку як кордон. Ви, вочевидь, її перейшли, бо я — точно ні.

— Тут нема ніякої галявини, мишомізкий, — зашипів Горобинокіготь. — Потік тече углиб нашої території, а дерева ростуть близько на обох берегах. Ми встановили кордон прямою лінією від місця, де потік перетинає галявину. Спробуй наступного разу вважати на помітки, то й будеш знати, де починається територія Тіньового Клану.

Вояк випустив кігті та присів на задніх лапах, і Ожинокіготь приготувався до бійки. Та не встиг Горобинокіготь напасти, як із кущів вистрибнула плямиста постать і перекинула його на бік. То була Вохрошубка.

— Що ти робиш? — гаркнула вона. — Ще зарано битися через територію.

Горобинокіготь зиркнув на кішку.

— Яка несподіванка, це ж напівкровна воячка! — зашипів він. — Ми всі знаємо, що ти будеш радше захищати брата, ніж свій Клан.

— Це неправда! — запротестувала Вохрошубка.

— Так, неправда, — Ожинокіготь підійшов ближче і став біля сестри. — Я знаю, що Вохрошубка вірна Тіньовому Клану.

Недовіра Горобинокігтя ранила його, наче гострий пазур.

— Мені здається, — прогарчав рудий вояк, — що всі коти, які ходили до тої борсучихи, забули, до яких Кланів вони належать.

Ожинокіготь розлючено вискнув і вже збирався стрибонути на нього, коли це з’явилися ще троє Тіньових котів: Кедросерд, Дубошуб та Кігтелап. В Ожинокігтя всередині все стислося. Він би точно не впорався із цілим загоном Тіньового Клану. І що би робила Вохрошубка, якби побратими змусили її приєднатися до бійки проти власного брата?

На його полегшення, позаду почувся голос Орлякошуба:

— Ожинокігтю! Що відбувається?

Озирнувшись, він побачив трьох своїх побратимів, які мчали крізь ліс. Тіньові вояки поприсідали і випустили кігті, та перш ніж коти встигли напасти одне на одного, продзвенів іще чийсь голос:

— Зупиніться!

Із-за куща шипшини за Ожинокігтем вийшов Вогнезір, примруживши від злості очі.

— Я не можу повірити, наскільки по-дурному ви чините — усі ви. Якщо ми не можемо мирно встановити кордони, то доведеться пролити кров кожного кота у лісі.

Ожинокіготь ображено ступив крок назад і побачив, що його товариші також пригладили хутро на загривках. Тіньові вояки зробили так само, хоч їхні кінчики хвостів посмикувалися від злості.

— Вони перейшли наші помітки, — пробурмотів Горобинокіготь.

— Ні, неправда, — наполягав Ожинокіготь, очікуючи підтримки від свого провідника. Натомість Вогнезір поводився так, ніби навіть не хотів, щоб він захищав їхню територію. — Можливо, нам доведеться битися. Тепер це наш дім, і ми повинні бути готові…

— Досить, — очі Вогнезора були холодні. — Якщо Тіньовий Клан уже зробив помітки, то це їхня територія.

— Це якщо, — встряв Порохошуб. — Я не почув жодної.

— Ми не будемо звинувачувати інший Клан у брехні, — прошипів Вогнезір. — Горобинокігтю, де той потік і галявина, на якій ми умовилися зробити кордон?

Тіньовий вояк кивнув головою на свою територію.

— Потік он там, а так далеко від озера немає галявини, — зневажливо смикнувши хвостом у бік Ожинокігтя, він додав: — Я це йому вже сказав.

— Тоді Тіньовий Клан має право тут бути, — вирішив Вогнезір. — Громовий Клан знайде інші мисливські угіддя. Ходімо, повертаємося до табору.

Ожинокіготь не міг повірити власним вухам. Він зціпив зуби, щоб не засперечатися зі своїм провідником перед вояками з іншого Клану. Найбільше, що він міг зробити — це злісно зиркнути на Тіньовий загін, коли обертався й рушав за Вогнезором назад до їхнього лісу.

Коли Ожинокіготь наблизився до сухого дерева, біля якого убив дрозда, то відчув у повітрі ледь чутний запах — то була помітка Тіньового Клану, проте така слабка, що він ледве її упізнав, і в ній чулися сліди Громового, Вітряного та Річкового Кланів. Та переконавшись, що Тіньовий Клан не збрехав, він не став почуватися менш розлюченим. Злився не на Тіньовий Клан, а на Вогнезора.

Чому його провідник узагалі подумав, що Ожинокіготь та інші Громові коти були винні? Чому не зупинився послухати їхні пояснення про те, навіщо вони перейшли кордон? Ожинокіготь закотив губу. Якщо Вогнезір продовжить у тому ж дусі, то скоро роздасть увесь ліс іншим Кланам.

Під час подорожі до Сонцеспаду вони з іншими п’ятьма котами обговорювали все, і навіть коли Ожинокіготь став для них негласним провідником, всі важливі рішення приймали разом. Чому Вогнезір не міг робити так само? Кожен кіт у Клані мав свою думку про їхній новий дім, а сліпо виконувати накази не завжди було найкращим виходом.

Перш ніж вони дійшли до леговища, Вогнезір зупинився.

— Орлякошубе, я хочу, щоб ви пішли туди, — він вказав хвостом на ділянку, яку ще ніхто не обстежив, де дерева росли густіше. — Понипайте і гляньте, чи не буде там якихось хороших вказівників для кордону. Але мені треба, щоб один із вас пішов зі мною. Ожинокігтю, нехай ти.

Ожинокіготь дивився, як інші троє котів зникали в орляку, а тоді повернувся до Вогнезора.

— Що я маю зробити?

— Нам потрібно багато моху і підстилки для нових гнізд, — відповів Вогнезір. — Я хочу, аби ти назбирав до сутінків якомога більше.

— Що? — Ожинокіготь закляк, а в грудях знову запалала злість. — Це робота для новаків!

— Зазвичай так, але новаки зараз зайняті будівництвом перепони біля входу на терен. Ожинокігтю, просто зроби це. Ти знаєш, що кожен повинен докладатися, як може, поки наш новий дім не буде повністю обжитий.

— Гаразд, — буркнув вояк.

Вогнезір пішов, а Ожинокіготь спинився біля підніжжя дерева, щоб насмикати моху з-поміж коріння, виміщаючи свою злість на щільно збитих стебельцях. Що би там Вогнезір не казав про «докладатися», це було його покарання за суперечку з Тіньовим загоном. Ожинокіготь просто намагався захистити територію свого Клану. Він хотів, щоб йому вірили, щоб довіряли відповідальність — і ось він тут, збирає мох.

Повертаючись із клубком моху в зубах, він зустрів Вивіркострибку та решту мисливського загону з повними щелепами свіжини.

— Привіт, Ожинокігтю! — гукнула його Вивіркострибка, коли поклала на землю свою білку. — Це місце просто чудове для здобичі!

Ожинокіготь не дуже поділяв її захват. Єдина річ, на яку він зараз міг полювати для свого Клану, — це купа підстилки. Не завдаючи собі клопоту, аби покласти мох і відповісти, вояк пройшов повз свою товаришку і побрів до табору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

— Я спитав, що ти тут робиш?

Листолапка відчула, як наїжується її хутро, коли зустрілася з розлюченим поглядом Воронокрила.

— Я прийшла допомогти! — прошипіла вона. — Ранньоквітка і Темноніг захворіли. Я принесла для них трави.

— Звідки ти знаєш, що з ними не так? — підозріливо спитав Воронокрил.

— Бо у Громовому Клані така сама проблема, — відрубала Листолапка. Не було потреби розповідати йому про Мільгокрилу та отруєну воду. Вона не хотіла давати злостивому Вітряному воякові найменшого приводу звинувачувати Мільгокрилу в навмисному отруєнні старійшин.

— Воронокриле, відчепись, — нявкнула Білохвістка. — Я попросила Листолапку прийти.

Темний вояк зневажливо форкнув; він більше нічого не сказав, але пильно спостерігав за Листолапкою, коли та почала обстежувати Ранньоквітку. Медикішці було вельми неприємно від присутності Воронокрила, та вона не могла послати його геть — не у його власному таборі.

Коли Листолапка пересвідчилася, що Ранньоквітка страждала від тої ж недуги, що й Мишошубка та інші, вона розжувала кілька м’ятних листочків на кашку і кігтями розтулила щелепи Ранньоквітки. Запхавши кашку їй до рота, вона легко вдарила її в горло, щоби змусити ковтнути.

Білохвістка присіла поруч.

— Вона помре?

— Я не знаю, — визнала Листолапка. Вона мовчки помолилася до Зореклану: «Будь ласка, нехай їй стане краще».

Чекаючи, доки подіє зілля, вона почула, як заворушився Темноніг; старий кіт підвів голову й роззирнувся затуманеними очима.

— Святий Зореклане, як у мене болить живіт, — поскаржився він. — Де Короморд із ялівцем?

— Він ще не повернувся, — нявкнула Білохвістка. — Але Листолапка принесла трохи водяної м’яти.

— Листолапка? — кліпнув Темноніг. — Вона ж Громова кішка, — перш ніж Листолапка змогла щось пояснити, він додав: — Громова, Вітряна, яка різниця? Головне, аби знала, що робить, — старий кіт прожував м’ятні листочки, які Листолапка поклала перед ним, і знову поклав голову на лапи.

Раптом Ранньоквітка стала давитися — у неї почалися блювотні позиви, а ноги задригалися.

— Що ти їй зробила? — зашипів Воронокрил. — Їй стає гірше!

Він спробував відштовхнути Листолапку. Та відстрибнула, і вояк вщирився, коли вона спробувала прослизнути повз нього назад до своєї пацієнтки.

— Припини! — розвернувшись, Листолапка побачила Одновуса, який зайшов у кущі, а прямо за ним з’явився і Клаптевух. — Воронокриле, що це ти робиш? Листолапка прийшла допомогти.

— Їй тут не місце, — прогарчав Воронокрил.

— Ти хочеш сказати, що вона не може зробити нам послугу? Що вона не може спробувати врятувати життя кішки з нашого Клану? — голос Одновуса був тихий, але напружений від злості. Воронокрил не відповів, тож провідник додав: — Якщо вже тобі це так цікаво, то можеш залишитися і приглянути за нею. Якщо їй щось знадобиться, ти це зробиш. Листолапко, не бійся попросити.

Листолапка кивнула.

— Дякую, Одновусе. Я думаю, ми з Білохвісткою впораємося.

— Я хочу, щоби Білохвістка пішла в мисливський загін, — відповів Одновус. — Але у Воронокрила зараз жодної роботи більше нема, — він покликав за собою Білохвістку і пішов геть.

Воронокрил зиркнув на Листолапку.

— Спробуй заговорити зі мною, як із новаком, і ти — вороняче їдло, — прошипів він.

Як би її не дратував Воронокрил, Листолапка не могла позбутися думки, що Одновус повівся з ним занадто жорстоко.

— Зосередьмося на тому, щоб допомогти Ранньоквітці, — нявкнула вона. — Нам треба змусити її ковтнути ще водяної м’яти.

Листолапка пережувала ще кілька листочків і попросила Воронокрила потримати щелепи Ранньоквітки розтуленими, доки вона запихала кашку їй до рота, молячись, щоби стара кішка не виблювала знову. Громова кішка здригнулась, коли Воронокрил потерся об неї, змусивши її хутро наелектризуватися, як повітря перед грозою. Він також відстрибнув назад, а тоді знову підійшов, не дивлячись їй у вічі, ніби соромився.

Ранньоквітка знову обм’якла, неначе виснажилася. Листолапка сіла поруч, легко погладжуючи хвостом живіт старійшини. Вона добре відчувала, що Воронокрил стежить за нею, і їй хотілося, аби він пішов геть.

Через деякий час Листолапці здалося, що дихання старої кішки трохи посилилося. Темноніг знову задрімав і час від часу хрипло муркотів.

— Їм кращає? — прошепотів Воронокрил.

— Гадаю, так, — відповіла Листолапка. — Я впевнена, що з Темноногом усе буде добре. Хвилююся більше за Ранньоквітку.

— Листолапко, — на тіло Ранньоквітки упала тінь, і, підвівши погляд, Листолапка побачила Короморда. — Радий тебе бачити, — він говорив через листяний згорток. Коли медикіт поклав його на землю, сухе листя відпало, і звідти з’явилося кілька засушених ялівцевих ягід.

— Короморде, сподіваюсь, ти не проти, — стурбовано почала Листолапка. — Я зустріла кількох котів із вашого Клану в лісі, і вони сказали, що Ранньоквітка дуже хвора. У нас була така сама проблема, тож…

Короморд перебив її помахом хвоста.

— Я дуже радий, що ти прийшла. Я ще не маю жодного уявлення про те, де ростуть найкращі трави — знайшов лише ялівцеві ягоди, і тих більшість, мабуть, поїли птахи, — він обережно обнюхав Ранньоквітку й додав: — Їй зараз краще, ніж коли я пішов. Що ти їй даєш? Водяну м’яту? Гарна думка, хоч я би сам давав ялівець, якби знайшов достатньо.

— То я можу піти? — голосно запитав Воронокрил.

— О, так, так, — махнув йому Короморд. — Я тепер можу побути тут.

Листолапка провела вояка поглядом, не розуміючи, чому почувалася розчарованою. Вона страшенно не любила ні з ким сваритися, але ще гірше їй було від того, що Воронокрил — друг Вивіркострибки. Цікаво, що такого в ньому бачила сестра?

— Листолапко, тобі вже краще піти, — нявкнув Короморд. — Ти тут чудово впоралася, а твій власний Клан тебе зараз потребує.

Залишивши решту водяної м’яти, Листолапка підвелася.

— Дай знати, чи Ранньоквітці покращає.

— Обов’язково. Я якось передам тобі повідомлення, — пообіцяв Короморд.

Листолапка пробралася крізь гілки куща. Одновус стояв посеред табору, оточений кількома вояками, і вона вирішила повідомити, що вже йде. Та завагалася, коли побачила, що одним із котів, які розмовляли з провідником, був Багнокіготь.

Одновус помітив її.

— Як Ранньоквітка? — запитав він.

— Я думаю, що з нею все буде гаразд. Зараз біля неї Короморд.

— Ми дуже вдячні за те, що ти зробила, — нявкнув Вітряний провідник, дивлячись на неї теплим поглядом. — Клаптевух сказав мені, що вони із Шипокігтем мали суперечку через кордон у лісі. Я вирішив, що ми віддамо ту територію Громовому Клану. Ми залишимо свої помітки на краю лісу, біля підніжжя пагорба.

— Це так щедро з вашого боку! — почала Листолапка, проте її перебило гарчання Багнокігтя.

— Ти взагалі мишомізкий? — гаркнув колишній воєвода. — Віддаєш територію Вітряного Клану за жменьку зілля? Короморд міг чудово впоратися з лікуванням хворих котів і без втручання якоїсь новачки.

Одновус розвернувся до нього.

— Багнокігтю, ти дурний, якщо думаєш, що це лише через трави. Подумай про все, що Громовий Клан зробив для нас. Одного життя б не вистачило, щоби їм віддячити. Без їхньої дружби всі коти Вітряного Клану вже би перетворилися на вороняче їдло.

Багнокіготь загарчав і вищирив свої гострі жовті зуби. Листолапці довелося вчепитися кігтями в землю, щоб не скулитися. Один чи двоє інших вояків також зніяковіли, зокрема і Воронокрил. Вона чекала, що той підтримає Багнокігтя, скаже, що їй не слід було приходити, та худорлявий вояк промовчав.

— Я не хочу чути про жодні сварки за кордони із Громовим Кланом, — гаркнув Одновус. — Той шматок лісу нам не надто корисний. Відколи це Вітряний Клан почав полювати серед дерев?

— Серед дерев є не тільки здобич, — Павотеніг виступив уперед і став біля Багнокігтя. — Трави — щонайменше. Я знаю, що Короморду потрібні рослини, які ми ніколи б не знайшли на відкритому пустирі.

— Досить! — відрубав Одновус. — Території залишилося ще багато, а в Короморда раніше ніколи не було проблем із тим, щоб поповнювати запаси.

Його вояки посхиляли голови, але нікого, здавалося, не влаштовували накази провідника. Багнокіготь відвернувся, буркнувши «Зрадник!» достатньо голосно, щоб його почули.

У Листолапки живіт стиснувся від хвилювання. Вона припускала, що кілька Вітряних вояків погодилися б із Багнокігтем, що Одновус не ставив на перше місце потреби власного Клану, покликаючись на їхню давню дружбу з Громовим Кланом. Що станеться, коли Багнокіготь спробує відібрати в нього провідництво. Скільки котів захищатимуть Одновуса власними зубами і кігтями?

— Тобі вже, мабуть, варто повертатися, — нявкнув Одновус. — Воронокриле, будь ласка, проведи Листолапку аж до її табору та передай Вогнезорові моє рішення.

Воронокрил підвів на нього поширені очі.

— Я?

«О,  ні,» — подумала Листолапка, а вголос прошипіла:

— Ти не мусиш. Я можу й сама про себе подбати. Те, що я медикішка, не означає, що я не вмію користуватися власними кігтями.

Одновус смикнув на неї вухами.

— Воронокриле, це був наказ.

Воронокрил усе ще виглядав обуреним, але демонстративно зітхнув.

— Ходімо. Я тільки проблем собі накличу, якщо не піду з тобою.

Листолапка зрозуміла, що доведеться їй здатися. Коли Воронокрил розвернувся й подався вгору до краю табору, вона швиденько кивнула Одновусові на прощання і побігла за темно-сірим вояком. Він задав швидкий темп, не питаючи Листолапку, чи встигала вона за ним. Воронокрил був такий брутальний, що вона навіть не завдавала собі клопоту завести якусь розмову, проте навіть у тиші повітря між ними тріщало, мов зеленлистові блискавиці. Йому очевидно було неприємно від думки, що Громова кішка зробила послугу його Клану.

Як медикішка, Листолапка жила поза Клановою ворожнечею, яку підтримували інші коти. Якщо всі почувалися отак, то вона раділа, що їй не доводилося ставитися до інших котів як до ворогів, лише тому, що вони походили з різних Кланів. Хоча Воронокрил був одним із тих, хто ходив у мандрівку, він повернувся до попереднього ладу швидше за інших. Із наїженим хутром та незручними косими поглядами, він здавався аж занадто готовим воскресити стару ворожнечу.

Листолапка полегшено зітхнула, коли побачила потік. Вони вийшли вище за те місце, де попередньої ночі переходив Громовий Клан, і Воронокрил легко перевів її через якісь камінці назад на територію Громового Клану. Невдовзі вона впізнала кущі, які оточували верх кам’яної лощовини. Листолапка повела перед і почала спускатися до розщелини у скелі. Коли вони дійшли до входу, вона побачила, що тернова загорожа була вже майже готова, а всередині, на розчищеному містечку поміж ожини, з’явився кагат свіжини.

Біля заростів, де ночували Папоротехмарка з Березком, стояв Вогнезір. Вивіркострибка допомагала Папоротехмарці розтягувати довгі лози ожини.

— Ми могли б зробити тут гарні ясла, — захекано сказала Папоротехмарка, піднімаючи задню лапу, щоб відчепити від себе гачок. — Вони прямо під кам’яною стіною, тож під час негоди будуть захищені. Але потрібно розчистити більше місця всередині.

— Це не займе багато часу, — запевнила її Вивіркострибка, енергійно тягнучи за гілку ожини, удвічі більшу за себе, доки Березко грайливо вистрибував на іншому кінці.

З’явився Ожинокіготь із клубком моху та заніс його через вхід до нових ясел. Листолапку вразило те, що вояк ладен допомагати навіть із новацькими обов’язками. Ожинокіготь був явно налаштований поселити свій Клан у домі, який він для них знайшов. Папоротехмарка пішла за ним усередину, щоб допомогти розстеляти. Березко покинув ганятися за кінцем Вивіркострибчиної гілки і почимчикував за мамою.

— Вогнезоре, тут Воронокрил, — Листолапка вклонилася своєму провіднику. — Він прийшов зі мною із Вітряного Клану.

— Дякую, — Вогнезір підійшов до юного Вітряного вояка. — Усе гаразд?

— Листолапка допомогла Ранньоквітці, — у голосі Воронокрила зовсім не чулася вдячність. — І Одновус попросив передати тобі, що Громовий Клан може першим залишати свої помітки у лісі над потоком. Він буде радий встановити кордон Вітряного Клану на краю лісу.

Очі Вогнезора поширилися від здивування: він ніяк не очікував так легко виграти ту територію.

— Це дуже щедро з боку Одновуса, — відповів провідник. — Передай йому мою подяку.

— І дякую, що привів мене, — додала Листолапка. Те, що Воронокрил поводився, мов лисиця зі шпичкою в лапі, не означало, що вона також мусила бути грубою.

Воронокрил кинув на неї довгий погляд, в якому читалась ворожість і щось іще. Він начебто збирався щось сказати, та лише кивнув і рушив геть із табору.

— Агов! — гукнула йому вслід Вивіркострибка. — Ну правильно, чому б не ігнорувати своїх старих друзів?

Вітряний вояк не озирнувся і зник у заростях папороті.

Вогнезір витріщався на тремтливі зелені вайї, що поглинули Воронокрила.

— Одновус дуже щедрий, — зауважив він, хоч і не звучав настільки задоволеним, як очікувала Листолапка. — На відміну від Тіньового Клану.

— Тіньового Клану? — перепитала Листолапка, гадаючи, що змусило її батька згадати про них.

— Там мало бійка не сталася! — захоплено сказала Вивіркострибка. — Ожинокіготь перетнув помітки Тіньового Клану, і їхній патруль спробував його вигнати.

— Ми би з ними впоралися, — нявкнув Ожинокіготь, який з’явився з ясел без свого клубка моху. — Я думаю, що вони всього лише ставили інтереси свого Клану на перше місце. Не знаю, чи Одновус міг би сказати те саме. Тобто він же просто віддав добру частину гарних мисливських угідь.

Вояк звучав радше зацікавлено, аніж вороже, проте Вивіркострибка накинулася на нього, наїживши хвоста.

— Принаймні він вірний своїм старим друзям! — спалахнула вона. — А ти, здається, забув, що так можна.

В очах Ожинокігтя запалала злість. Він нічого не сказав, лише зціпив зуби і побрів геть. Вогнезір стурбовано похитав головою і пройшов за ним кілька кроків, а тоді звернув убік і пішов поговорити із Шипокігтем до кагату свіжини.

— Це що взагалі було? — збентежено запитала сестру Листолапка. — Чому між вами з Ожинокігтем усе так зіпсувалося?

Вивіркострибка знизала плечима.

— Мене не питай. Він був у жахливому настрої, звідколи ми сюди прийшли, — вона вже не намагалася прикидатися, ніби їй байдуже, і глянула на Листолапку поглядом, сповненим болю і збентеження. — Схоже, я йому більше не подобаюсь.

Листолапка не знала, як втішити сестру. Вона вміла зцілювати рани і знала корисні трави від болю в животі, але розколина у стосунках сестри та Ожинокігтя була їй зовсім незрозуміла. Це частина життя, яку медикотам не судилося дізнатися. Листолапка, напевно, мала б відчувати полегшення від того, що їй ніколи не доведеться зазнати такого болю. Та тоді вона побачила жагучий погляд Вивіркострибки, яким та провела Ожинокігтя з табору, і згадала, як віддано ці двоє піклувались одне про одного. Усередині Листолапки з’явилася маленька порожнеча, коли вона усвідомила, що ніхто ніколи не буде відчувати такого до неї.

Із ожинових заростів з’явився Порохошуб, за яким тягнулася ще одна довга лозина, і мало не перекинувся через Березка, коли кошеня кинулося на рухливий кінчик.

— Березку! Від тебе більше проблем, ніж від лисиці.

— Не свари його, — промурмотіла Папоротехмарка, виходячи надвір за своїм партнером. — Це чудово, що він почувається достатньо щасливим, аби гратися.

Порохошуб згідливо замуркотів, а його очі засяяли, коли вони з Папоротехмаркою стежили за своїм кошеням, яке розлючено гарчало на ожину, хапало її зубками і метляло головою на всі боки.

Листолапка спостерігала за ними, і порожнеча всередині неї все більшала. Вона ніколи не відчуватиме до іншого кота того, що Вивіркострибка відчувала до Ожинокігтя, не насолоджуватиметься близькістю коханого та їхніх кошенят. Вона ніколи не ставила під сумнів свій вибір присвятити себе Зорекланові та самотній стежці медикотячого життя — та зараз не могла позбутися думки, чи не пропускає чогось важливого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Прохолодна трава торкалась Ожинокігтевого хутра, доки той брів підліском. Він чув шамотіння маленьких звірків під кущами, а його ніздрі були переповнені запахом здобичі.

Вояк ще не встиг нічого упіймати, як вийшов на відкриту галявину. У небі висів майже повний місяць, освітлюючи кожну травинку своїм срібним промінням. Прямо попереду земля западала в розколину, а з крутих схилів виступало каміння.

Ожинокіготь збентежено дивився перед собою. Це був схил, що вів до старого Громового табору. Він підвів голову і пильно принюхався. У повітрі не було їдкого смороду потвор Двоногів, не було жодного звуку, гучнішого за лагідне посвистування вітру між деревами. Їхній дім у безпеці! Зруйнування лісу, страх і голод, довга дорога через гори — все це було лише сном.

Ожинокіготь побіг униз звором до ялівцевого тунелю, а його серце мало не вистрибувало з грудей від радості. За кілька митей він знову побачить усіх своїх побратимів та посестер: Сіросмуга не схоплять Двоноги, усі кошенята Папоротехмарки залишаться живими, старійшини лежатимуть у своєму кублі та буркотливо наказуватимуть новакам вишукувати в них кліщів.

Тремтячи від захвату, Ожинокіготь пройшов через ялівцевий тунель до табору, розтуливши рота, щоби вигукнути привітання. Та раптом він застиг на місці. Галявина була порожня, лише один кіт самотньо сидів посередині.

Кіт підвів голову і глянув на Ожинокігтя палаючими бурштиновими очима.

Це був Тигрозір.

Ожинокіготь мало не задихнувся від шоку. Полон Сіросмуга, смерть кошенят Папоротехмарки, нескінченна дорога — все було справжнім. А це був сон, який раптом перетворився на кошмар.

Тигрозір вигнув хвоста і підкликав сина до себе. Ожинокіготь заціпенів, та тоді повільно закрокував уперед. Підійшовши ближче, він зміг розгледіти батька чіткіше — його мускулясті плечі, плескату голову та вогненні бурштинові очі.

— Вітаю, — прогуркотів Тигрозір. — Я багато повень чекав цієї розмови.

Ожинокіготь зупинився за кілька хвостів від нього. Він не уявляв, що казати. Єдине, про що міг думати, — це про неймовірну схожість із батьком: ті ж широкі плечі, форма голови, колір очей. Ожинокіготь неначе дивився на власне відображення в озері.

— Я бачив твою відвагу та силу, — продовжив Тигрозір. — І я пишаюся тим, що можу називати тебе сином.

— Дя… дякую, — Ожинокіготь переминався з лапи на лапу. — Чому ти прийшов сюди? Тебе послав Зореклан?

— Я не полюю із Зорекланом, — різко відповів Тигрозір. — У небі є не лише Срібносмуга, там є мисливські угіддя, про які навіть Зореклан не знає.

Його погляд прослизнув повз Ожинокігтя.

— Вітаю, — нявкнув Тигрозір. — Я сподівався, що ти прийдеш. Я чекав на зустріч із тобою.

Ожинокіготь розвернувся й побачив Шулікокрига, який вийшов із ялівцевого тунелю. Він мовчки спантеличено спостерігав, як Річковий вояк перейшов через галявину і сів біля нього. Місячні промені відкинули дві однакові тіні на перепечену землю перед ними, і Ожинокіготь усвідомив, що навіть напівсліпе кошеня зрозуміло би, що вони троє були родичами.

Він переконував себе, що мав би відчувати щось сильніше, ніж зачудування і бажання дізнатися більше про свого батька та зведеного брата. Вони походили із різних Кланів; окрім того, Тигрозір убив багатьох котів і зрадив власних побратимів та посестер, аби задовольнити жагу до влади. І все ж Ожинокіготь не міг відігнати відчуття, що він довго чекав цієї миті. Попри всі розбіжності між ними, у їхніх венах текла одна кров.

— Ти — Тигрозір? — запитав Шулікокриг, нагадавши Ожинокігтеві, що його брат оселився в лісі після того, як убили батька. — Ти — мій батько?

Тигрозір кивнув.

— Так. То як вам ваші нові території?

— Тяжко звикнути до чогось настільки іншого, — визнав Шулікокриг.

— Ми всі сумуємо за лісом, — додав Ожинокіготь.

— Скоро землі біля озера теж стануть для вас справжнім домом, — пообіцяв Тигрозір. — Встановіть свої кордони і захищайте їх зубами й кігтями, бо територія — це те, що єднає Клан.

— Так! — очі Шулікокрига запалали. — Річковий Клан уже залишив свої помітки. Учора ми з Чорнокігтем прогнали борсука, який жив на нашій території.

— Добре, добре, — Тигрозір нагострив вуха і підвів голову, наче почув якийсь голос, що його кликав. Небо понад деревами зблідло від перших променів світанку. — Я вже мушу йти, — нявкнув темний кіт. — Бувайте, Ожинокігтю, Шулікокриже. Ми ще зустрінемося на стежках сновидінь, цього я певен.

Він підвівся. Тої ж миті на місяць набігла хмара, на секунду зануривши галявину в темряву. Коли розвиднілося, Тигрозора вже не було.

— Я теж мушу йти, — Шулікокриг торкнувся носом Ожинокігтя і закрокував до виходу з табору.

— Ні, чекай. Не йди! — гукнув Ожинокіготь.

— Я повинен іти; я у досвітньому патрулі. Ожинокігтю, про що ти говориш?

Ожинокіготь закліпав і сів. На нього спантеличено дивився Хмарохвіст, який вичищав хутро від шматочків моху.

— Щось не так? — запитав він. — Ти хочеш, щоб я сказав Орлякошубові, що не зможу піти в патруль?

Ожинокіготь збентежено похитав головою.

— Ні, ні, все гаразд.

Він знову ліг і міцно заплющив очі, неначе так міг позбутися гострого, мов кіготь, жалю, що розривав його нутро.

Сон розвіявся, і Ожинокіготь знову опинився в кам’яній лощовині. Тигрозір, Шулікокриг та старий Громовий табір зникли.

* * *

Ожинокіготь деякий час ще подрімав, а прокинувся вже не настільки сконфуженим і пригніченим. Він вийшов із папороті й потягнувся. Небо стало яснішим, і на тлі кам’яної стіни вирізнялися голі гілки. Ожинокіготь відчув, як усередині нього пробіг радісний струмінь, коли згадав, що сьогодні — повня, і Клани зустрінуться на Зборищі.

Вояк роззирнувся табором. Галявина була зовсім інакшою, ніж тоді, коли він вперше її побачив. Багато ожини повикорчовували, щоби зробити загорожу біля входу на терен. Найбільші зарості перетворили на ясла. Новаки оселилися в невеликій печері в стіні, а вояки спали під розлогими гілками тернового куща, який був майже такий великий, як у їхньому старому таборі. Старійшини досі не могли знайти собі кубла. Щоночі вони пробували нове місце, а коли прокидалися, то неодмінно скаржилися, що воно було надто вологе чи надто вітряне. Ожинокіготь підозрював, що Злотоквітці та Довгохвосту радше подобалися ці пошуки ідеального місця, адже так вони зможуть обстежити кожен закуток лощовини. Старійшини навіть почали радити іншим котам найкращі місця, щоб полежати на сонечку чи поїсти, заховавшись від дощу.

Кам’яна лощовина поступово ставала їм домом, та Ожинокіготь ніяк не міг відігнати спогади про свій сон, де він повернувся в табір під звором. Не саме лише бажання повернутися до лісу змушувало його лапи свербіти, а думки — кружляти; він усе думав про батька та зведеного брата. Що мав на увазі Тигрозір, коли казав про полювання в інших небесах? І чи спостерігав він за Вогнезором та Громовим Кланом зі своїх нових угідь, де б вони не були?

Ожинокіготь люто потрусив головою, намагаючись скинути із себе сон, немов чіпку павутину. Їхнього старого дому вже не було, і марно сушити голову спогадами. Зосередившись на нагальних обов’язках, він побачив, що кагат свіжини біля входу поменшав. Тієї ж миті з ясел вийшов Порохошуб і попрямував до нього.

— Привіт, — нявкнув Ожинокіготь. — Хочеш піти на лови?

— Звісно! — Очі Порохошуба засяяли. — Кого візьмемо із собою?

Ожинокіготь задумався, чи варто йому піти за Вивіркострибкою, та раптом почув, як хтось гукнув Порохошуба. Озирнувшись, він побачив Орлякошуба, який біг до них.

— Порохошубе, — захекано сказав вояк, коли пригальмував перед ними, — ти вчора дав Білолапці завдання весь день носити свіжі підстилки. Можна я сьогодні візьму її на впоряд? Час уже вертати новаків до нормального розпорядку.

— Звісно, — відповів Порохошуб. — Хочеш піти з нами на полювання?

— Візьми із собою і Косариколапа, — запропонував Ожинокіготь. — Мишошубка ще не досить окріпла для патрулів.

— Гарна ідея, — почувся голос позаду Ожинокігтя. Він розвернувся й побачив Вогнезора, який наближався до них. — Я щойно розмовляв із Мишошубкою, — продовжив провідник. — Учора Косариколап вигнав молоду лисицю, яка щось винюхувала біля входу до табору. Ми обоє думаємо, що він уже готовий стати вояком, тож на сонцепіку проведемо для нього церемонію. Можете йому сказати, що це будуть його останні лови як новака.

Ожинокіготь закрутив хвоста від задоволення. Висвячення нового вояка — це одна з найважливіших речей у Клані, і після церемонії для Косариколапа всі ще більше почуватимуться тут як удома. До того ж про це можна буде доповісти на Зборищі.

Вогнезір побажав їм успішного полювання і подався геть, а Орлякошуб пішов покликати двох новаків. Невдовзі п’ятеро котів уже підіймалися схилом понад краєм лощовини, а тоді побігли у ліс над табором. Вони майже дісталися верхівки скелі, коли це почули позаду жалібний нявкіт:

— Зачекайте на мене!

Ожинокіготь озирнувся і побачив Березка, який відчайдушно біг за ними навздогін, спотикаючись об купки трави.

— Березку! — вигукнув Порохошуб. — Ти що собі надумав?

Кошеня підвело на батька благальний погляд.

— Я теж хочу піти на полювання. Будь ласочка, можна?

Орлякошуб закотив очі на Ожинокігтя.

— Кошенята!

Порохошуб не поділяв їхньої потіхи.

— Ні, звісно ні! — різко нявкнув він. — Ти не можеш ходити на полювання, доки не станеш новаком.

— Але я вже добре полюю! — похвастався Березко. — Дивись, я покажу тобі. Я впіймаю ту пташку.

Він кивнув на дрозда, який сидів на одному з тернових кущів на краю звору. Перш ніж хто-небудь встиг його зупинити, Березко крутнувся на задніх лапах і кинувся на птаха.

— Ні! — закричали Порохошуб із Ожинокігтем і кинулись за ним.

Ожинокіготь добіг першим і вхопив кошеня зубами за загривок тієї ж миті, як терен похилився під вагою Березка, і той уже почав було сповзати. Ще одна секунда, і він би вже покотився, як Вивіркострибка, тільки от у цьому місці скеля була вдвічі вища, і жоден кіт не вижив би, впавши з такої висоти.

Видершись назад, Ожинокіготь поклав Березка на землю подалі від краю. Кошеня все тремтіло, скулившись; Порохошуб стояв над ним, не тямлячись від злості.

— Ти взагалі мишомізкий? — зашипів він. — Ти не думаєш, що на те є причина, аби кошенята залишалися в яслах із мамами, поки не стануть новаками?

Березко кивнув, його очі були широкі від переляку.

— Пробач, — захникав він.

— Не лай його так сильно, — сказав Орлякошуб. — Він не хотів нічого поганого.

Порохошуб розвернувся й обдарував вояка розлюченим поглядом.

— Яка різниця? Він був би вже мертвий, якби не Ожинокіготь, — батько торснув Березка хвостом. — Щось я ще не чув, як ти йому подякував.

Березко прищулив вуха і понурив голову.

— Д… дякую, Ожинокігтю. Пробач мені.

— Усе гаразд, — нявкнув Ожинокіготь. Йому було дуже шкода налякане кошеня — судячи з вигляду малого, після цього випадку він ще кілька місяців не виходитиме з табору.

— Ну ж бо, вставай, ти ж не забився, — Порохошуб нахилився до Березка і кілька разів його лизнув. Ожинокіготь знав, що він так злився лише через те, що мало не втратив останнє кошеня зі свого потомства. — Іди додому до Папоротехмарки, і щоб я більше не чув цих дурниць.

Березко кивнув, і Порохошуб заспокійливо притулився до нього мордою, а тоді кошеня вирушило назад до табору. Його батько стежив за ним, аж доки воно не зникло з поля зору.

— Доведеться встановити правило, — вирішив він. — Жодних кошенят біля краю скелі. Це і новаків стосується, — додав вояк, смикнувши вухами на Білолапку та Косариколапа, які стежили за всією пригодою мовчки і з широкими очима.

Білолапка кивнула, а Косариколап закрутив хвоста, неначе нагадував собі, що це правило стосуватиметься його лише до сонцепіку. Він ніби й забув, що сам мало не перекинувся, коли Клан уперше підійшов до табору.

— Ми могли би залишити помітки попри край, — запропонував Ожинокіготь. — Так для всіх буде нагадування.

— Хороша ідея, — нявкнув Порохошуб. — Поговори з Вогнезором, коли повернемося. Ходімо, треба швидше пополювати, бо Косариколап може проґавити свою церемонію.

Коли Ожинокіготь ішов за іншими, його лапи досі поколювали від почуття небезпеки. Він озирнувся на кущі терну й уявив собі крихітне тільце Березка, розбите й понівечене, на галявині внизу. «Чи дійсно я привів свій Клан у безпечне місце?» — промайнуло в його голові.

Вони прийшли сюди вже майже півповні тому, а від Зореклану досі не було жодної звістки, яка би дала зрозуміти, що предки-вояки за ними споглядають. Чи було це справді те місце, де їм судилося оселитися?

* * *

Ожинокіготь перевів загін через потік на смугу лісу, яку Одновус віддав Громовому Кланові. Невдовзі він уже помітив білку, яка шкреблася біля дерева. Ожинокіготь підкрався ближче і прикінчив її одним швидким укусом за шию.

— Молодець! — вигукнув Порохошуб.

Ожинокіготь почав запорпувати білку землею, та спинився, коли до нього підійшла Білолапка.

— Ти думаєш, ми можемо це взяти? — схвильовано спитала вона. — Територія на цьому боці потоку мала би належати Вітряному Клану.

— Але ж Одновус віддав її нам, — Ожинокіготь продовжив ховати свіжину. — Це наша здобич.

Його хутро почало настовбурчуватися від роздратування: якась новачка припускала, що він міг красти здобич у іншого Клану. Якщо Вітряний Клан захотів віддати свої угіддя, то це були не його проблеми.

Білолапка нічого більше не сказала, і Ожинокіготь повів свій загін далі в ліс.

* * *

До сонцепіку весь Клан уже був нагодований, і залишився ще величенький кагат свіжини. Після обіду коти залишилися посередині лощовини, де кущі були вичищені під місце для віча Клану. Настав час для вояцької церемонії Косариколапа.

Тут не було Високого Каменя, як на старому терені. Замість нього Вогнезір знайшов виступ, який на кілька хвостів підіймався над головами котів. Провідник застрибнув на нього по купі ламаного каміння, яке слугувало сходами на скелю. Під виступом, який коти вже почали називати Високим Виступом, відкривався вузький вхід до печери, де Вогнезір облаштував своє кубло. З усіх місць у новому таборі це найбільше нагадувало провіднику його колишнє кубло із сухою піщаною долівкою, закрите лишайниковими стінами.

Вогнезір видав гучний клич. Хутро провідника помаранчевою плямою яскравіло на тлі сизої скелі.

— Нехай усі коти, здатні зловити собі здобич, зберуться тут під виступом на віче Клану.

В Ожинокігтя пробігли сироти, коли він почув знайомі слова, що пролунали над лощовиною. Він дивився на довголапу чорну постать Косариколапа, який так вичепурився, що його хутро блищало, мов крило гайворона. Новак перейшов через галявину і став біля своєї виховниці. Мишошубка здавалася змарнілою і тремтіла, наче досі не відійшла від болю в животі, та, коли підійшов її учень, очі кішки заблищали гордістю.

Ожинокіготь протиснувся трохи наперед, сподіваючись сісти біля Вивіркострибки, та зупинився, коли побачив, що вона сидить біля Золошуба, Сажошуба та Дощовуса. Їхні голови були схилені докупи, а плечі ледь тряслися, неначе хтось щойно розповів жарт. Ожинокіготь закопилив губу, раптом відчувши спустошення і холод. Він понуро сів біля найближчого кота, яким виявився Хмарохвіст, і спробував зосередитися.

— Якісь проблеми? — промурмотів білий вояк. Він глянув повз Ожинокігтя і смикнув вухами на Вивіркострибку. — Що ти вже зробив, що вона на тебе зуба має?

— Нічого, — вперто відповів Ожинокіготь. Причини їхньої сварки були надто складні та інтимні, щоб ними ділитися.

— Гей, не переживай, — Хмарохвіст співчутливо поплескав його хвостом. — Це перейде.

— Мабуть, — зітхнув Ожинокіготь, йому справді не хотілося це обговорювати.

— Нам зараз належить провести церемонію, — нявкнув Вогнезір, коли всі коти вмостилися. — Мишошубко, чи можеш ти підтвердити, що Косариколап готовий стати вояком?

Коричнева воячка поважно кивнула.

— Так.

Вогнезір легко збіг по уламках каміння на долівку лощовини і хвостом підкликав Косариколапа підійти ближче. Новак підійшов, тремтячи від носа до кінчика хвоста.

— Я, Вогнезір, провідник Громового Клану, закликаю моїх предків-вояків звернути погляди на цього новака, — голос Вогнезора чітко дзвенів понад шелестом вітру та легким потріскуванням гілок. — Він сумлінно тренувався, щоби збагнути ваш шляхетний правильник, я ж ставлю його перед вами уже як вояка, — він зосередив погляд на Косариколапові та продовжив: — Косариколапе, чи присягаєшся ти дотримуватися вояцького правильника, берегти й захищати свій Клан навіть ціною власного життя?

— Присягаюсь, — рішуче відповів Косариколап.

— Тоді волею, даною мені Зорекланом, я нарікаю тебе твоїм вояцьким ім’ям. Косариколапе, віднині тебе знатимуть як Косариконога. Зореклан шанує твою відвагу і рішучість, ми ж вітаємо тебе як повноцінного вояка Громового Клану.

Він підійшов ближче і поклав морду на голову Косариконогові. Юний вояк із повагою лизнув Вогнезорове плече, а тоді відступив назад, щоби приєднатися до інших вояків.

— Косариконіг! Косариконіг! — здійнялися голоси Клану, вітаючи його з новим ім’ям. У Порохошуба був такий вигляд, наче він от-от лусне від гордості, а очі Папоротехмарки сяяли радістю від того, що їхній старший син нарешті став вояком. Березко, явно жвавіший після ранкового переляку, стрибав навколо брата.

Вогнезір підняв хвоста, закликаючи до тиші, і гамір затих — усі коти Клану зацікавлено звернули голови на нього.

— Перш ніж ми повернемося до наших обов’язків, я маю провести ще одну церемонію, — нявкнув провідник. — Ми з Мишошубкою розмовляли про це, і вона прийняла рішення. Мишошубко, ти все ще певна, що хочеш цього?

Стара кішка кивнула і вийшла наперед.

— Мишошубко, — продовжив Вогнезір, — чи бажаєш ти відмовитися від свого вояцького імені та приєднатися до старійшин?

Ожинокігтю здалося, що він почув тремтіння в голосі кішки, яка нявкнула:

— Так.

Мабуть, важко було такій гордій воячці визнати, що вона постаріла; довга подорож і хвороба довели, що вона вже не така сильна, як раніше. В Ожинокігтя пробіг холодок шкірою, коли він пригадав її хоробрість і бойові навички.

— Твій Клан шанує тебе і все те, що ти нам дала, — продовжив Вогнезір. — Я прошу Зореклан дарувати тобі багато сезонів відпочинку, — він поклав хвоста на плечі Мишошубці, і стара кішка схилила голову, а тоді відійшла до Довгохвоста і Злотоквітки.

— Я не збираюсь багато відпочивати, — крекнула вона. — Триматиму пазурі нагостреними, і, якщо виникне потреба, буду напоготові.

Коти навколо захоплено замурмотіли, а один чи двоє вигукнули: «Мишошубка! Мишошубка!» , неначе вітали нову воячку. Злотоквітка дружньо лизнула її поза вухами.

Віче почало розходитися. Ожинокіготь підійшов, щоби привітати Косариконога, і помітив, як його кличе Вогнезір.

— Я чув, як Білолапка розповідала Хмарохвосту про ту білку, яку ти впіймав уранці, — нявкнув провідник.

Ожинокіготь наїжив хутро. Він навмисне уникнув території Тіньового Клану й повів патруль в іншому напрямку. Тепер Вогнезір збирався звинуватити його в порушенні кордону з Вітряним Кланом?

— Одновус сказав, що ми можемо забирати ту смугу лісу, — зауважив вояк, намагаючись не показати в голосі злості.

— Я знаю, — голос Вогнезора був спокійний. — Ти нічого поганого не зробив. Утім, зараз варто обережно поводитися на тій частині території. Згодом ми все вирішимо, але до того я б не хотів зловживати зі щедрої вдачі Одновуса.

— Я й не збирався, — полегшено відповів Ожинокіготь. — Проте битися за кордони Вітряного Клану — це його відповідальність. Чи він очікує, що ми будемо захищати його територію так само, як свою, просто тому, що ми останню повню разом подорожували?

Вогнезір примружив очі.

— Ожинокігтю, не хвилюйся, — нявкнув він. — Прийде час, коли кожен Клан буде захищатися зубами і кігтями й битися за свої території так само люто, як і колись. Проте він ще не настав, — Вогнезір уже повернувся, щоб іти геть, а тоді спинився й озирнувся через плече. — Ожинокігтю, піди трохи відпочинь. Ти сьогодні йдеш на Зборище.

Ожинокіготь кліпнув, сподіваючись, що провідник не помітить жагучого очікування, яке струменіло в ньому, змушуючи його хутро ставати дибки. Я знову побачу Шулікокрига! Я зможу запитати його про сон! Він палав від бажання дізнатися, чи його зведений брат також зустрічався з Тигрозором? Чи були в рідних однакові сни? Не завжди — але цей сон про їхній старий табір здавався таким реальним, мало не реальнішим за те, що вони знайшли собі новий дім. Якщо Тигрозір насправді стежив за своїми синами, то ж він, мабуть, відвідував їх обох?

Раптом йому забило подих від почуття провини. Шулікокриг належав до ворожого Клану. Те, що вони з Ожинокігтем були родичами, не означало нічого, порівняно з їхнім обов’язком вірності своїм Кланам та провідникам. Сміховинно було думати, що в них із Шулікокригом міг бути спільний сон.

Та все ж, переходячи через галявину до вояцького кубла, щоби трохи подрімати перед Зборищем, Ожинокіготь відчував, як поколюють його лапи від думки про зустріч зі зведеним братом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15

Сонце вже зникло за обрієм, проте узнеб’я все ще палало вогнем, коли Громові коти вирушили в дорогу. Чекаючи, доки Орлякошуб пройде тунелем у терновій загорожі, Ожинокіготь помітив, що Вивіркострибка прослизнула до нього.

— Привіт, — нявкнула вона. Її голос звучав дружньо, але непевно, ніби вона не знала, якої реакції очікувати. — У тебе все гаразд? Ти цілий день ніби у сні ходиш.

Ожинокіготь спохмурнів: спогади про зустріч із Тигрозором та Шулікокригом заполонили його думки, і коли він заплющив очі, то майже відчув доторк хутра зведеного брата. Вояк так хотів відкликнутись на любов у зелених очах Вивіркострибки, та вона була останньою, кому він міг би розповісти про свій сон, зважаючи на її ставлення до Шулікокрига.

Ожинокіготь переминав лапами землю.

— Не виспався минулої ночі, от і все.

Вивіркострибка примружила очі, вочевидь угадавши, що він від неї щось приховує.

— Ну не кажи, як не хочеш, — зітхнула вона. — Та мені й байдуже.

Відвернувшись від нього, руда воячка зайшла в тунель за Орлякошубом.

— Вивіркострибко, зажди! — Ожинокіготь кинувся за нею, злий на самого себе за те, що знову відкинув її спробу помиритися. Коли він вибіг з іншого кінця тунелю, то побачив, як Вивіркострибка йшла поруч із Листолапкою, прихиливши до неї голову. Ожинокіготь знову гукнув її, та вона не обернулася.

Останньою з тунелю вийшла Карохвістка. Орлякошуб чекав, щоби перевірити, чи всі коти вирушили на Зборище. Коли воячка пройшла повз, Орлякошуб витягнув морду і торкнувся кінчика її вуха.

— Привіт, Карохвістко, — промурмотів він. — Я радий, що ти також ідеш.

Юна плямиста воячка моргнула йому і тихо муркнула.

Вогнезір повів свій Клан угору схилом до місця, де вони могли перейти потік по камінцях, а тоді звернув униз до озера.

— Якщо ми йдемо на Зборище біля конярки, — нявкнув він, — то мусимо переконатися, чи Вітряний Клан розуміє, що нам доведеться переходити через їхню територію щоповні.

— Це буде нескладно, — пробурмотів Хмарохвіст до Порохошуба.

Коричневий смугань буркнув:

— Точно. Ми, певно, могли би пройти прямо через Вітряний табір, і жоден вояк би й лапи не підняв.

— Це нечесно! — запротестувала Карохвістка. — Одновус би захищав свій табір так само люто, як і будь-який вояк.

Порохошуб із Хмарохвостом перезирнулися. Ожинокіготь побачив, що їх це не надто переконало.

Коти крокували понад потемнілим озером. Червінь на небі вже згасла, і з’явилися перші зорі. Ожинокіготь помітив, що його погляд час від часу прослизає в бік Вивіркострибки та Листолапки, які поруч ішли позаду загону. Його заспокоювала думка, що принаймні вона не йшла із Золошубом, — той розмовляв із Дощовусом та Попелюшкою. Ожинокіготь міркував про те, що молодий сірий вояк приділяв Вивіркострибці надто багато уваги.

Доки вони дійшли до конярки Двоногів, повня вже піднялася в небо й висіла поміж клаптиків хмар, заливаючи озеро та узбережжя блідим срібним світлом. Громові коти саме доходили до огорожі, як на вигині пагорба з’явився Одновус в оточенні кількох вояків. Ожинокіготь здивувався, побачивши, що з ним був і Багнокіготь, проте не помітив нову воєводу Золоніжку.

Вогнезір спинився й зачекав, доки Вітряний Клан їх наздожене, а тоді дружньо привітався з Одновусом. Хоча провідники пішли далі поруч, вояки за ними залишалися двома окремими групами. Ожинокіготь помітив Воронокрила й помахав хвостом, щоби привернути його увагу, та замість того, щоби підійти привітатися, темно-сірий вояк тільки скупо кивнув.

Раптом Вогнезір підніс хвоста, подавши всім знак зупинитися. Ожинокіготь стиха підійшов уперед, аби дізнатися, що сталося. Він спинився й покуштував повітря. Хутро на його загривку почало настовбурчуватися, коли вояк розпізнав запах чужих котів.

— Ще якісь кицюні? — пробурмотів він до Воронокрила.

Вітряний вояк наїжачив хутро і нагострив вуха. Ожинокіготь простежив за його поглядом і помітив якийсь легкий рух у траві по той бік огорожі. За мить з’явилися двоє котів. Перший — мускулястий сіро-білий котяра — вирячився на них через паркан, оскаливши зуби й загарчавши.

— Хто ви такі й чого вам треба? — запитав він.

Багнокіготь та Хмарохвіст водномить вискочили наперед, готові до бійки, проте Вогнезір хвостом відкликав їх назад.

— Ми не шукаємо проблем, — нявкнув він. — Ми прийшли, щоб оселитися неподалік.

— Вас так багато! — вигукнула друга кішка — королева з довгим кремовим хутром, — здивовано поширивши очі. З її важкого округлого черева було видно, що вона чекала на кошенят.

— Взагалі-то, нас є більше, ніж тут, — сказав їй Одновус. — Проте Вогнезір сказав правду: ми вас не зачіпатимемо.

— Якщо ви не зачіпатимете нас, — гаркнув Багнокіготь.

Незнайомий кіт здибив хутро на карку.

— Ступіть один крок за цю огорожу…

— Для чого б ми це робили? — запитала Вивіркострибка із цікавим блиском у зелених очах. — Ми не живемо з Двоногами.

— Двоногами? — перепитала довгошерста королева.

— Рожевими звірами, які ходять на задніх ногах, — пояснив Ожинокіготь. Під час їхньої мандрівки до Півночі вони з’ясували, що не всі коти використовували однакові слова. — Вони живуть у червоних кам’яних гніздах, як он те, — додав він, вказавши хвостом на гніздо Двоногів.

— А, ви маєте на увазі Безхутрих, — нявкнула королева. — Ми також із ними не живемо. Ми живемо на стайні з кіньми.

Ожинокіготь збентежено схилив голову набік. Схоже, ці двоє були самітниками, як Ячмінь із Круколапом, які мешкали в повітці біля їхньої старої території. Однак він не міг зрозуміти, чому б які-небудь коти захотіли жити так близько від гнізда Двоногів, якщо тільки вони не були кицюнями. Не кажучи вже про те, щоб оселитися там, де їх могли легко розчавити коні своїми гігантськими ногами.

Сіро-білий кіт смикнув кінчиком хвоста.

— Ідіть геть, — наказав він. — Вам тут не раді.

— Не треба бути таким ворожим, — запротестувала Вивіркострибка, а Багнокіготь уже випустив кігті та вчепився ними у траву. Ожинокіготь напружив плечі й переніс вагу на задні лапи. Якщо цей незнайомий кіт і далі буде поводитись так агресивно, то бійки не уникнути.

Дрібна біла королева з Вітряного Клану махнула хвостом, щоб перегородити Багнокігтеві дорогу.

— Заспокойся, — нявкнула вона. — Ти не чуєш запаху кошенят? Він лише захищає свої ясла.

Ожинокіготь глибоко вдихнув. Білохвістка мала рацію: там було більше котів, ніж ці двоє.

Кремова кішка здавалася враженою.

— Тут живе ще одна кішка, — нявкнула вона. — Пушинка вчора привела кошенят. Ці коти нормальні, — додала вагітна королева, поплескавши свого товариша по плечу. — Не думаю, що нам слід через них хвилюватися.

— Ніхто з нас не скривдив би кошенят, — пообіцяв Вогнезір.

Кіт відступив крок назад, а хутро на його загривку потроху влягалося.

— Ви вже про це подбайте, — різко нявкнув він. Незнайомець уже зібрався був іти геть, та тоді озирнувся. — Я Димок, а це Маргаритка. І ще вам, мабуть, варто знати, що у гнізді з Безхутрими живе собака. Дрібний, чорно-білий, дуже дзявкучий. Вони зазвичай тримають його всередині, та іноді пускають.

— Дякую, — відповів Вогнезір. — Ми будемо пильнувати.

Димок кивнув і подався геть, покликавши Маргаритку за собою. Вона ще мить постояла, а тоді пішла за ним. Її бліде хутро швидко зникло в темряві.

— Бувайте! — гукнула Вивіркострибка. — Ще якось побачимося!

Коти Кланів вирушили далі стежкою попри огорожу і нарешті дійшли до гаю, де вони розміщали свій тимчасовий табір. Тіньовий та Річковий Клани були вже там, і першою Ожинокіготь помітив свою сестру Вохрошубку. Він рушив прямо до неї, а повз нього пробіг Дощовус, аби привітатися з молодою воячкою з Річкового Клану.

— Привіт, Діжкохвосто! Як здобич водиться?

Темна смугаста кішка кинула зніяковілий погляд на свою провідницю Леопардозірку, яка сиділа за кілька хвостів від неї.

— Чудово, — промурмотіла вона.

Дощовус нахилився, щоб лизнути її вуха, і тоді відсмикнув голову. Натомість він присоромлено лизнув власну лапу і провів нею по обличчю.

— Вибач, — буркнув він. — Я забуваю, що тепер усе інакше.

Надійшла Вохрошубка, та після такого різкого нагадування про різницю між Кланами Ожинокіготь залишився стояти за хвіст від неї й лише офіційно кивнув.

— Радий тебе бачити, — нявкнув він.

— І я тебе, мишомізкий, — Вохрошубка підійшла ближче і притулилася мордочкою до Ожинокігтя. — Це ідіотизм! Ми надто багато разом пережили, щоб зараз забути про минуле. Те, що в нас спільні спогади, і те, що ми любимо одне одного, не робить нас зрадниками власних Кланів!

Ожинокіготь моргнув. Вона мала рацію, та він знав, що інші коти не почуваються так само. Трохи звіддалік на них витріщалися вояки Тіньового Клану, зокрема й Горобинокіготь, який напав на Ожинокігтя, коли той випадково перетнув помітки їхнього Клану. Ожинокіготь зустрівся з його лютим поглядом, і Горобинокіготь відвернувся, аби щось зверхньо сказати одному зі своїх товаришів. Громовий вояк був надто далеко і не почув нічого, та міг собі уявити, що це був далеко не комплімент.

Ожинокіготь вирушив до пенька з наміром знайти собі хороше місце, аби послухати провідників. Він пройшов лише кілька кроків, коли це з’явився Шулікокриг. Широкоплечий смугастий вояк поглянув на Ожинокігтя, неначе чекав, що той заговорить першим.

— Ем, привіт, — нявкнув Ожинокіготь. Місячне світло переливалося на хутрі Шулікокрига, нагадуючи про сон. — Як освоюєтеся?

Шулікокриг схилив голову.

— Чудово, дякую, — його голос був холодний, і Ожинокіготь трохи позадкував, відчувши, як його бере дрож. Невже Шулікокриг подумав, що він проявив невірність Громовому Клану тим, що заговорив до нього?

— Вибач. Я лише подумав…

Шулікокриг нахилив голову, ніби розуміючи, що відчуває Ожинокіготь.

— Не хвилюйся, я не з тих, хто думає, що котам з різних Кланів не слід мати нічого спільного. Я бачив, що сталося з Вохрошубкою, — співчутливо нявкнув він. — Важко бути одним серцем у двох Кланах. Ми всі зараз маємо друзів серед інших Кланів, і все ж доводиться прикидатися ворогами, ніби лише це має значення.

Якась частина Ожинокігтя хотіла закричати: «Так! Я почуваюся так само». Проте він відчував на собі зацікавлені погляди, які пропалювали його зусібіч, тож лише тихо нявкнув:

— Важко забути, через що ми всі пройшли.

Шулікокриг смикнув хвостом.

— Власне, я щойно те саме казав Багнокігтю. Він розповідав мені про проблеми у Вітряному Клані.

Ожинокіготь напружився.

— Які проблеми?

— Ти не знаєш? — очі Шулікокрига здивовано блиснули. — Ну, для початку, Одновус ніяк не може встановити чіткі кордони. Судячи зі слів Багнокігтя, він віддав цілий шматок території Громовому Клану за якісь лікарські трави.

Ожинокіготь примружив очі. Здавалося, Багнокіготь використовував усі засоби, аби довести, що Одновус не годився бути провідником Клану.

— Може, Високозорий зробив помилку, коли обрав Одновуса своїм наступником, — продовжив Шулікокриг. — Не переливки буде Вітряному Клану, якщо їхній провідник виявиться недостатньо сильним. Не найкращий початок нового життя.

— Я впевнений, що Одновус може бути чудовим провідником, — заперечив Ожинокіготь, відсуваючи спогад про те, що Високозорий схибив на словах церемонії, коли помирав. — Не бачу причин, чому б Вітряний Клан мав би бути слабшим за будь-який інший Клан у їхньому новому домі.

— Аби був сильний Клан, потрібен сильний провідник, — нявкнув Шулікокриг. — Одновус іще не отримав своє ім’я та дев’ять життів. Може, це знак, що він не отримав схвалення Зореклану?

Його голос був спокійний, радше цікавий, ніж ворожий, а Ожинокіготь не міг із ним не погодитися. Можливо, Зореклан відмовлявся визнавати Одновуса за провідника Вітряного Клану? Принаймні предки-вояки точно не послали жодних знаків, які вказали би йому, як отримати свої дев’ять життів.

— Багнокіготь вважає так само, — провадив Шулікокриг. — Він розуміє, що його Клан потребує сильного провідництва — зараз іще більше, ніж будь-коли. Важко встановити нові кордони, адже ми всі жили так близько разом, та якщо ми цього не зробимо, як Клани себе забезпечуватимуть? Наше рішення вплине на життя кожного кота на багато майбутніх сезонів. Вітряний Клан може потім голодувати, якщо Одновус зараз не здобуде їм достатньо земель.

Цей новий погляд на Багнокігтя осяяв Ожинокігтя, немов промінь сонця, що прорізався крізь лісову запону. Він уже почав було думати, що колишній воєвода дбає лише про власні амбіції. Проте Багнокіготь у їхній мандрівці проявив хоробрість та рішучість не гірше за будь-кого іншого. Може, він і справді був би здібнішим провідником, ніж Одновус?

— Багнокіготь був дуже хорошим воєводою, — задумано почав Ожинокіготь.

Шулікокриг примружив очі.

— До слова про воєводу, коли вже Вогнезір зробить тебе своїм?

Ожинокіготь почав переминати сухе листя передніми лапами.

— У нас є досвідченіші вояки…

Шулікокриг згорда смикнув хвостом.

— Старші вояки, — виправив він, — але чи досвідченіші? Я думаю, ні. Скільки з них могли би здійснити таку мандрівку до Сонцеспаду, а потім привести нас сюди? Ти сильний і вправний, і ти шануєш вояцький правильник. Чому б ти не мав бути воєводою?

— У Вогнезора є поважні причини на те, щоб не призначати нового воєводу, — перевів тему Ожинокіготь.

— Ти зараз про Сіросмуга? — кліпнув Шулікокриг. — Усі коти знають, що Сіросмуг помер. Він би радше загинув у бою, аніж дав Двоногам перетворити себе на кицюню. Є лише одна причина, чому Вогнезір не призначить тебе воєводою, і ти її знаєш не гірше за мене. Це через те, ким був твій батько. Через те, ким був наш батько.

Ожинокіготь пильно глянув на Шулікокрига, і його знову заполонило відчуття, немовби він дивиться на власне відображення: у них було однакове темно-смугасте хутро, однакові могутні плечі, однакова напруга в очах, які відрізнялися лише кольором — блакитні, мов крига, і бурштинові.

— У тебе така сама проблема в Річковому Клані? — прошепотів він.

Шулікокриг похитав головою.

— Ні. Тигрозір ніколи не був таким ворогом для Річкового Клану. Усі мої проблеми пов’язані з тим, що я не кланонароджений. Колись це мене турбувало, та зараз я лише дивлюся на Вогнезора. Якщо кицюня зміг стати провідником Клану, то і я зможу.

Доки він говорив, Ожинокіготь краєм ока помітив зблиск рудого хутра — то Вивіркострибка пробігала навколо пенька. Вона зовсім не дивилась перед собою і мало не врізалася в них із Шулікокригом, загальмувавши останньої секунди.

— Вибач, я шукала… — вона замовкла, як тільки роздивилася двох котів. — А, це ти, — неприязно нявкнула вона до Шулікокрига.

— Вітаю, Вивіркострибко, — ґречно кивнув Річковий вояк. — Ми з Ожинокігтем тут обговорювали Вітряний Клан. Ми боїмося, що почнуться проблеми, якщо Одновус найближчим часом не отримає свої дев’ять життів.

Ожинокіготь відчув полегшення від того, що Шулікокриг не згадав своїх роздумів про нового воєводу Громового Клану, проте це полегшення не тривало довго. Вивіркострибка дивилася на його зведеного брата з неприхованою ворожістю, а її хутро на карку вже почало здиблюватися.

— А який це має стосунок до Річкового Клану? — запитала вона.

Блакитні очі Шулікокрига поширилися, та він промовчав.

— Звісно, це важливо для Річкового Клану, — нявкнув Ожинокіготь до своєї товаришки. — Сильне провідництво важливе для кожного Клану в лісі.

Вивіркострибка у відповідь лише зневажливо форкнула. Може, вона щось іще хотіла сказати, та її перебила Мрячконіжка, яка підбігла до свого побратима.

— Шулікокриже, тебе кличе Леопардозірка, — нявкнула вона. — Ми маємо обговорити, що доповідати на Зборищі.

— Наші остаточні рішення щодо кордонів, — пояснив Шулікокриг Ожинокігтеві.

— І не лише, — нявкнула Мрячконіжка. — Леопардозірка хоче розповісти іншим Кланам, як ви із Чорнокігтем вигнали того борсука.

Шулікокриг знизав плечима.

— Будь-який кіт зробив би те саме, — нявкнув він, та в його голосі чулася нотка гордощів.

Річкові коти подалися геть, залишивши Ожинокігтя стояти і витріщатися їм услід. Шулікокриг згадував борсука у його сні! Але він точно не міг дізнатися про це раніше. Це означає, що сон був справжній, і на якомусь загадковому рівні вони втрьох таки зустрічалися. Ожинокігтевим тілом раптом пробіг дрож — від вух до кінчика хвоста.

Він хотів гукнути Шулікокрига назад, та його відволік доторк до плеча. Вивіркострибка все ще стояла поруч, а її погляд був сповнений злості та сум’яття.

— Ти просто так намагаєшся створювати проблеми? — прошипіла руда кішка. — Ти став на бік того… того паршивого клубка хутра, а не на мій!

— Не в тому справа, на чий бік хто став, — роздратовано нявкнув Ожинокіготь. — Шулікокриг мені здається хорошим вояком. Це ти прийшла і почала створювати проблеми.

— Так, бо варто мені відвернутися, як ти вже говориш із ним, — гаркнула Вивіркострибка.

— А чому я не мав би? — Ожинокіготь відчув, як хутро на його загривку починає здиблюватися. — Шулікокриг — мій брат. Ти не розумієш, що через це я хочу познайомитися з ним ближче? І ми зараз на Зборищі, якщо ти не помітила. Ми мали би говорити з котами з інших Кланів. Не можу повірити, що ти так грубо повелася із Шулікокригом.

— А я не можу повірити, що ти обговорював із ним провідництво Одновуса, — відрубала Вивіркострибка. — Одновус завжди був другом Громового Клану.

— Ти хочеш сказати, що Шулікокриг — наш ворог?

Вивіркострибка не відповідала. Злість у її очах згасла, натомість з’явився глибокий сум.

— Гаразд, я здаюсь, — нявкнула вона. — Нічого не вийде, так? У нас із тобою?

— Що ти маєш на увазі? — збентежено глянув на неї Ожинокіготь. — Чому ні?

— Бо я добре бачу, чого ти хочеш у житті. Я для тебе не настільки важлива, як інші коти — як Шулікокриг.

Ожинокіготь розтулив рота, щоб заперечити, проте його перебив інший голос:

— Агов, Вивіркострибко! Я тобі зайняв тут місце, — то був Золошуб, який сидів за кілька лисячих хвостів від них.

Вивіркострибка востаннє глянула на Ожинокігтя — в її погляді боролися злість і сум, — а тоді подалася геть до сірого кота.

Ожинокіготь побіг за нею.

— Вивіркострибко, почекай! Для мене нема нікого важливішого за тебе.

Та вона не обернулася, а Ожинокіготь не міг бігти за нею аж до Золошуба. Не вистачало ще, аби молодий вояк побачив їхню сварку, — Ожинокіготь не збирався дарувати йому таке задоволення.

Позаду нього Чорнозір уже застрибнув на пеньок і попросив уваги. Коли коти зібралися навколо, Ожинокіготь помітив, як Шулікокриг зацікавлено на нього дивиться. Та йому не хотілося зараз обговорювати сон. Що б не казала Вивіркострибка, для нього справді не було нікого важливішого за неї, і Ожинокіготь не міг зараз думати ні про що інше, окрім того, як вона сидить біля Золошуба.

Ожинокіготь глянув повз Шулікокрига в тіні на краю галявини, а всередині нього струменіло почуття спустошення і зневіри, заливаючи його, мов нещадні води Сонцеспаду.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 16

Листолапка стояла на краю галявини і спостерігала, як чотири Клани снували туди-сюди, обережно вітаючись зі старими друзями і виглядаючи вигідних місць, щоб сісти. Вона хотіла запитати Воронокрила, як почувається Ранньоквітка і чи з’їла вона трави. Листолапка знала, що темний вояк був там, бо побачила його разом із товаришами, коли Громовий та Вітряний Клани зустрілися біля конярки. Проте Воронокрил увесь час ішов, опустивши голову, наче не хотів говорити ні з нею, ні з будь-ким іншим. Тепер він кудись зник. «Цей кіт не міг би бути більш капосним, навіть якби захотів!» — роздратовано подумала Листолапка.

— Листолапко! Листолапко, ти що, заснула?

Її торсала чиясь лапа. Листолапка підскочила, тільки щойно усвідомивши, що до неї зверталася Попелюшка. Тієї ж миті на іншому боці галявини вона помітила Воронокрила.

— Вибач, Попелюшко, — навкнула новачка.

— Коли Зборище закінчиться, — нявкнула Попелюшка, — медикоти збираються ще трохи залишитися.

Листолапка нагострила вуха.

— Хтось із них отримав знак про нову Місяцескелю?

— Не знаю. Може, — сказала Попелюшка, а тоді вже різкіше додала: — Ходімо, знайдемо де сісти. Зборище вже скоро почнеться.

Листолапка глянула на Воронокрила, гадаючи, чи вдасться їй спершу з ним поговорити.

Попелюшка простежила за її поглядом.

— Пильнуй добре свої почуття, — тихо застерегла вона. — Не забувай, що ти — медикішка.

— Я пам’ятаю, — мовила Листолапка. — Ти ж не думаєш, що я могла би щось відчувати до того злобного клубка хутра? Щоразу, як ми зустрічаємось, він намагається посваритися. Я лише хотіла дізнатися, чи Короморд віддав Ранньоквітці решту водяної м’яти, ото й усе.

Попелюшка глянула на неї з ледь помітним натяком на сумнів у її блакитних очах, а тоді подалася до інших котів. Листолапка подибала за нею, подумки лаючи Вітряного вояка. Які ще почуття? Вона ненавиділа кожну шерстинку на його шкірі!

Попелюшка всілася біля пенька, підібгавши під себе поранену ногу. Листолапка вже зібралася й сама вмоститися, коли це помітила Вивіркострибку, яка йшла до Золошуба. Від сестри відходили пульсуючі хвилі роздратування; Листолапка переживала їх не менш болісно, ніж власні.

Коли Чорнозір закликав до тиші, Листолапка підбігла і сіла поруч із Вивіркострибкою.

— Що сталося? — шепнула вона. — Ти знову посварилася з Ожинокігтем?

— Навіть не згадуй про нього! Між нами все скінчено!

Листолапка пильно глянула на сестру.

— Розкажи, що сталося, — нявкнула вона.

— Ожинокіготь розмовляв із Шулікокригом. Узагалі-то, він за нього заступився — за вояка з іншого Клану! Чому він мене не слухає, коли я кажу, що Шулікокригу не можна довіряти?

— І це все?

— У сенсі «і це все»? — Вивіркострибка хльоснула хвостом. — Я сказала, що Шулікокригові не можна довіряти, що ти знаєш про це, але йому байдуже. Це все зводиться до довіри, і Ожинокіготь очевидно довіряє Шулікокригові більше, ніж мені. Як ми можемо бути разом, коли він так робить?

Листолапка почувалась абсолютно безпорадною. Вона медикішка — що їй було знати про такі стосунки? Листолапка могла зрозуміти, чому Вивіркострибці боліло те, що Ожинокіготь вирішив провести час із Шулікокригом, а не з нею, проте її спантеличило те, чому сестра так швидко вирішила взагалі його відштовхнути. Листолапка заспокійливо притулилася мордочкою до рудої воячки.

— Не забувай: вони зведені брати. Це нормально, що їм подобається бувати разом.

Зелені очі Вивіркострибки спалахнули в місячному сяйві.

— Я говорю про довіру! Мені байдуже, що Тигрозір був їхнім батьком. Є речі, важливіші за спільну кров!

Кров… Слово відлунило у вухах Листолапки. Кров проллє кров, і озеро стане багряним. Вона вже забула про свій жахливий сон, та зараз він знову заполонив її думки, просочуючись густо й повільно, мов із рани. Що він означав? Чия кров має пролитися?

Листолапка роззирнулася в пошуках Попелюшки, аби спитати її про це, однак Вогнезір, Чорнозір та Леопардозірка вже стояли на пеньку, готові починати. Зрештою юна медикішка таки вмостилася біля сестри і намагалася мовчки її втішити теплом свого хутра.

Одновус підбіг до пенька, та коли спробував застрибнути на нього, то посковзнувся і незграбно впав. Там не було місця для чотирьох котів. Вогнезір та Леопардозірка ніяково перезирнулися, а Чорнозір різко нявкнув:

— Одновусе, лишайся внизу. Нам потрібно починати вже Зборище.

Одновус сів поміж коріння і нахилив голову, щоб зализати скуйовджене хутро на грудях.

— Здається, ніби він не справжній провідник, — нявкнула Вивіркострибка.

— Я знаю, — тихо погодилася Листолапка. — Що швидше ми знайдемо нову Місяцескелю, то краще, бо тоді він зможе отримати свої дев’ять життів та ім’я.

Першим до Зборища звернувся Чорнозір.

— Як і було погоджено раніше, ми залишили свої прикордонні помітки уздовж малого Громошляху, який веде до озера, — оголосив він. — Леопардозірко, сподіваюся, це тебе влаштовує, — він кинув погляд на Річкову провідницю, неначе провокував її на суперечку.

Леопардозірка кивнула.

— Усе чудово, дякую, Чорнозоре.

Тіньовий провідник явно здивувався, і якусь мить Листолапка не могла зрозуміти, чому Леопардозірка була така поступлива. Вивіркострибка сказала їй, що малий Громошлях був зовсім недалеко від Річкового табору. На попередньому Зборищі нові кордони обговорили лише попередньо, і вона думала, що Леопардозірка спробує розширити свою територію. Та тоді Листолапка зрозуміла: якщо Громошлях залишать як кордон, то напівміст Двоногів і невелике гніздо, про яке розповідала Вивіркострибка, опиняться на Тіньовій території. Якщо Двоноги створюватимуть якісь проблеми — це будуть проблеми Тіньового Клану.

— Наш кордон із Громовим Кланом також уже добре помічений, — провадив Тіньовий провідник. — Ми зайняли територію до струмка, який вливається в озеро, і далі від озера до сухого дерева на іншому боці потоку.

— Я думаю, було б доцільніше зробити кордон уздовж усього потоку, — спокійно нявкнув Вогнезір.

— Для Громового Клану, мабуть, і доцільніше, — відрубав Чорнозір. — Але потік різко вигинається на кінці галявини і глибоко заходить на нашу територію, а сосни там ростуть на обох берегах. Помітки є помітки, Вогнезоре. Якщо тебе не влаштовує, що ми їх уже залишили, то треба було швидше думати про власні.

Громовий провідник кинув на Чорнозора пильний погляд. Зрештою він кивнув.

— Нехай. Але Громовий Клан залишив свої помітки на лінії, що простягається від сухого дерева до високого ясеня, і далі до закинутої лисячої нори під білою скелею. Спробуйте ступити за межі цього кордону, і в Громового Клану знайдуться для вас аргументи.

— Звучить справедливо, — нявкнув Золошуб. — Вогнезір очевидно вже знає нову територію!

— Щодо нашого іншого кордону, — мовив далі Вогнезір, опустивши погляд на Одновуса, — то я пропоную, щоб ми дотрималися попередніх узгоджень і проклали межу по струмку, який тече біля підніжжя пагорба. Таким чином коти обох Кланів матимуть доступ до води.

— Хороша ідея, — промурмотіла Листолапка.

— Я не розумію, чому Вогнезір переживає через воду, — смикнула вусами Вивіркострибка. — За кілька кроків від табору є ціле озеро, так що навряд чи нам не буде звідки попити.

— Я думаю, ти не все зрозуміла, — сказала Листолапка. — Якщо Вогнезір погоджується зробити кордон по струмку, то це означає, що Вітряний Клан отримає назад ту смугу лісу, яку нам віддав Одновус.

Вивіркострибка кліпнула.

— То це Вогнезір так хоче відмовитися від його подарунка, щоб ніхто не дізнався, як Одновус розщедрився із самого початку?

Листолапка кивнула.

— Дякую, Вогнезоре, — у голосі Одновуса чулося полегшення, хоч і важко було сказати, чи це тому, що він хотів полювати у лісі, чи тому, що таке рішення вдовольняло навіть найбільш роз’ятрених вояків. — Нас це влаштовує. І ми візьмемо огорожу на протилежному боці конярки за нашу іншу межу.

— Решта території належатиме Річковому Клану, — нявкнула Леопардозірка.

— Окрім тієї, на якій ми зараз, — застеріг Вогнезір. — Це місце не буде належати нікому із Кланів, щоб ми мали, де збиратися.

Річкова провідниця примружила очі.

— Щось ти дуже спритно відібрав у мене шматок території, — різко сказала вона.

На диво, Чорнозір підтримав Вогнезора:

— Ми маємо збиратися хоч десь, а ніде більше немає достатньо місця для нас усіх.

— Це очевидно територія Річкового Клану, — наполягала Леопардозірка. — У цих болотах ростуть важливі лікарські трави.

Вогнезір торкнувся хвостом до її плеча.

— Леопардозірко, наші медикоти сподіваються, що Зореклан покаже нам краще місце для зборів. Поки що поступися землями. Можливо, вже наступної повні ти зможеш називати це все своїм.

Леопардозірка завагалася, та тоді кивнула.

— Поки що Річковий Клан дозволятиме чотирьом Кланам тут збиратися, — нявкнула вона. — Проте якщо від Зореклану дві повні не буде жодного знаку, то доведеться подумати ще раз.

Далі знову взяв слово Вогнезір, аби розповісти іншим Кланам, як освоюється Громовий Клан, і гордо додав, що вони вже висвятили нового вояка.

— Косариконіг сьогодні вночі відбуватиме чування, — сказав він на завершення.

Раптом на галявину впала тінь. Листолапка підвела голову й побачила, що місяць закрила хмара — вона не була настільки щільна, аби повністю його заховати, проте її вистачило, аби ніч раптом стала темна і моторошна. Холодний вогкий вітер здійнявся з-над озера, куйовдячи хутро і колишучи гілки над головами. Листолапка помітила, як деякі коти навколо неї стурбовано засовалися й почали озиратися.

— Це місце не схоже на Чотиридерево, — сказав Золошуб. — Там ми почувалися в безпеці.

— Зореклан із нами, де б ми не були, — нагадала йому Листолапка, проте її слова не надто заспокоїли ні його, ні інших котів.

— Одновусе? — підштовхнув Вогнезір. — Ти хочеш про щось доповісти? Виходь сюди, щоб ми всі могли тебе почути.

Він зістрибнув униз, аби Одновус міг зайняти його місце на пеньку.

— Ми освоюємося в новому таборі, — почав Одновус.

— Говори гучніше, ми тебе не чуємо, — роздратовано перебив Важкоступ, Річковий старійшина.

— І не почуєте, якщо не позамовкаєте, — Листолапка здивувалася, побачивши, що на захист Одновуса вискочив Багнокіготь. — Слухайте, що має сказати наш провідник.

Важкоступ злобливо глянув на Багнокігтя, проте нічого не сказав.

Одновус почав заново.

— Двоє наших старійшин захворіли, але вони вже швидко одужують. Ми вдячні Громовому Клану за допомогу, яку вони нам послали.

— Не треба було йому це згадувати, — прошепотіла Листолапка на вухо Вивіркострибці. — Звучить так, ніби Вітряний Клан не може сам вижити без Громового Клану.

— Може, вони й не можуть, — сухо буркнула Вивіркострибка.

Листолапка, глянувши понад плече Вивіркострибки, помітила, як щось рухається в тінях під деревами. Її хутро настовбурчилось — вона відчувала, як наближається небезпека. Інші коти також це запримітили, а половина з них зірвалась на лапи, випустивши кігті. Тим часом із темряви вислизнули дві скрадливі тіні. Лиси!

Вони підібралися ближче, не лякаючись великої кількості котів, що зібралися на галявині. Листолапка бачила, як поблискують гострі зуби, коли лиси щиряться, закопилюючи губи. Люто загорлавши, Порохошуб кинувся на одного з них. Лис крутнувся, клацнув у відповідь зубами, але Порохошуб був надто прудкий, він пазурами рвав його боки і швидко відбігав туди, де лисячі щелепи вже не могли його дістати. Дощовус, Шулікокриг та Бурошубка підбігли до нього, за ними наспіла й решта котів, вишикувавшись вищиреною, нашорошеною лавою.

Переважені, лиси повернулися хвостами і втекли, а Порохошуб і ще кілька вояків напосіли їм на п’яти. Листолапка дивилася в темряву, її серце гупало, але тоді коти одне по одному вернулися. На її полегшення, нікого не поранили.

Порохошуб придибав до пенька і втягнув кігті.

— Наступного разу не будуть такі цікаві.

Один чи двоє котів привітали їх, але більшості досі було тривожно, вони зиркали в тіні, мовби чекали, що лиси повернуться. Листолапка глянула в небо, ясно видне понад ріденьким покровом крон, та відчайдушно забажала знову опинитись біля Чотиридерева. Там вони почувалися безпечно — під прихистком старих кремезних дубів, де їхні предки-вояки торували ті самі шляхи вже незліченні сезони. А в цьому місці не було і сліду Зореклану.

— Добре, — нявкнув Чорнозір. — Закінчуємо ці сходини і йдемо додому, поки ще чого не сталося. Чи ще хтось хоче виступити?

Відповіді не було. Коти почали розділятися за Кланами. Не чутно було звичних пліток і прощань, усі хотіли чимшвидше вирушити в дорогу.

— Я маю лишитися, — сказала Листолапка Вивіркострибці. — Зараз іще сходини медикотів.

— З вами все буде добре? — запитала Вивіркострибка. — Лиси можуть повернутися.

— А ти би повернулася, якби Порохошуб надер із тебе пасів?

Вивіркострибка почухала вухо Листолапки кінчиком хвоста.

— Справедливо, та все одно будь обережна.

Золошуб зачекав на неї, і вони удвох побігли до озера. Цього разу Вивіркострибка не зачекала, щоби глянути, де Ожинокіготь. За мить Листолапка побачила смугастого вояка. Він стояв і дивився, як Шулікокриг збирає Річкових котів. Листолапка відчула якийсь крижаний холод під хутром і подумала, чи не мала Вивіркострибка рації, коли звинувачувала його у надмірній увазі до брата.

Раптом вона відчула легкий доторк. Біля неї стояла Мільгокрила.

— Ходімо. Ми зустрічаємося он там.

Листолапка затримала її помахом хвоста.

— Ваші старійшини здорові? — стишено запитала вона.

Очі Мільгокрилої наповнилися провиною.

— Так, але, Листолапко, мені дуже соромно. Я мала би ретельніше перевірити ту воду.

— Це була не твоя вина, — заспокійливо потерлася об неї Листолапка. — Як ти могла відчути запах, коли була вся в мишачій жовчі? Тепер уже все добре, а те лише означало, що ми повинні були знайти нові запаси трав швидше, ніж збиралися. Це ж добре.

Мільгокрилу це наче не переконало. Вона повела Листолапку до куща ожини, де медикоти вже зустрічалися раніше, коли Клани тільки прийшли до озера. Попелюшка та Короморд уже сиділи на підстилці з сухого листя, захищеній навислими гілками. Мільгокрила та Листолапка залізли до них, а за мить з’явився Дрібнохмар.

— Якщо ще десь поблизу блукають лисиці, то тут їм нас дістати буде важко, — зауважив він, коли заповз під ожину й сів біля Попелюшки.

Короморд, як найстарший медикіт серед них, почав зустріч.

— Той випадок із лисицями явно показав, що нам потрібне краще місце для Зборищ. Також ми мусимо знайти якесь місце замість Місяцескелі, де ми могли би ділитися язиками із Зорекланом. Хтось із вас отримував знаки?

Усі коти похитали головами.

— Місяцескеля — це більш нагальна справа, — додала Попелюшка. — Якщо Леопардозірка не передумає, то ще принаймні повню нам не доведеться турбуватися про місце для Зборищ, а от Одновусові потрібні його ім’я та дев’ять життів негайно.

— Зореклан знає, що нам потрібно, — промурмотів Дрібнохмар. — Може, вони намагаються нам сказати, але ми не розпізнаємо їхніх знаків.

— А може, їжаки скоро почнуть літати, — форкнув Короморд. — Ти думаєш, ми би не побачили, якби Зореклан послав нам знак про щось настільки важливе?

— Ну, може тут немає такого місця, як Місяцескеля, — нявкнула Мільгокрила.

Короморд обдарував її таким спопеляючим поглядом, що Листолапка аж скривилася.

— Якщо немає, то це не те місце, яке для нас заповідав Зореклан. Ти хочеш сказати всім Кланам, що їм треба ще кудись переселятися?

Мільгокрила опустила погляд на свої лапи.

— У всякому разі, — нявкнула Попелюшка, — нам доведеться це зробити, якщо ми невдовзі не отримаємо знаку. Кланам не вижити без місця, де вони могли б ділитися язиками із Зорекланом.

— Може, це й справді не те місце, яке для нас запланував Зореклан, — тихо мовив Дрібнохмар.

Короморд закопилив губу.

— Якщо ми скажемо Кланам, що їм потрібно йти звідси, багато хто відмовиться. Що ми тоді будемо робити?

Листолапку гризла провина. Її сестра була одною з котів, які перевели Клани через гори до цього місця, а сама вона — тою, хто розтлумачив відображення стожарів у озері як знак, що Зореклан чекав на них. То весь цей час вони помилялися?

— Можливо, Зореклан хоче, щоб ми пішли й пошукали знаків? — припустила вона.

Попелюшка кивнула.

— Ти можеш мати рацію, Листолапко. Ми мусимо бути пильні до того часу, коли зустрінемося наступної півповні.

— І попросіть свої патрулі, нехай виглядають проходів, схожих на Устя Матері, — додав Короморд. — Якщо якийсь із ваших патрулів щось побачить, то пошліть решті повідомлення.

— Хороша ідея, — нявкнула Попелюшка.

— Якщо це все, то можемо теж розходитися, — крекнув Короморд. — Я ще тільки хочу подякувати Листолапці за допомогу нашим хворим старійшинам. Їм уже значно краще.

Листолапка легенько вклонилася.

— Ваші старійшини були хворі? — запитав Дрібнохмар. — У нас теж кілька захворіли. Мабуть, вони всі підчепили якусь болячку, коли ми ще були разом. Мільгокрило, у тебе були якісь проблеми в Річковому Клані?

Мільгокрила глянула на Листолапку.

— Так.

— Ну, можеш далі нічого не казати, навіщо? — прогарчав Короморд. — Ваші старійшини здорові чи ні? Чим ти їх лікувала?

— Ягодами ялівцю. І так, вони вже здорові, дякую, Короморде.

Короморд кивнув і підвівся вже рушати. Коли медикоти вилізли з-під ожини, Мільгокрила махнула хвостом Листолапці, покликавши її відійти трохи вбік.

— Листолапко, дякую, що не сказала їм, — нявкнула вона.

— Не переймайся, — Листолапка могла собі уявити, як би відреагувала Мишошубка, якби дізналася, що захворіла через те, що інша кішка напоїла її отруєною водою.

Мільгокрила кинула на неї стурбований погляд.

— Листолапко, ми ж друзі, правда?

— Звісно ж, — здивовано відповіла Листолапка.

Мільгокрила завагалася, випустивши кігті у ґрунт. Зрештою вона глибоко вдихнула і нявкнула:

— Про те, що казала Попелюшка, — щоби ми пильнували знаків від Зореклану. Ти ж знаєш, що я ніяких знаків не отримаю, так?

— Про що ти говориш? Ти ж медикішка Річкового Клану! З ким іще має говорити Зореклан?

— Припини прикидатися, Листолапко, — Мільгокрила нетерпляче смикнула хвостом. — Усі ці речі: Зореклан, наші предки-вояки, знаки, які ми мали би тлумачити, — для мене це не більше, ніж купка історій, яка має просто заспокоювати Клани.

Листолапка налякано глянула на свою подругу. Як ти можеш бути медикішкою і не вірити в Зореклан?

— Але… ти ж ділилася язиками із Зорекланом біля Місяцескелі, коли тебе висвятили на медикішку! — сказала вона.

Мільгокрила ледь знизала плечима.

— Мені наснився був сон, і все. Не роби такий шокований вираз, — додала вона. — Це не кінець світу. Я можу зцілювати свій Клан не гірше за інших медикотів. Мені не потрібен Зореклан, щоб знати, які трави використовувати.

Листолапка розтулила була рота, щоб розповісти Мільгокрилій про знаки, які вони отримувала, і про цінні зустрічі уві сні з Плямолисткою, колишньою медикішкою Громового Клану. Та тоді вона зрозуміла, що Мільгокрила все це потрактує також як звичайні сни.

— Ну ж бо, Листолапко, — мовила далі Мільгокрила. — Ти щойно лише сказала, що нам потрібно йти й самим шукати знаків. Чому б нам довелося це робити, якби Зореклан нам їх посилав?

— Ну… так. Але не в цьому річ. Шукати знаки — це не те саме, що їх вигадувати.

Мільгокрила смикнула вухами.

— Як на мене, то дуже схоже.

Листолапка відчула, як земля вислизає з-під її лап. Мільгокрила ставила під сумнів усе, в що вона вірила ще від кошеняти. Однак неможливо було захищати свою позицію, коли все, що вона знала про Зореклан, усі зустрічі з ними відбувалися лише в її голові.

— Це не є те саме, — не здавалася Листолапка. — У цьому й полягає віра в Зореклан — шукати і вірити, навіть коли знаків немає. Ми не можемо дізнатися напевно, чи є вони і чи дивляться на нас, доки нам самим не прийде час приєднатися до Зореклану.

Мільгокрила похитала головою.

— Вибач, Листолапко. Я сприймаю все не так. Може, тому, що моя мама була бродягою. Я можу залишатися відданою Річковому Клану без віри у всі ці міфи про наших предків-вояків.

— Але як же твій знак із мільжиним крилом? — запитала Листолапка. Спочатку Мільгокрилу не хотіли приймати як медикішку через те, що її мати не була кланонароджена. Коли вона ще тільки мала стати новачкою, Багношуб, попередній медикіт Річкового Клану, знайшов біля входу до свого кубла крило молі. Він прийняв його за знак від Зореклану про те, що Мільгокрила могла бути його наступницею, і тоді ж узяв її собі за ученицю. — Ти не можеш заперечувати, що воно було не від Зореклану, — не вгавала Листолапка.

— Мільжине крило? — в очах Мільгокрилої раптом зблиснуло щось схоже на страх. — Це було…

— Листолапко! Ти йдеш? — гукнула Попелюшка.

Листолапка у відповідь лише махнула хвостом, вона хотіла почути, що збиралася сказати Мільгокрила. Однак Річкова кішка відвернулася.

— Попелюшка вже тебе кличе, — нявкнула вона. — Побачимося наступної півповні.

І, доки Листолапка не встигла нічого сказати, побігла геть.

Громова новачка підійшла до своєї виховниці, і вони вирушили додому вздовж озера. Мільгокрила не вірила в Зореклан! Мільгокрилій завжди було важко з деякими обов’язками медикішки, проте Листолапка думала, що це через проблеми подруги із запам’ятовуванням різних лікарських трав. Вона ніколи навіть не уявляла, що Мільгокрила просто не вірила у предків-вояків.

Кожна шерстинка Листолапки стояла дибки. Чи варто це розповідати Попелюшці? Чи змінить це що-небудь? Водномить, немов лис із засідки, на неї напала інша, ще жахливіша думка: раптом Зореклан мовчав через те, що одна з медикішок у них не вірить? Невже через невіру Мільгокрилої всі чотири Клани ризикують утратити новий дім?

Листолапка протяжно зітхнула.

— Усе гаразд? — запитала Попелюшка.

Новачка нервово ковтнула. Вона не хотіла, щоб її виховниця почала розпитувати про Мільгокрилу.

— Так, все добре, дякую, — відповіла вона.

— Твоє зітхання ніяк не пов’язано з одним Вітряним вояком, чи не так?

Листолапка моргнула.

— Ні, звісно, — відрубала вона. — Ні з яким Вітряним вояком нічого не пов’язано!

Очі Попелюшки зблиснули, та вона нічого більше не сказала. Листолапка задивлялася на зорі, відображені в озері, й намагалася побачити їх очима Мільгокрилої — як прості іскорки світла. Крізь неї від вусів до самого кінчика хвоста пробіг дрож. Ні! Вона мусила вірити, що її предки-вояки хотіли, аби Клани прийшли в це місце.

«Зореклане, подай знак, що нам судилося тут бути», — благала Листолапка, проте якщо хтось із зоряних духів і відповів, вона однак їх не почула.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 17

Усі наступні дні після Зборища Листолапка відчайдушно шукала знаки, які можна було б розтлумачити як послання від Зореклану. Вона блукала лісом, знаходячи місця біля потоку, де росли лопухи та нагідки, а ближче до табору — густі кущі кервелю. Та навіть попри те, що поповнювати запаси трав було корисною справою, це ніяк не наближало її до місця, де Клани могли би зустрічатися зі своїми предками-вояками. Що буде, коли прийде півповня, а Зореклан так і не пошле їм знак? Чи справді Кланам доведеться подумати про те, щоб залишити новий дім і вирушити на пошуки іншого місця?

За два дні перед півповнею Листолапка повернулася після збирання трав зі жмутком запашного деревію. Хоч очі сльозилися, вона все ж упізнала Орлякошуба, який виходив із тунелю через зарості терну. Він підбіг до Карохвістки, що стояла на сторожі.

— Привіт, — нявкнув вояк і поноськався з муругою кішкою. — Хочеш піти пізніше на полювання удвох — лише ми з тобою?

Карохвістка муркнула.

— Звісно. Я звільняюся у сонцепік.

— Чудово! Тоді й побачимось, — Орлякошуб швиденько лизнув її вуха і зайшов назад до тунелю.

Листолапка підійшла до подруги і поклала свій деревій на землю.

— То от як здобич водиться?

Карохвістка розвернулася до неї.

— Не знаю, про що ти! — мовила вона.

Листолапка грайливо закрутила хвоста.

— Те, що я медикішка, не означає, що я не бачу, як ти подобаєшся Орлякошубові.

— Ну… — білі лапи Карохвістки почали переминати землю. — Він чудовий, правда? — нявкнула вона, а її погляд сяяв водночас гордо і присоромлено.

— Звісно, так, — Листолапка притулилася мордочкою до подруги. — Я дуже рада за вас.

Вона побажала Карохвістці вдалого полювання, а тоді підібрала деревій і зайшла попід терен, що захищав вхід до табору.

— Ось ти де! — нявкнула Попелюшка, шкутильгаючи до неї через галявину. — Ходи поглянь на це.

Листолапка пішла за нею до найвищої частини скелі. На висоті кількох хвостів із каміння проросла ожина, її довгі ліани звисали, мов покривало.

— Ця ожина була дуже колюча, — пояснила Попелюшка, — і надто густа для прихистку, тож сьогодні вранці я попросила Дощовуса із Сажошубом її розсунути. І глянь, що вони знайшли.

Медикішка прослизнула за колючу завісу й покликала новачку хвостом за собою. Листолапка пильно вдивилася в пагони і раптом застигла від зачудування. Перед нею роззявлялася глибока розколина, яка простягалася так далеко, що її кути ховалися в тінях. З одного боку стікав струмочок, який утворював невелике озерце. Решта долівки була вкрита пощербленим камінням, та поміж ним проглядалися клаптики піску, прохолодного й сухого, на якому було би приємно полежати.

Очі Попелюшки блищали в напівтемряві.

— Ідеальне кубло для медикішки! — гукнула вона. — Як ти думаєш?

Листолапка роззирнулася. Це місце було значно кращим за той навіс, під яким вони з Попелюшкою спали досі. Хворі коти могли б легко попити з маленького озерця, а в численних розколинах у скелі було б зручно зберігати трави. Вона ж могла спати надворі під ожиною, щоб не заважати Попелюшці.

— Тут чудово! — захоплено нявкнула Листолапка. — Я вичищу каміння і принесу моху для кубелець.

Попелюшка покликала Вогнезора, щоби показати свою знахідку, а провідник попросив Хмарохвоста з Ясносердою допомогти прибрати в розколині. Доки настали сутінки, все вже було готове, і на долівці лежали зручні гніздечка з моху та орляка для обох медикішок.

Листолапка згорнулася в новому гнізді й заховала носик під хвіст. Під ожиновим сплетінням було тепло й безпечно, а розколина — всього за хвіст від неї, так що новачка могла опинитися біля хворого кота чи кішки за дві секунди, якби вони покликали вночі. Втомлена від цілоденного прибирання, вона заплющила очі.

Майже одразу Листолапка опинилася на березі озера, її лапи омивало зоряне сяйво. На кілька хвостів попереду на камені стояла струнка сіро-чорна постать і дивилася вниз на мерехтливу воду. То був Воронокрил.

— Перохвосто? — почувся його муркіт, коли він підійшов ближче. — Перохвосто, де ти?

Листолапка застрибнула на камінь до Воронокрила і лагідно потерлась об нього хутром. Коли вояк повернувся, щоб глянути на неї, його очі повнилися смутком.

— Перохвоста тут, між зірок, — ніжно сказала кішка. — Вона завжди з тобою, Воронокриле, вона споглядає за тобою.

— Чому вона мала померти? — прошепотів він.

Очі Воронокрила пропалювали її, і Листолапка відчула, неначе тернова колючка пронизала її серце.

— Я не знаю, — визнала вона.

Раптом на неї повіяв чудовий солодкий аромат, і, озирнувшись, Листолапка побачила, що на неї чекає Плямолистка.

— Я мушу йти, — нявкнула вона і відвернулася від темного вояка.

Воронокрил не відповів. Він знову задивився на воду, неначе знайшов серед міріад зірок одну, яка була безсмертним осяйним духом Перохвостої.

Листолапка побігла уздовж озера до медикішки.

— Плямолистко! — вигукнула новачка і зупинилася, з-під її лап покотилася рінь. Листолапка підвела погляд на Плямолистку і дивилася так довго, що ледь не потонула в сяйливих очах медикішки. — Я боялася, що більше ніколи тебе не побачу.

— Тепер я вже тут, — промурмотіла Плямолистка і потерлася м’якою, мов павутинка, мордочкою об вуха Листолапки.

Новачка заплющила очі, втягнувши ніздрями знайомий запах. Тоді відступила назад і глибоко вдихнула, щоб заспокоїтися.

— Чому Зореклан мовчить? — запитала вона, борючись із незнайомим почуттям страху від того, що Плямолистка так довго дозволяла їй хвилюватися. — Ми шукали й шукали ще одну Місяцескелю, але так і не знайшли. Як нам бути, якщо ми не знайдемо місця, де зможемо ділитися язиками із Зорекланом? Нам доведеться піти геть?

— Заспокойся, маленька, — нявкнула Плямолистка. — Не забувай, що Зореклан також мусив помандрувати. Це і для нас нове місце, і нам знадобиться час, щоби обстежити в ньому все. Проте стожари у воді покажуть тобі, куди йти.

— Ти маєш на увазі озеро?

— Ні. Цього разу ти мусиш пошукати іншу стежку.

— Де? Будь ласка, покажи! — заблагала Листолапка.

Плямолистка обернулася і побігла геть.

— Зачекай! — гукнула Листолапка, проте вродлива медикішка вже зникла в тінях.

Листолапка помчала за нею. Раптом озеро зникло, і вона вже бігла вгору схилом повз осяяний зорями струмок. Хоч новачка й не бачила Плямолистку, та її солодкий запах висів у повітрі, вказуючи шлях. Вуха Листолапки наповнилися звуками води, що перекочувалась і вигравала, а коли кішка зазирнула в потік, то відчула, неначе може потонути в сяйві стожарів.

— Плямолистко, де ти?

Вигук прокотився луною навколо неї, відстрибуючи від скель та змішуючись із шумом водоспаду. Листолапка прокинулась, важко дихаючи й вовтузячись у своєму моховому гнізді. Десь між деревами пугукнула сова, і новачка злякано зашипіла. Вона загубила слід Плямолистки, і тепер, можливо, ніколи не дізнається, що медикішка хотіла їй показати. Серце Листолапки вистрибувало з грудей від бажання бігти далі, піднятися на пагорби і пошукати той іскристий струмок.

Зазирнувши в розколину, вона побачила сіру Попелющину спину — її бік м’яко піднімався й опускався уві сні. Листолапка прослизнула з-за ожини і спинилась, щоб обтрусити ворсинки моху зі свого хутра. До цього пройшла злива, і стіни лощовини виблискували краплями дощу, проте хмари вже розвіялися. Місяць виплив з-за дерев, небо було всіяне зірками. Холодний вітер заколихав гілля дерев, і серед тихого шелестіння Листолапка почула голос Плямолистки: «Я тут. Іди до мене».

«Я прийду, Плямолистко, — подумки відповіла вона. — Чекай на мене».

Новачка тихо попрямувала до виходу з табору. Коли вона вже дійшла до середини галявини, з-за куща папороті з’явилася плямиста постать. Листолапка затамувала подих.

— Плямолистко? Це ти?

— Листолапко? — почулася здивована відповідь. Це була Карохвістка. — Куди ти йдеш?

— Я… я не певна, — зізналася Листолапка. — Я отримала повідомлення від Зореклану. Мушу піти і знайти нашу нову Місяцескелю.

— Уже? Ти не можеш почекати до ранку?

— Ні, — Листолапка випустила кігті. — Я мушу йти за потоком, наповненим сяйвом стожарів.

— Яким потоком? — стурбовано смикнула хвостом Карохвістка. — Він за межами нашої території? Звідки ти знаєш, де його шукати?

— Просто знаю.

— Я йду з тобою, — нявкнула Карохвістка.

Листолапка завагалася. Чи не буде Зореклан проти, якщо вона приведе із собою воячку, а не когось із медикотів? Тоді вона пригадала, що всі коти, зокрема й вояки, мали йти до Місяцескелі принаймні раз у житті, і вирішила, що в цьому не буде нічого поганого. До того ж Листолапці стало приємно від думки, що вона буде в компанії Карохвістки, — особливо на випадок якоїсь халепи. Урешті-решт, новачка таки не знала точно, куди треба йти.

— Ходімо! — Листолапка повела її крізь терновий тунель.

Вони вийшли до Орлякошуба, який сидів на сторожі, обгорнувши лапки хвостом.

— Куди це ви зібралися? — запитав він, підводячись, коли побачив двох кішок.

— Просто надвір, — відповіла Карохвістка.

— Я отримала знак від Зореклану, — нявкнула Листолапка, розуміючи, що Орлякошуб заслуговував на пояснення, якщо вже мав випустити їх із табору посеред ночі. — Я повинна знайти нову Місяцескелю.

На її розчарування, Орлякошуба це наче не переконало.

— Зараз надто небезпечно виходити, краще почекати ранку. Ми ще дуже погано знаємо цю територію.

— Ти нам не довіряєш? — запитала Карохвістка. — Ти не довіряєш мені? Я приведу Листолапку додому живою та здоровою, обіцяю.

Вони з Орлякошубом довго дивились одне на одного, і зрештою рудий вояк кивнув.

— Гаразд, але будьте обережні.

— Ти думаєш, що ми не можемо про себе подбати? — нявкнула Карохвістка, легко поплескавши Орлякошуба хвостом по вухах.

Орлякошуб весело муркнув.

— Ой, Карохвістко, якщо вже хтось і може про себе подбати, то це ти.

Листолапка повела перед, біжучи через ліс до потоку, який позначав кордон між Громовим та Вітряним Кланами. Його води були темні й таємничі, затінені кущами на навислих берегах, і нічим не нагадували той сяйливий струмок, біля якого вона бігла уві сні.

Листолапка поспішила вгору і зупинилася на краю лісу. У її сні вона бігла відкритим пагорбом, тож знала, що треба залишити дерева позаду.

— Куди далі? — захекано спитала Карохвістка.

— Угору, — відповіла Листолапка.

Вони пішли далі уздовж потоку, виходячи з лісу й підіймаючись на пагорб. Листолапка заплющила очі й відчула, ніби її з боків обступили дві кішки: її найкраща подруга Карохвістка і Плямолистка — невидима, проте відчутна в найлегшому порухові хутра та ледь вловимому солодкому запаху. Коли Листолапка розплющила очі, то їй здалося, що вона почула майже безгучні кроки ще одної четвірки лап.

Доки вони підіймалися вздовж потоку на пагорб, Листолапка вирішила розповісти Карохвістці про свій сон.

— Я зустріла Плямолистку на краю озера, і вона сказала мені, що стожари на воді будуть знаком. Не в озері, а в потоці. Наступної миті я вже бігла на пагорб біля струмка, і вода була наповнена зірками.

— Ти знала, де ти була?

— Я не бачила нічого знайомого. Там не було дерев, а повітря було холодне й чисте, ніби я опинилася на великій висоті.

— Тоді нам далі вгору, — нявкнула Карохвістка.

Струмок тихо плинув по своєму кам’яному річищу, його води темніли й переливалися. Листолапка ж у думках досі тримала плескіт і шамотіння потоку, який їй показала Плямолистка. Кішки йшли далі, і звук води неначе поступово гучнішав, хоч вони вже давно дійшли до витоку їхнього прикордонного потоку і залишили його позаду.

— Я йду, Плямолистко, — промурмотіла Листолапка.

Вони дійшли до розколини в пагорбі, де земля западала, немов розрізана величезним кігтем. Долина була встелена ялівцем та орляком, і дедалі все крутішала й вужчала, а долівку вкривало пощерблене каміння. Листолапка першою дісталася краю долини, де вона переходила у стрімкий кам’янистий схил. Новачка зупинилась, щоб зачекати на Карохвістку, яка вже опустила хвоста від утоми, хоча досі рішуче крокувала вперед. Листолапка ж почувалася так, ніби могла бігти без кінця. Звук у її голові гуркотів і плескотів, наче водоспад у горах, де жило Плем’я Стрімкої Води. Вона вже так звикла до цієї луни в голові, що кілька митей ще не усвідомлювала, що чула її вже наяву.

— Ходи! — гукнула новачка до Карохвістки. — Ми вже майже на місці!

Листолапка побігла далі вгору, видираючись і послизаючись на вогкому камені. Вершина попереду вже вирізнялась у перших ледь видимих проявах світанку, проте зорі ще сяяли в небі.

«Почекайте на мене!» — благала вона миготливих вояків. Озирнувшись на Карохвістку, гукнула:

— Швидше, поки зорі не згасли!

Листолапка повернулась, щоби бігти далі, і застигла. За кілька хвостів вище стояла кішка з нагостреними вухами і високо піднятим хвостом. Невже сюди покликали ще одну медикішку? Однак тоді вона зрозуміла, що то була Плямолистка, яка терпляче на неї чекала, довіривши новачці самій знайти це місце, хоч вона і втратила її уві сні.

Коли Листолапка застрибнула вгору, щоби приєднатися до Плямолистки, вона опинилася на березі потоку, який стікав глибокою розколиною у скелі. Сяйво стожарів мерехтіло на поверхні води, що розливалася по камінню.

— Ми вже тут! — видихнула Листолапка. — Ми знайшли його!

— Іди за мною, — мовила Плямолистка.

Листолапка покликала Карохвістку помахом хвоста.

— Швидше! Тут Плямолистка!

Плямиста воячка за кілька стрибків наздогнала Листолапку і роззирнулась навколо.

— Де?

— Онде! — показала Листолапка на мерехтливу постать, яка стояла за кілька хвостів від них на березі струмка.

— Я її не бачу, — нявкнула Карохвістка. Вона стурбовано глянула на подругу. — Це проблема?

Листолапка ніжно провела хвостом понад очима Карохвістки.

— Ні, звісно ж ні. Плямолистка бачить, що ти тут, і лише це має значення. Повір мені, вона біля нас.

Плямолистка розвернулася і пішла вгору потоком. Листолапка захоплено подалася за нею. Схил тут був крутіший, ніж до цього, а осяяний зорями потік зник у заростях терну, в яких щезла і Плямолистка, мов рибка у глибоких водах.

Листолапка зупинилася й нахилила голову набік, вивчаючи кущі. Вона мусила піти за Плямолисткою, та ці шипи подерли би її на шматки, якби спробувала протиснутися крізь них. Тоді новачка помітила невеличку дірку і заповзла попід колючі гілки. Там вистачало місця, щоби пролізти, не вискубавши собі все хутро, хоча шпички все ще кололи її шкіру. Листолапка чула позаду себе Карохвістку, яка крехтіла від зусилля, пробігаючи останній шматок скелі.

За мить Листолапка вже вилізла на край лощовини. На протилежному кінці тернового куща земля круто западала, і новачка на мить захиталася, намагаючись втримати рівновагу. Це леговище було значно меншим за те, де розташував табір Громовий Клан, тут не росли ані ялівець, ані ожина, а схили піднімалися більш полого і були встелені кругляками, порослими мохом. Лише на дальньому кінці земля переходила в обривисту скелю, де-не-де поцятковану мохом і папороттю. Поверхня озера вигравала й мерехтіла відображенням зір. Це було найгарніше місце з усіх, які Листолапка коли-небудь бачила.

Плямолистка стояла біля води.

— Підійди, — нявкнула вона і підкликала її хвостом.

Стежина під ногами Листолапки звивалася по краю лощовини, поступово спускаючись до озера.

Листолапка почула, як за нею крізь терня пробиралась Карохвістка.

— Вау! — вигукнула вона. — То це воно?

— Думаю, так, — відповіла Листолапка. — Плямолистка хоче, щоб я спустилася до озера.

— Мені піти з тобою? — запропонувала Карохвістка.

Листолапка похитала головою.

— Я думаю, що першого разу мушу піти сама.

Залишивши Листолапку на краю лощовини, вона обережно ступила на стежку. Скеля була вкрита заглибинами від незчисленних древніх відбитків лап, і з кожним кроком вона відчувала, як її лапи ступають у сліди, залишені іншими котами багато-багато місяців тому. Їх уже давно тут не було, проте у Листолапки пробігав мороз поза спиною від самого усвідомлення, що колись вони тут жили.

Урешті-решт вона опинилася біля Плямолистки на краю озера.

— Поглянь на воду, Листолапко, — промурмотіла неземна кішка.

Листолапка спантеличено опустила погляд і відчула, як камінь під нею захитався. Замість зірок вона побачила відображення численних котів, чиї шубки мерехтіли в сяйві місяця. Незлічимі пари очей спрямували на неї свої очікувальні погляди, неначе вони знали, що вона прийде.

Затамувавши подих, Листолапка підвела очі. Зусібіч навколо неї сиділи осяйні вояки Зореклану, заповнивши схили лощовини. Їхні очі блищали, мов крихітні місяці, а їхнє хутро вкривалося мерехтливою памороззю.

— Не бійся, — промурмотіла Плямолистка. — Ми чекали, доки ти знайдеш до нас дорогу.

Листолапка не боялася. Вона не відчувала нічого, крім тепла і приязні зоряних поглядів, що зосередилися на ній. Більшість цих вояків новачка не знала, та в одному з передніх рядів побачила Крапохвістку — Громову старійшину, яка померла, з’ївши кролика, отруєного Двоногами. Кішка здавалася охайною й красивою, а не такою схудлою та змарнілою, як її запам’ятала Листолапка. Очі старійшини привітно блищали, і вона кивнула на двох невеличких котиків біля води, які гралися, переслідуючи промінчик місяця. Перестрибуючи одне через одного, вони підібралися ближче до Листолапки, і та вдихнула їхній солодкий запах. Із радісним захватом вона впізнала Модринку та Ясеньку, які загинули від голоду, коли Двоноги зруйнували ліс. Один кіт-підліток витягнув лапу, щоби відсунути зоряних кошенят від води: це був їхній брат Мідиколап — його ще новаком збила потвора Двоногів, коли він намагався щось уполювати для свого Клану.

«Я мушу розповісти Папоротехмарці», — подумала Листолапка, знаючи, як зраділа б їхня мама, якби дізналася, що трійко її кошенят були в безпеці серед Зореклану.

Тоді вона помітила, що одного кота бракувало. Листолапка швидко пробігла поглядом усю лощовину, щоби переконатися. Ніде не було видно Сіросмуга. Серце новачки тьохнуло. Невже це означало, що Вогнезір мав рацію і його друг був досі живий?

На іншому боці озера підвелася блакитно-сіра воячка. Вона когось дуже нагадувала Листолапці… Звісно, вона — копія Мрячконіжки! Певно, це Синьозірка, мама Мрячконіжки і попередня провідниця Громового Клану.

— Вітаю, Листолапко, — нявкнула Синьозірка. — Ми раді вітати тебе тут. Це місце, куди медикоти мають приходити, щоби поділитися язиками із Зорекланом, і де ваші провідники будуть отримувати свої дев’ять життів і нові імена.

— Тут дуже гарно, Синьозірко, — прошепотіла Листолапка. — Дякую, що послали мені на допомогу Плямолистку.

— Ти повинна повернутися і розповісти всім Кланам, — продовжила Синьозірка. — Та спершу — тут є твоя подруга, яка хоче з тобою поговорити.

Із лави котів вийшла вродлива сріблясто-сіра кішка і наблизилась до Листолапки.

— Перохвосто!

Сяйлива воячка зупинилася перед Листолапкою, торкнулася її носом, і з цим ніжним рухом мордочку новачки неначе обвіяв шепітливий вітерець.

— Я думала, що ми залишили тебе із Племенем Вічного Полювання, — нявкнула Листолапка.

Перохвоста похитала головою.

— Тепер я ходжу у двох небесах — і з предками Племені, і з моїми власними. Проте де б я не була, я ніколи не забуду Клани, — вона на мить завагалася, а тоді додала: — Особливо Воронокрила.

— Він дуже за тобою журиться. Воронокрил обрав своє вояцьке ім’я на твою честь.

— Так, я тоді його бачила, — промуркотіла Перохвоста. — Я ним так пишалася. Він буде великим вояком, — вона знову прихилилася до Листолапки, і її теплий подих поворушив хутро новачки. — Передай Воронокрилу, щоб не горював. Я завжди його кохатиму, але мине ще багато-багато повень, перш ніж ми зустрінемось. Поки що він повинен жити зі своїм Кланом у новому домі. Він не може залишатися сліпим до тих котів, які оточуватимуть його весь цей час.

— Я передам йому, — пообіцяла Листолапка.

Перохвоста кивнула й повернулася, на її сріблястій шубці вигравало сяйво зір. Вояки вже почали згасати, і невдовзі на їхньому місці залишився лише зоряний туман, що сіявся лощовиною. За мить усе зникло. Листолапка востаннє вдихнула запах Плямолистки, перш ніж він також розвіявся.

Вона підвела погляд і побачила, що небо вже заясніло. Карохвістка стояла на верхівці лощовини й дивилася на неї.

Листолапка побігла стежкою до подруги.

— Ти їх бачила? — захоплено спитала вона.

Карохвістка схилила голову набік.

— Кого бачила?

— Зореклан! Вони були тут, по всій лощовині! Я говорила із Синьозіркою і Перохвостою! — голос Листолапки поникнув, коли вона побачила, що Карохвістка дивилась на неї спантеличено і навіть трохи підозріливо.

— Я бачила яскравий туман, який піднімався від озера, — повагом нявкнула вона.

— Це, певно, були вони, — сказала їй Листолапка. Вона оглянула всю лощовину, а в неї у вухах стояв шум осяяної зорями води. — Це те місце.

— Ти впевнена?

Тієї миті промені місяця лягли на поверхню води, і лощовину наповнило ясне біле світло.

— Так, я впевнена, — нявкнула Листолапка. — У нас більше немає Місяцескелі, зате в нас є Місячний Став. Це те місце, де Зореклан ділитиметься з нами язиками, — вона обернулась до Карохвістки, відчуваючи, як її хутро мерехтить зорями. — Ми знайшли його! Кланам судилося тут жити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 18

Ожинокіготь нагострив вуха, наслухаючи здобич, і прокрадався попід чагарі. Він чув Шипокігтя і Порохошуба, які плазували біля нього, низько прихилившись під орляком. Ожинокіготь намагався переконати себе, що не шкодує через відсутність Вивіркострибки. Нагодувати Клан і дослідити нову територію було зараз важливіше. Якщо Вивіркострибка так хотіла з ним посваритися, то це її проблеми. Її ніколи не хвилювали його тісні стосунки з Вохрошубкою, то чому вона так завелася через Шулікокрига?

Патруль винирнув з орляка й попрямував уздовж широкої стежки Двоногів. Це вперше коти Громового Клану зайшли так далеко. До цього вони займалися облаштуванням кубел і загорож у лощовині, а здобичі поблизу було достатньо, щоби нагодувати всіх. Тепер же вояки починали обережно досліджувати дальші частини території.

Щось у цій стежці турбувало Ожинокігтя.

— Не знаю, чи мені це подобається, — пробурмотів він. — Занадто нагадує Громошлях.

Його живіт стиснуло, коли він згадав, як потвори Двоногів продиралися крізь ліс, залишаючи руйнівну смугу, ширшу за цю стежку, проте таку ж пряму.

Шипокіготь обережно покуштував повітря.

— Не думаю, що це може бути він, — нявкнув він за мить. — Немає жодного запаху Двоногів.

Ожинокіготь глибоко вдихнув і зрозумів, що золотисто-брунатний вояк мав рацію. Там не було ні сліду Двоногів, навіть застарілого запаху. Проте у стежці все ще було щось дуже знайоме.

— Це може бути старий Громошлях, — припустив він. — Можливо, Двоноги його закинули, і він заріс травою.

— Чому б вони це робили? — замислився Шипокіготь.

— Бо вони мишомізкі, — відповів Порохошуб. — Усі Двоноги мишомізкі.

Вояк помітив польову мишу біля найближчого куща і почав до неї підкрадатися.

Ожинокіготь знічев’я стежив за ним, далі міркуючи про стежку. Якщо Двоноги вирізали камінь із їхньої лощовини, то, може, їм потрібен був Громошлях, щоб його забирати. А якщо Двоногів тут більше не було, то і Громошляхом уже ніхто не користувався.

Коли Порохошуб убив мишу і запорпав її землею, вони пішли далі, все ще тримаючись краю стежки. Ожинокігтю не подобалося ходити по чомусь, зробленому Двоногами, навіть якщо це було так давно, і він підозрював, що його побратими почувалися так само.

Раптом Порохошуб зашипів. Ожинокіготь застиг, настовбурчивши хутро, коли простежив за поглядом брунатного вояка крізь дерева. Він побачив кам’яні стіни гнізда Двоногів.

— Усе ще немає жодного запаху, — нявкнув Шипокіготь. Він глянув на Ожинокігтя. — Що ти хочеш робити?

Якась частина Ожинокігтя хотіла розвернутися і побігти назад до лощовини з усіх сил. Він згадав про гніздо, яке вони знайшли на території Тіньового Клану, коли вперше обходили патрулем озеро, і двох лютих кицюнь, яких вони потурбували. Проте Клан мусив знати все про їхні нові землі.

— Ходімо глянемо, — вирішив він.

Ще одна, вужча стежка вела до гнізда, відділяючись від тієї, якою вони йшли, проте Ожинокіготь рушив навпростець між деревами, підповзаючи до гнізда.

Воно було зовсім не таке, як гнізда в угідді Двоногів. Двері, зроблені з пласких дерев’яних смуг, зламані й підгнилі, звисали на один бік. Великі квадратні діри у стінах були порожні, так що вітер і дощ могли потрапляти прямо всередину. Гніздо здавалося темним і тихим, сповненим тіней і спантеличливих запахів.

Ожинокігтем пробіг дрож, здиблюючи кожну шерстинку на його шкірі. Він хотів піти геть, не наближаючись ні на крок, проте знав, що скаже Вивіркострибка: «Ти так і не зайшов усередину! Ти що, миша якась, чи що?»

— Чекайте тут, — наказав Ожинокіготь товаришам і почав підкрадатися до дверей.

Шипокіготь і Порохошуб не послухали його наказу. «Та й не мали б», — подумав Ожинокіготь, нагадавши собі, що він ще не воєвода. Коти пішли за ним, піднялися сходами і прослизнули у гніздо Двоногів.

Слабенька смуга світла, що пробивалася крізь двері, показувала їм шорсткі сірі стіни і підлогу, зроблену з дерев’яних пасмуг, крізь які вже проросла зелень. Прямо попереду був схил із квадратними виступами, які вели на наступний поверх.

Там не було запаху Двоногів, лише сильний аромат здобичі. Щілини в кам’яних стінах і просвіти в підлозі мали бути хорошими сховками для мишей і полівок. Ожинокіготь почув, як гупнули лапи Шипокігтя об деревину, і, озирнувшись, побачив свого побратима з мишею в зубах.

— Вітаю! — прошепотів він.

Порохошуб здавався враженим.

— Це могло би бути корисним місцем, — нявкнув він. — Якщо Двоноги не повернуться.

Ожинокіготь погоджувався — здобичі тут точно вистачало, — та йому не подобалося відчуття, яке викликало це місце. Воно було покинуте й похмуре. Чому Двоноги його залишили?

— Хочете піднятися туди? — Шипокіготь повів вухами в бік крутих виступів.

— Нізащо, навіть якби сам Зореклан спустився мене благати, — нявкнув Порохошуб. — Це все видається надто небезпечним.

— Я гляну швиденько, — нявкнув Ожинокіготь — у його вухах пролунав уявний докір Вивіркострибки.

Він швидко збіг виступами, не давши собі довго думати про те, що може знайти нагорі. Коли вояк вибіг на другий поверх, який був встелений дерев’яними смугами, як і внизу, його перелякав гучний скрик і тріпотіння крил. За мить він зрозумів, що то був лише голуб. Розсипаючи довкола сірі й білі пір’їни, птах випурхнув крізь отвір, де проламалася стеля.

Ожинокіготь обережно подався вперед, роззираючись довкола, доки не переконався, що там було порожньо. Коли він спустився на перший поверх, то побачив, що Порохошуб упіймав іще одну мишу, а Шипокіготь сидів, зігнувшись і нагостривши вуха, перед щілиною у стіні.

— Зараз немає часу на полювання, — сказав їм Ожинокіготь, який почувався поміж стінами гнізда Двоногів, мов у полоні. У нього вже лапи свербіли знову опинитися просто неба. — Ми можемо знайти здобич і надворі, а ще треба про це місце доповісти Вогнезорові. Ходімо.

Шипокіготь неохоче подався за ним, і трійко котів рушили назад закинутим Громошляхом.

У таборі Порохошуб та Шипокіготь попрямували до кагату свіжини, а Ожинокіготь підійшов до провідника, який сидів біля Піскошторми та Вивіркострибки.

— Вогнезоре, я думаю, тобі варто почути, що ми сьогодні знайшли, — нявкнув він, а тоді описав порожнє гніздо Двоногів.

— І там узагалі не було запаху Двоногів? — запитав Вогнезір, коли вояк закінчив.

Ожинокіготь похитав головою.

— Схоже, це гарне місце для здобичі, думаю, що воно могло би стати нам корисним у майбутньому.

— Можливо, як прихисток, — мовила Піскошторма, — якщо погода дуже зіпсується. Чи якщо станеться ще одна пожежа… — вона здригнулася, й Ожинокіготь відчув її біль. Він добре пам’ятав полум’я, що охопило старий табір Громового Клану, поглинаючи все на своєму шляху. Вояк не був навіть упевнений, чи кам’яні стіни гнізда Двоногів змогли би захистити їх від такої лісової пожежі.

— Можливо. Молодці усі, — нявкнув Вогнезір.

— Я йду знову, — сказав йому Ожинокіготь. — Нам потрібно більше свіжини, — він відчув, неначе в горлі застряг шматок жорсткого шпака, проте таки спромігся додати: — Вивіркострибко, хочеш піти зі мною?

Руда воячка пильно поглянула на нього, і на якусь мить Ожинокіготь уже був упевнений, що вона погодиться. Та тоді Вивіркострибка підвелася і смикнула хвостом.

— Вибач. Я вже сказала, що піду на полювання із Золошубом та Косариконогом.

— Гаразд, — Ожинокіготь проковтнув образу, намагаючись не показувати, наскільки це його розчарувало.

— Ожинокігтю, не йди одразу, — нявкнув Вогнезір. — Ти на ногах ще від самого Зборища, тобі треба відпочити. І це наказ, — додав він, коли Ожинокіготь уже розтулив рота, щоб заперечити. — Сонце ще тільки зійшло, а ти вже був у патрулі. Піди поїж, а потім поспи до сонцепіку. Чи ти думаєш, що я хочу, аби один із моїх найкращих вояків упав від утоми?

Ожинокіготь вклонився і повернувся.

За ними весь цей час спостерігав Шипокіготь, і коли Ожинокіготь сів біля нього з мишею, яку підібрав на кагаті, брунатний вояк смикнув вухами в бік Вивіркострибки.

— Посварилися, га? — нявкнув він, цікаво блиснувши очима. — Що ти вже зробив?

— Та Зореклан знає, — крекнув Ожинокіготь. Він не хотів, щоб кожен кіт у Клані сунув свого носа у їхню сварку з Вивіркострибкою — і точно вже не хотів, аби всі дізналися, чому вони посварилися із самого початку. Ожинокіготь роздратовано смикнув хвостом.

Чому вона не хотіла бачити, що він був повністю відданий своєму Клану і що він любив її не менше, ніж завжди? Глибоко всередині Ожинокіготь таки знав відповідь. Щоразу, як Вивіркострибка дивилася на нього, вона думала натомість про іншого кота.

Тигрозора.

* * *

Ожинокіготь стрепенувся зі сну. Кут, під яким сонячний промінь пронизував гілля над вояцьким кублом, підказав йому, що вже доходив сонцепік. Він почув надворі якісь голоси і враз підскочив на лапи, настовбурчивши хутро, та зрештою усвідомив, що той галас здійнявся через радість, а не через страх чи злість.

Обтрусивши мох із хутра, вояк вийшов надвір. Посеред галявини збилися кілька котів. Коли Ожинокіготь підійшов ближче, то побачив, що вони зібралися навколо Листолапки та Карохвістки.

Юні кішки здавалися втомленими, та дуже задоволеними собою. Листолапка говорила до Вогнезора, махаючи хвостом, ніби кудись показувала.

— Що відбувається? — запитав Ожинокіготь.

Ясносерда озирнулась на нього, а в її очах від захвату блимали вогники.

— Листолапка з Карохвісткою знайшли Місячний Став!

— Місячний Став? Це що?

Ніхто не відповів — усі були надто захоплені тим, що слухали Листолапку, тож Ожинокіготь почав протискатися наперед, щоб також послухати.

— Ми піднімалися вздовж кордону з Вітряним Кланом на пагорби, дуже далеко від краю нашої території. А тоді знайшли струмок, і сяйво в ньому було таке яскраве, що я зрозуміла тоді: він покаже нам шлях. Урешті ми дійшли до ставка… — Листолапка стишила голос і заговорила далі ледь чутним шепотом. — До нього ми маємо ходити, щоби поділитися язиками із Зорекланом.

Ожинокіготь заплющив очі й подумки подякував предкам-воякам. Вони показали їм місце, яке мало замінити Місяцескелю. Отже, Кланам насправді судилося тут жити; не буде більше потреби знову вирушати в довгу виснажливу мандрівку.

Попелюшка притулилася мордочкою до плеча Листолапки.

— Ти сьогодні зробила дещо дуже особливе, — сказала вона. — Клани пам’ятатимуть це впродовж незчисленних сезонів.

— Видіння міг отримати будь-хто з медикотів, — нявкнула Листолапка, поширивши очі.

— Але прийшло воно до тебе, — зауважив Вогнезір. — Клан вдячний вам обом, — додав він і кивнув Карохвістці.

— Завтра вночі півповня, — вже різкіше нявкнула Попелюшка. — Ми повинні негайно надіслати повідомлення іншим медикотам, щоби ми всі могли зустрітися біля Місячного Ставу.

— Я піду, — запропонувала Листолапка.

— Ти вже сьогодні достатньо находилася, — мовив Вогнезір. — Не треба ще обходити ціле озеро.

Попелюшка згідливо смикнула вухами.

— У будь-якому разі для одного це надто далекий шлях, якщо ми хочемо зустрітися вчасно, — зауважила вона. — Судячи зі слів Листолапки, нам потрібно буде вирушити завтра щонайменше на заході сонця. Я піду до Тіньового та Річкового Кланів, а Листолапка трохи відпочине, і тоді віднесе повідомлення Вітряному Клану.

— Хороша ідея, — нявкнув Вогнезір. — Але, Попелюшко, тобі справді потрібно йти самій? Я можу послати когось із вояків.

Попелюшка похитала головою.

— Ні. Ці новини мусить принести медикішка.

— Тоді я хочу, аби з тобою пішли двоє вояків. Ми вже побачили на Зборищі, наскільки всі Клани зараз чутливі через свої території.

Ожинокіготь виступив наперед.

— Я піду.

Він хотів подбати про те, щоби повідомлення дійшло до Дрібнохмара та Мільгокрилої, і довести їхнім Кланам, що це — те місце, де їм судилося оселитися. Вояк почувався так, неначе це була фінальна стадія їхньої мандрівки, яка почалася зі сну, що послав його до Сонцеспаду на пошуки борсучихи на ім’я Північ.

— Дякую, Ожинокігтю. Піскоштормо, підеш?

— Звісно, — нявкнула Піскошторма.

Виходячи за Попелюшкою та Піскоштормою з табору, Ожинокіготь озирнувся. Вивіркострибка захоплено розмовляла з Листолапкою. Вона не глянула на нього, а він не мав часу, аби поговорити.

Цю частину подорожі Ожинокігтю доведеться пройти без неї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 19

Листолапка перестрибнула струмок по камінцях і почала підніматися схилом до табору Вітряного Клану. Вогнезір запропонував їй супровід, та вона подумала, що відвідати Вітряний Клан може й сама. Новачка хотіла попросити Карохвістку піти з нею, але побачила, що її подруга ділилася язиками з Орлякошубом, і вирішила їх не турбувати.

Вітер колихав низьку траву, доносячи сильний запах кролів і притискаючи хутро Листолапки до боків. Хоч новачка й не встигла як слід виспатися після повернення з Місячного Ставу, та новини, які вона несла, наповнювали її енергією, що струменіла, мов вода в осяйному потоці.

Листолапка вже майже дійшла до табору, коли це почула запах котів, і з-за ялівцевого куща з’явився патруль. То були Багнокіготь, Павотеніг і його новак Ласколап. Громова кішка напружилася: усі Клани зараз були надчутливі щодо своїх кордонів. Листолапка сподівалася, що Вітряні коти дадуть шанс хоча б пояснити, навіщо вона прийшла, перш ніж захочуть її прогнати.

— Що ти тут робиш? — прогарчав Багнокіготь. — Це наша територія.

— Я маю повідомлення для Короморда.

Багнокіготь завагався, та тоді кивнув.

— Ходімо.

Він повів її через вершину звору й далі вниз, до лощовини.

Під кущем посеред галявини сидів Одновус і ділився жорстким із вигляду кролем із Золоніжкою. Листолапка роззирнулась довкола, шукаючи Воронокрила. Короморд був не єдиним котом, для якого вона мала важливе повідомлення від Зореклану.

— Одновусе, у нас гостя, — оголосив Багнокіготь.

Вітряний провідник підвівся й облизався.

— Листолапко, чим можу допомогти?

— Мені потрібно поговорити з Коромордом, — нявкнула вона.

Одновус нагострив вуха.

— Повідомлення від Зореклану? — здогадався він.

Листолапка кивнула, вона не могла нічого йому сказати. Це був обов’язок Короморда — передати повідомлення своєму Клану.

— Це чудові новини! — очі Одновуса засяяли. — Ласколапе, піди скажи Коромордові, щоб негайно йшов сюди.

Новак Павотенога зник у тунелі, схожім на колишню кролячу чи борсучу нору. За мить він з’явився знову разом із медикотом.

Короморд відпустив новака, махнувши йому хвостом, і підкликав Листолапку сісти біля себе.

— Що сталося? — запитав він.

Листолапка аж захлиналася від захоплення, і її слова полилися, мов вода, що хлюпотіла по осяяній зорями ріні.

— А завтра вночі вже півповня, — сказала вона на завершення. — Попелюшка пішла розповісти Мільгокрилій та Дрібнохмару, тож ми всі зможемо вирушити до Місячного Ставу.

Короморд потягнувся вперед і прихилив морду до вуха Листолапки.

— Це найкращі новини, які я чув за все життя, — промурмотів він. — Дякую, що розповіла їх мені.

Медикіт підвівся і підійшов до Одновуса із Золоніжкою. Решта котів доєдналася до них, здогадавшись, що зараз почують важливе оголошення.

Короморд швидко переказав їм про подорож Листолапки.

— Завтра вночі всі медикоти й медикішки зустрінуться біля Місячного Ставу, — нявкнув він. — А наступної ночі, Одновусе, ми з тобою підемо разом, щоб ти міг отримати свої дев’ять життів і провідницьке ім’я.

На мить Листолапці здалося, що в очах Одновуса зблиснули панічні вогники. Хіба він не мав би відчути полегшення, дізнавшись, що нарешті зможе поділитися язиками із Зорекланом і отримати схвалення від предків-вояків? Чому би він мав захотіти це відкласти?

Одновус моргнув і похитав головою. Листолапка вирішила, що їй, мабуть, привиділася його паніка.

— Судячи зі слів Листолапки, це має бути довга подорож, — нявкнув Одновус. — Тобі не слід ходити в таку даль двічі за два дні, ти дуже виснажишся. Я вже довго прочекав на свої дев’ять життів та ім’я. Можу почекати ще трохи.

Листолапку вразила розважливість Одновуса. Та потім вона придивилася до нього пильніше і подумала: чи не злякався Вітряний провідник, що Зореклан може його відкинути через те, що Високозорий, помираючи, призначив його своїм наступником у такому поспіху. Листолапка співчутливо моргнула. Усі знали, що воєвода ставав на місце провідника, коли той втрачав своє дев’яте життя — навіть якщо він пробув воєводою всього кілька митей. Це частина вояцького правильника, і що б не змінилося за їхню довгу мандрівку з лісу, вояцький правильник завжди залишатиметься осердям кожного Клану.

Короморду, здавалося, сподобалася ідея зробити невелику перерву між походами до Місячного Ставу, бо він і не намагався переконати Одновуса.

— Тоді, Листолапко, зустрінемося завтра на заході сонця, — нявкнув він.

— Я перекажу Попелюшці, — відповіла новачка. — Можемо зустрітися біля потоку на краю лісу.

Короморд кивнув.

— Іди з миром, — промурмотів він, а тоді рушив назад до свого кубла.

Одновус із Золоніжкою почали тихо перемовлятися. Багнокіготь буркнув щось Павотеногу, і вони вдвох побігли на верхівку звору, де за мить уже зникли.

Листолапка відчула на своєму плечі легкий доторк. Вона обернулася і здивувалася, побачивши Воронокрила, який пильно вдивлявся їй у вічі.

— Ти справді знайшла місце, де можна поговорити із Зорекланом? — запитав він.

— Так, справді, — Листолапка глитнула. — Воронокриле, я маю тобі дещо розповісти. Ми можемо поговорити в якомусь тихому місці?

— Ходи сюди.

Воронокрил повів її на край лощовини і сів під хирлявим деревом із безлистими покрученими гілками. Він очікувально глянув на Листолапку, схиливши голову набік.

Вона глибоко вдихнула.

— Учора мені снився не лише Місячний Став. Я також зустрілася з Перохвостою, — це була деталь, про яку вона не розповіла Коромордові.

Воронокрил поширив очі.

— Перохвостою?

— Так. Вона передала тобі повідомлення.

Серце Листолапки так гупало, що вона була певна, що Воронокрил його почує. Чи розізлиться він після її розповіді? Зрештою, Воронокрил може вирішити й далі тримати жалобу за Перохвостою. Листолапка сказала собі, що це не її проблема. Перохвоста зараз може дивитися на них, тож треба дотриматися обіцянки й передати повідомлення.

— Вона сказала: «Передай йому, щоб не горював». Мине багато повень, перш ніж ви знову зможете бути разом. Перохвоста сказала, щоб ти не був сліпим до життя.

Воронокрил зазирнув у вічі Листолапці, і погляд його був такий голодний, неначе він хотів поглинути кожну крихту її зустрічі із кішкою, яку він так палко кохав. Листолапка моргнула. Як же йому перестати горювати, якщо його почуття були такі сильні?

Урешті-решт Вітряний вояк опустив погляд на лапи.

— Я ніколи не перестану шкодувати через те, що вона загинула, — прошепотів він. — Невже Перохвоста думає, що я зміг би забути про неї?

— Це не те, що вона мала на увазі! — заперечила Листолапка.

— Для мене ніколи не буде другої Перохвостої, — Воронокрил крутнув головою, і в його очах спалахнула злість. — Мені байдуже, чи довго доведеться чекати, щоби знову її побачити. Якщо вона може почекати, то і я можу!

Він розвернувся і побіг через галявину, залишивши Листолапку безпорадно дивитися йому вслід.

* * *

Півповня висіла в небі над їхніми головами, ллючи м’яке сіре світло на схил понад стрімким потоком. П’ятеро медикотів піднімалися кілька останніх хвостів до загорожі з тернових кущів. Попелюшка здавалася виснаженою, її очі блищали, а ступа ставала все більш нерівною, проте вона рішуче крокувала вперед. Мільгокрилу ця дорога, схоже, взагалі не втомила. Ще спочатку вона побігла наперед, а тоді повернулася, щоби перепитати, куди йти далі, неначе вже не могла дочекатися побачити місце, де вона зможе поділитися язиками із Зорекланом. Листолапка подумала, що подруга не могла би бути ще більш захопленою, навіть якби справді вірила у предків-вояків. І на мить Громова новачка замислилися: чи не шукала Мільгокрила шансу довести, що Зореклану таки не існує? Та вона відкинула цю думку — Мільгокрила була віддана, добросерда і готова на все, аби тримати свою невіру в таємниці від інших медикотів.

Листолапка показала вузький прохід, що вів крізь тернову загорожу, і врешті-решт вони опинилися на верхівці звору, де їм відкрився вид на Місячний Став. Його вода мерехтіла тим самим блідим світлом, що й раніше, а струмок, який плюскотів із розколини у скелі, переливався зоряним сяйвом. Навколо панувала тиша, лише чутно було хлюпотіння водограю.

— Так, це воно, — промурмотів Короморд.

Він махнув Листолапці хвостом, щоб повела їх униз стежкою, і вона знову відчула, як її лапи зісковзують у сліди, залишені іншими котами в давні часи.

— Цікаво, як ми маємо ділитися язиками із Зорекланом? — спитав Дрібнохмар, коли всі медикоти й медикішки посідали навколо Місячного Ставу.

Листолапка кліпнула. Про це вона не подумала. Приходячи до Устя Матері, коти лягали і притулялися носами до Місяцескелі. Новачка пригадала крижаний подих, що пробирався під хутро, занурюючи її в глибокий сон, де вона зустрічалася із Зорекланом.

Листолапка роззирнулася довкола, шукаючи чогось підсвіченого Зорекланом, чогось такого ж блискучого, як Місяцескеля. Проте навколо не було нічого, крім порослих мохом каменів і звислої папороті, та ще освітленої поверхні ставка.

— Може, нам треба торкнутися води? — припустила вона.

Медикоти перезирнулися.

— Спробувати варто, — погодився Короморд.

Тремтячи, Листолапка підповзла вперед і лизнула кілька краплинок води. Вона була крижана, а смакувала зорями, і вітром, і синім небом. Кішка заплющила очі, вдихаючи запахи, що наповнили її рот.

Раптом усім її тілом пробіг дрож, і вона перестала відчувати під лапами каміння. Листолапка зависла в чорній прірві, де все було темне й тихе. Чулися голоси, проте вони були надто слабкі й нечіткі, аби що-небудь розібрати. Тоді шелест вітру та плескіт води затихли, і вона зрозуміла, що голоси гукали її ім’я.

— Я тут, — прошепотіла Листолапка.

Кішка розплющила очі. Перед нею лежала широка смуга води: не Місячний Став, захований у лощовині, а озеро. Вітер брижив поверхню, здіймаючи хвилі та збиваючи на них пінисті гривки. Вода неначе відображала розжарений захід сонця, виграючи всіма відтінками червоного, що накочувалися на берег. Та коли Листолапка звела погляд на небо, то побачила, що воно було темне і всіяне зорями. Озеро було наповнене кров’ю!

Голоси знову її покликали, цього разу достатньо гучно, аби вона їх почула, хоч Листолапка встигла про це пошкодувати, ще коли вони навіть не закінчили говорити:

«Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним».

Листолапка підскочила, щоби тікати, та послизнулася у крові й почала захлинатися від мертвотного смороду. Вона зіпнула і розплющила очі. Листолапка знову була біля Місячного Ставу, сиділа, притулившись до холодного каміння, а біля неї лежали інші медикоти. Усі вони ворушилися й потягувалися, прокидаючись із власних снів. Місяць уже хилився до верхівки пагорба. Ноги Листолапки затерпнули від довгого сидіння, нагадуючи, що вона провела тут немало часу.

Короморд та Дрібнохмар мали стурбований вигляд, і Листолапці стало цікаво, чи отримали вони такі самі застереження, як вона. Попелюшка з тривогою вивчала її вираз, а Мільгокрила не підводила погляду зі своїх лап.

Листолапка подумала, що вони одразу ж і вирушать до своїх таборів. Вона хотіла поговорити з Попелюшкою наодинці, боячись розповідати про своє видіння іншим медикотам. Однак, замість того, щоби піти назад на стежку, Попелюшка знову сіла біля Місячного Ставу.

— Перш ніж ми повернемося до своїх Кланів, — почала вона, — я маю зробити ще дещо.

Медикішка зачекала, доки інші коти також сядуть. Усі уважно повернулися до неї.

Листолапка міркувала, що це все може означати, бо ж Попелюшка нічого їй не розповідала дорогою. Мільгокрила схвильовано на неї глянула, і Листолапка у відповідь ледь махнула головою — вона не видала невіру Мільгокрилої ні Попелюшці, ні будь-кому іншому.

— Вояки Кланів отримують свої вояцькі імена, коли їхні виховники вирішують, що вони готові, — продовжила Попелюшка. — Так само і в медикотів, — блиснувши очима, вона повернулася до Листолапки і спитала: — Чи ти думала, що тобі доведеться чекати, доки я помру, щоб отримати своє ім’я?

Листолапку це застало настільки зненацька, що вона не відповіла. Новачка про це й не думала насправді. Може, вона щось таке припускала, так. Але бути новачкою-медикішкою — це щось дуже відмінне від того, як бути новачкою-воячкою. Вона могла використовувати лікарські трави і ділитися язиками із Зорекланом так само, як і інші медикоти. Її тілом прокотилася хвиля захвату, коли Листолапка здогадалася, що може бути далі.

— Медикішка може отримати своє ім’я, коли Зореклан вирішить, що вона його заслужила, — нявкнула Попелюшка. — Листолапко, той факт, що наші предки-вояки привели тебе до Місячного Ставу першою, свідчить про те, як вони тебе шанують.

— Це правда, — мовив Короморд.

Дрібнохмар згідливо муркнув, а Мільгокрила, сяючи очима, підстрибнула і притулилась мордочкою до Листолапки. Попри свій захват, Листолапка усвідомила, як це було добре, що подруга уже мала своє повне ім’я, бо як інакше Зореклан міг надати схвалення кішці, яка в них навіть не вірила?

— Підійди, — Попелюшка підкликала Листолапку хвостом.

Новачка навіть не знала, з якої лапи піти, коли невпевнено рушила навколо Місячного Ставу до своєї виховниці.

Попелюшка задерла голову і звела погляд на Срібносмугу.

— Я, Попелюшка, медикішка Громового Клану, закликаю моїх предків-вояків звернути погляди на цю новачку. Вона старанно тренувалася, щоби збагнути життєвий чин медикішки, і з вашою допомогою вона служитиме своєму Клану впродовж багатьох повень.

Ці слова були знайомі Листолапці з багатьох вояцьких церемоній, які вона бачила у своєму Клані. Її лапи засвербіли, ніби зоряне сяйво пробивалося крізь хутро.

— Листолапко, чи присягаєшся ти дотримуватися життєвого чину медикішки, залишатися осторонь ворожнечі між Кланами і захищати усіх котів однаково навіть ціною власного життя?

— Присягаюсь.

— Тоді силою, даною мені Зорекланом, я нарікаю тебе твоїм справжнім ім’ям медикішки. Листолапко, віднині тебе знатимуть як Листоплесу — на честь плеса цього Місячного Ставу. Зореклан шанує твою відвагу і твою віру. Знайшовши це місце, ти довела, що це справді наш новий дім.

Так само, наче провідниця Клану на вояцькій церемонії, Попелюшка поклала свою мордочку на голову Листоплесій. Перед очима в неї забігали зірки, і Листоплеса нахилилася, щоб лизнути плече своєї виховниці.

— Листоплеса! Листоплеса! — загукала Мільгокрила, а Короморд із Дрібнохмаром доєдналися до неї.

Листоплеса схилила голову.

— Дякую вам усім. Мене допровадив сюди Зореклан, і я сподіваюся, що вони й далі будуть вказувати мені шлях усе моє життя.

— Нехай допомагає тобі Зореклан, — промурмотів Короморд, а всі інші повторили його молитву.

Усі, крім Мільгокрилої. Та коли Листоплеса на неї подивилася, то побачила, що вираз обличчя Річкової медикішки був сповнений такої гордості й любові, що вона не сумнівалася: Мільгокрила була щаслива за неї не менше, ніж інші. Зараз не мало значення, чи поділяла вона їхні вірування.

Ідучи слідом за іншими котами з лощовини і спускаючись кам’янистим схилом, Листоплеса почувалася настільки сповненою енергії, настільки вірною життєвому чину медикішки, що могла би, мабуть, пролетіти увесь шлях назад до їхнього табору в старому лісі. Вона пустила інших наперед і йшла позаду, занурена думками в зоряне сяйво, трави і воду, що на смак була, як нічне небо.

Раптом Листоплеса відчула під ногами щось липке і посковзнулася на якійсь в’язкій рідині. Вона глянула під лапи: там не було нічого, крім низької шорсткої трави, проте навколо неї здійнявся мертвотний сморід. І хоча медикішка знала, що схил був сухий і чистий, та почувалася так, неначе бреде через ріку крові, гарячу й червону, яка тече з переповненого озера смерті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 20

Ожинокіготь спинився на краю озера і глянув на той бік потоку, де починалася територія Тіньового Клану. Сосновий бір виднівся блакитно-чорною плямою на тлі грузького сірого неба. Нікого не було видно, та вогкий вітер доносив міцний їдкий сморід: старий, знайомий запах Тіньового Клану, майже такий сильний, як і раніше.

Це був іще один знак, що всі коти освоювалися на своїх нових територіях. А ще промовистішим знаком було відкриття Місячного Ставу. Того ранку Попелюшка і висвячена Листоплеса повернулися з першої зустрічі медикотів із Зорекланом, а вже за два дні Одновус мав нарешті отримати свої дев’ять життів як провідник.

— Фе! — вигукнув Дощовус. — Ніколи не звикну до запаху Тіньового Клану. Пахне так, ніби десь тут лисиця здохла вже з повню тому.

— Думаю, що їм наші помітки також не фіалками пахнуть, — відповів Ожинокіготь.

Його перебив сплеск і переляканий вигук позаду. Озирнувшись, він побачив Косариконога, який стояв у озері по коліна у воді.

— Святий Зореклане, ти що робиш?

Косариконіг побрів назад до берега, присоромлено звісивши голову.

— Я побачив рибу, — пояснив він, а тоді навіщось додав: — Вона втекла.

Ожинокіготь зітхнув.

— Так риба не ловиться. Нагадай мені якось тобі показати. Нас навчила Перохвоста, коли ми ходили в мандрівку, — на згадці про вродливу Річкову кішку його серце стислося від болю. — Ходімо, треба вже завершувати патрулювання цього кордону.

Він повернувся, щоби рушити вгору струмком, та тоді спинився, помітивши якийсь рух на боці Тіньового Клану. Із-за дерев вибігла сіра кішка і ринула вздовж берега прямо до нього. Ожинокіготь здивовано поширив очі, упізнавши Мрячконіжку. Що Річкова кішка робила на території Тіньового Клану?

— Ожинокігтю, зажди! — крикнула вона. Воячка перестрибнула через потік, ніби його й не було, і зупинилася перед Ожинокігтем, засапано віддихуючись. — Я мушу негайно поговорити з Вогнезором.

Косариконіг підійшов ближче, наїживши хутро на карку.

— Що ти робиш на нашій території?

— Так, проженімо її, — гаркнув Дощовус.

Ожинокіготь роздратовано смикнув хвостом у бік двох молодших вояків.

— Ми нікуди її не проганятимемо. Це Мрячконіжка, пам’ятаєте? Вона — хороша подруга Громового Клану.

— Дякую, Ожинокігтю, — кивнула Мрячконіжка, хоч у її очах і досі стояв нажаханий вираз, ніби вона побачила щось неймовірно страшне. — Будь ласка, відведи мене до Вогнезора.

— Гаразд, — Ожинокіготь не здогадувався, що ж могло бути таким терміновим, але знав, що Мрячконіжка не з тих котів, які роблять галас із нічого. — Ви удвох можете продовжувати патрулювання, — сказав він побратимам. — Глядіть, чи нема Двоногів, а коли дійдете до сухого дерева, перевірте, чи Тіньовий Клан залишив свої помітки там, де було домовлено.

Дощовус із Косариконогом перезирнулися, наче не були певні, чи варто залишати Ожинокігтя наодинці з Мрячконіжкою, проте нічого не сказали. Вони рушили вгору, а Дощовус час від часу озирався, ніби чекав, що Мрячконіжка нападе на Ожинокігтя, як тільки він відвернеться.

— Що сталося? — запитав Ожинокіготь, ведучи Мрячконіжку до табору найкоротшим шляхом.

— Скоро почуєш, — понуро нявкнула Мрячконіжка. — Ожинокігтю, можна трохи швидше?

Ожинокіготь трохи здивувався, проте прискорив ходу, і невдовзі вони вже мчали крізь дерева, не спиняючись, доки не добігли до тунелю, що вів на терен. Ожинокіготь пройшов туди першим і, на своє полегшення, одразу ж помітив Вогнезора, який ділив із Піскоштормою дрозда біля кагату свіжини. Махнувши Мрячконіжці, щоби трималася ближче до нього, Ожинокіготь підійшов до провідника.

Вогнезір проковтнув шматок свіжини і підвівся.

— Вітаю, Мрячконіжко, — мовив він до Річкової воєводи. — Що тебе сюди привело?

— Нічого хорошого, — відповіла Мрячконіжка.

Вогнезір смикнув вухами, а Піскошторма зацікавлено підвела погляд.

— Боюся, що зріє проблема для всіх Кланів, — сказала Мрячконіжка.

— Чекай хвилинку, — перебив її Вогнезір. — Краще, щоби Порохошуб та Орлякошуб також це почули. Ожинокігтю, можеш їх знайти?

Ожинокіготь помчав до вояцького кубла. Просунувшись крізь гілля, він побачив Орлякошуба, який скрутився біля Карохвістки, і різко поторсав його. Орлякошуб закліпав і глянув на нього.

— Що сталося?

— Тебе кличе Вогнезір, — нявкнув Ожинокіготь. — Ти не бачив Порохошуба?

Орлякошуб похитав головою, але Хмарохвіст, який ділився язиками з Ясносердою за кілька хвостів від них, підвів голову.

— Він у яслах із Папоротехмаркою.

— Дякую.

Ожинокіготь позадкував надвір і побіг через лощовину до ожинових заростів. Він саме пригальмував біля входу, як звідти вийшов Порохошуб. Вояк запитально смикнув вухами, побачивши Ожинокігтя.

— Тебе кличе Вогнезір. До нас прийшла Мрячконіжка, вона каже, що назрівають проблеми.

Брунатний вояк, примруживши очі, рушив до кагату свіжини, біля якого Орлякошуб уже приєднався до решти.

— Що ж, — нявкнув Вогнезір, махнувши хвостом Мрячконіжці. — Розкажи нам, що сталося.

Річкова воєвода вже трохи оговталася, проте в очах досі був схвильований вираз.

— Три ночі тому я саме поверталася до табору, коли помітила двох котів на березі озера навпроти острова, — почала вона. — Була сильна злива, тож я не могла зрозуміти, навіщо їм стояти там, де немає жодного прихистку. Я пішла покликати їх назад до табору, коли раптом побачила, хто то був.

Мрячконіжка примовкла, вчепившись кігтями у ґрунт.

— Хто ж? — запитав Вогнезір.

— Одним був Шулікокриг, — відповіла Мрячконіжка й болісно ковтнула, ніби в горлі в неї застряг жорсткий шматок свіжини. — А іншим — Багнокіготь.

— Що? — вигукнув Порохошуб.

В Ожинокігтя щось урвалося всередині. Які справи міг мати Шулікокриг із колишнім Вітряним воєводою?

— Перш ніж я встигла до них дійти, Багнокіготь побіг назад на свою територію, — провадила Мрячконіжка. — Але Шулікокриг не погнався його проганяти. Ці двоє розмовляли, і в мене склалося таке враження, що вони досить добре один одного знали. Я й раніше підозрювала, що Шулікокриг міг вислизати з табору вночі. Правду кажучи, — ніяково мовила вона до Ожинокігтя, — я думала, що він може ходити на зустрічі з тобою. Я бачила, як ви говорили на Зборищі, та й ви ж родичі… — у голосі кішки почулася спроба виправдатися, коли вона продовжила. — Я думала, що нічого поганого в цьому немає, тож і не просила Шулікокрига пояснити, що до чого. Тепер я знаю, що помилялася. Мабуть, він зустрічався з Багнокігтем.

Ожинокіготь опустив очі на лапи, відчуваючи, як погляди побратимів пробираються йому крізь хутро. Він намагався пояснити собі, навіщо Багнокігтю розмовляти з Річковим вояком, але йому нічого не спадало на думку.

— Шулікокриг пішов назад до табору, і я його не займала, — сказала Мрячконіжка. — Він не знав, що я його помітила, а я подумала, що варто дізнатися, що відбувається, перш ніж узятися за нього.

— Що ти далі зробила? — запитала Піскошторма.

— Я ніяк не могла повірити, що вони зустрічалися б на березі озера, де будь-хто міг їх помітити. Тоді я пригадала, як сильно Шулікокриг ратував за острів, коли ми тільки сюди прийшли, тож я поплила туди перевірити, чи вони зустрічалися там. Звісно ж, я знайшла їхні запахи… деякі — свіжі, деякі — старі. Гадаю, ці двоє були там принаймні три або чотири рази.

— Багнокіготь перепливав до острова? — скептично запитав Порохошуб. — І не один раз? Я здивований, що він узагалі погодився намочити лапи. Вітряні коти не люблять плавати.

— Ну то поясни ти мені, як його запах туди дістався, — відрубала Мрячконіжка.

— Що сказала Леопардозірка, коли ти їй усе це розповіла? — спитав Вогнезір.

Мрячконіжка потупила очі.

— Я їй не розповіла, — зізналась вона. — Шулікокриг — хороший вояк, а ще популярний, особливо серед молоді. Ні для кого не таємниця, що дехто навіть хотів, аби він залишився воєводою, коли я втекла від Двоногів. Я боялася, що Леопардозірка подумає, ніби я намагаюся створити проблеми, бо відчуваю в ньому особисту загрозу. До того ж я не бачила, як він робить що-небудь погане, окрім того, що розмовляє з котом з іншого Клану. Я вирішила припильнувати за ним, доки сама не з’ясую, навіщо вони з Багнокігтем зустрічалися.

— І тепер ти з’ясувала? — припустив Орлякошуб.

Вогнезір примружив очі.

— Так, ти би не прийшла сюди через те, що побачила три ночі тому. Що трапилось?

— Сьогодні вранці Шулікокриг викликався повести досвітній патруль, — відповіла Мрячконіжка. — Він обрав трьох котів, які найголосніше кричали про те, який би з нього був хороший воєвода. Ніхто з них ще не повернувся.

Ожинокіготь підвів очі на небо: сонце ховалося за дощовими хмарами, та він здогадувався, що вже незабаром захід. Або цих котів схопив блуд[4], або вони й не планували повертатися з патрулювання.

— Може, вони просто знайшли хороше місце для полювання, — припустив Вогнезір.

— І ти не можеш звинувачувати його в тому, що він відібрав у патруль своїх друзів, — справедливо додала Піскошторма.

— Ви не розумієте, — нявкнула Мрячконіжка. — Коли вони не повернулися до сонцепіку, я спробувала піти за їхнім слідом. Ну тобто, це ж було очевидно, що вони не пішли у звичайний досвітній патруль.

— Вони перепливли на острів? — нявкнув Порохошуб.

— Я думала, що вони так і зроблять, та коли натрапила на слід біля табору, то він привів мене на територію Тіньового Клану.

Ожинокіготь відчув, як кожна шерстинка на його шкірі починає електризуватися. Чи можна цьому всьому знайти якесь невинне пояснення?

— Я знала, що Громовий Клан у це не буде вв’язуватися, тож рушила прямо сюди, — додала Мрячконіжка. — Тіньовий патруль мало мене не помітив, але я встигла швидко добігти до кордону. Вогнезоре, я переконана, що Шулікокриг якось замішаний у плані нападу на Вітряний Клан!

Вогнезір замислився.

— Можуть бути й інші пояснення…

— Назви хоч одне! — нявкнула Мрячконіжка. — Усі знають, який Багнокіготь був лихий, коли Високозорий обрав своїм наступником Одновуса. Ти справді думаєш, що це не має тут жодного стосунку?

— Чекайте! — Орлякошуб підскочив на лапи. — Тепер, коли Листоплеса знайшла Місячний Став, Одновус може отримати свої дев’ять життів від Зореклану. Якщо Багнокіготь хоче відбити в нього Клан, то він мусить напасти раніше.

— Тобто він атакує сьогодні вночі, — надламаним голосом нявкнув Ожинокіготь.

— Вогнезоре, ти мусиш зробити що-небудь! — мовила Мрячконіжка.

Вогнезір переминав ґрунт лапами.

— Чому я? Чому ти не підеш до своєї провідниці?

— Леопардозірка лише запідозрить мене у спробі зганьбити Шулікокрига. Та й вона ніколи б не допомогла Вітряному Клану. Але Одновус — твій друг…

— І все ж він — провідник, і це його відповідальність — дбати про безпеку свого Клану. Він не може чекати, що Громовий Клан буде приходити на порятунок щоразу, як з’явиться потреба, — Вогнезір опустив погляд на свої лапи і випустив кігті в землю. Тоді підвів очі. — Однак ти маєш рацію. Ми не можемо просто сидіти й нічого не робити. Ми вишлемо патруль до Вітряного табору й перевіримо, що там відбувається. Варто також скликати віче, аби попередити решту Клану.

— Це точно необхідно? — запитав Ожинокіготь.

Вогнезір дивився на нього деякий час.

— Ми не знаємо напевне, чи не планують вони напасти на нас. Я не менше за інших сподіваюся, що це не так, проте не варто ризикувати.

Він підскочив, перебіг через галявину і застрибнув по купі ламаного каміння на Високий Виступ.

— Нехай усі коти, здатні піймати собі здобич, зберуться тут на віче Клану, — загукав провідник.

Хмарохвіст, Ясносерда і Карохвістка вийшли з вояцького кубла. За мить до них приєдналися старійшини, — Злотоквітка вела за собою Довгохвоста. Із кубла медикішки з’явилася Попелюшка, а за нею — насторожена Листоплеса.

Вивіркострибка, Золошуб та Шипокіготь спинилися на вході до табору зі здобиччю в зубах, тоді поскладали її до кагату і побігли до решти котів.

— Коти Громового Клану, — почав Вогнезір. — Мрячконіжка принесла новини про те, що, ймовірно, Багнокіготь із Шулікокригом планують напасти на Вітряний Клан. Я поведу патруль до Вітряного табору, але в цей час усі коти на терені повинні залишатися насторожі. Є ризик, що Тіньовий Клан також у цьому замішаний.

Коти на галявині шоковано замурмотіли. Ожинокіготь втупився у власні лапи, відчувши, що побратими і посестри дивляться на нього та перешіптуються лише через те, що в нього із Шулікокригом був спільний батько. Вояк не наважувався підвести очі на Вивіркострибку, боячись побачити в її погляді вдоволення.

— Хмарохвосте, ви з Ясносердою за старших у таборі, — продовжив Вогнезір. — Шипокігтю, візьми двох котів із собою до кордону з Тіньовим Кланом. Якщо помітите кого-небудь з їхніх вояків, вислідіть, проте не нападайте, якщо їх буде більше.

Шипокіготь кивнув і покликав Вивіркострибку та Золошуба. Вогнезір уже приготувався зістрибнути з виступу, проте не встиг поворухнутися, як наперед вийшла Попелюшка.

— Вогнезоре, я маю тобі дещо сказати. Листоплеса розповіла мені про свій сон. Він може бути якось із цим пов’язаний.

— Гаразд, — Вогнезір кивнув своїй доньці, щоб вийшла наперед. — Розкажи нам, Листоплесо.

— Я бачила, як озеро стало червоне, і почула голос, — мовила юна кішка. — Він сказав: «Перш ніж настане мир, кров проллє кров, і озеро стане багряним».

— Це все? — запитав Вогнезір. — Нічого про те, чия кров або коли це станеться?

Листоплеса похитала головою.

— Цього достатньо, аби припустити, що насуває велика проблема, — нявкнула Попелюшка. — На твоєму місці я би серйозно поставилася до цього нападу. Це останній шанс Багнокігтя захопити контроль над Вітряним Кланом, доки в Одновуса лише одне життя.

— Добре, — сказав Вогнезір і стрибнув униз. — Ходімо.

Ожинокіготь пройшов за своїм провідником повз Шипокігтя, який організовував свій невеликий патруль. Він не втримався і скоса глянув на Вивіркострибку. Очікував, що воячка буде втішена — тепер, коли виявилося, що вона могла весь цей час мати рацію щодо Шулікокрига. Та в її очах був лише смуток.

Сумний вигляд Вивіркострибки стояв йому перед очима всю дорогу, як вони з Вогнезором летіли крізь дерева до кордону з Вітряним Кланом.

⁴ Блуд — міфологічний персонаж, що вводить в оману подорожніх, змушує їх блукати, збиває зі шляху.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 21

Коли Громові коти перейшли потік і потрапили на територію Вітряного Клану, вже опустилися сутінки. Без захисту дерев вітер немилосердно періщив крижаними поривами дощу. Час від часу з-за хмар проблискував місяць чи поодинока зірка, проте переважно над полем панувала темрява. Котам доводилося йти виключно на запах, не видно було навіть власних лап.

— Ніде ні сліду прикордонного патруля, — прошепотів Порохошуб, принюхуючись.

— Це може означати, що вони захищають табір, — відповіла Мрячконіжка.

— Тсс! — почулося приглушене шипіння Вогнезора із темряви. — Будьте пильні. Ми не знаємо, чого чекати.

Невдовзі вони дійшли до потоку, що витікав від табору Вітряного Клану. Загін деякий час ішов угору проти течії, а тоді Вогнезір спинився, щоб покуштувати повітря. Ожинокіготь вчинив так само: відчувався сильний запах Вітряних котів, проте запахів інших Кланів не було. Не чути було також звуків битви, лише завивання вітру і плескіт струмка. У серці Ожинокігтя зажевріла слабка надія на те, що Мрячконіжка просто помилилася.

— Нічого, — промурмотів Вогнезір.

— Ми могли би піти й запитати Одновуса, чи все гаразд, — запропонував Орлякошуб.

— Що? Зайти у його табір і сказати, що прийшли допомагати йому відбиватися від ворогів? — нявкнув Порохошуб. — Не думаю.

Піскошторма згідливо муркнула, і, подумавши трохи, Вогнезір її підтримав.

— Твоя правда. Найкраще, що ми можемо зробити, — це вернутися додому.

— Але тут щось не так, я впевнена в цьому, — запротестувала Мрячконіжка. Її очі блистіли від хвилювання. — Як щодо сну Листоплесої?

— Ми не маємо жодного уявлення, про що був сон Листоплесої, — зауважив Вогнезір. — А тим часом стоїмо тут цілою бойовою ватагою на території іншого Клану. Одновус мав би повне право повидирати нам хутро.

Порохошуб форкнув.

— Хотів би я на це подивитися.

Вітер потроху здіймався, і раптовий порив мало не збив Ожинокігтя з лап. Десь вдалині загуркотів грім.

— Ходімо назад, поки гроза не вдарила, — нявкнув Вогнезір.

Усі коти повернулися за ним. Ожинокіготь ішов позаду, він востаннє озирнувся в бік Вітряного табору і раптом застиг, відчувши новий запах, що долинув до його розтуленого рота.

Шулікокриг!

— Вогнезоре, чекай! — покликав він.

Глянувши на пагорб, Ожинокіготь побачив кілька темних постатей, які вибігали з-за вершини і пірнали в лощовину. На мить йому здалося, що на чолі цих котів він упізнав Шулікокрига — його широку голову й масивні плечі.

Нічну тишу розітнув скрик. Вогнезір розвернувся і кинувся вгору.

— Побігли!

Ожинокіготь мчав пліч-о-пліч із провідником, доки вони не дісталися краю лощовини. Із темряви чулися нові й нові крики. У тій пітьмі Ожинокіготь не бачив нічого, окрім волаючого хутряного вихру. Тепер він відчував запах не лише Вітряного Клану, а й Річкового та Тіньового, проте не міг розгледіти, хто саме там був і на кого нападати.

Раптом почувся крик Вогнезора: «Багнокіготь!» , і провідник кинувся вниз до табору. Ожинокіготь та решта Громового загону помчали за ним. За мить Ожинокіготь уже втратив з поля зору своїх побратимів, потрапивши в гущавину бійки. У вояка навіть не було шансу перевести подих, як на нього навалився якийсь кіт, збивши з ніг. Він розвернувся й побачив, що стоїть перед Кедросердом — вояком із Тіньового Клану.

— Забирайтеся звідси! — гаркнув темно-сірий кіт. — Це не ваша битва!

Не розмінюючись на відповідь, Ожинокіготь сильно штовхнув Кедросерда задніми лапами і почав молотити його в живіт. Тіньовий вояк втік, залишивши Ожинокігтя відновлювати рівновагу. «Святий Зореклане, будь ласка, нехай тут не буде Вохрошубки!» — подумки заблагав він.

Коти врізалися в нього з усіх боків, вищали й хльоскали кігтями. Шулікокрига ніде не було видно, хоч Ожинокіготь помітив іншого Річкового вояка, який перебіг через лощовину і застрибнув у кущ папороті, витягнувши пазурі. Колотнеча посунулася трохи в бік, і Ожинокіготь побачив Павотенога та Одновуса, які боролися між собою. Одновус уп’явся зубами в плече Павотенога, а смугань тим часом видирав клапті хутра зі свого провідника.

Ожинокіготь кинувся на допомогу Одновусові, і тієї ж миті з тіней вискочив Багнокіготь. Одновус зник у круговерті зубів та пазурів, та раптом там з’явився Вогнезір, вхопив Багнокігтя зубами за загривок і потягнув геть.

Багнокіготь виборсався з його захвату.

— Ти думаєш, що це твій Клан? — загарчав він на Вогнезора. — Подумай ще раз, кицюню! У Вітряного Клану тепер буде новий провідник — сильний кіт, який відновить його могутність.

— Провідник Вітряного Клану — Одновус, — гаркнув у відповідь Вогнезір.

Багнокіготь кинувся на Громового провідника. Вони двоє затялися в бійці, а тим часом Павотеніг накинувся збоку і вчепився зубами в ногу Вогнезора. Ожинокіготь стрибонув до них, проте не встиг добігти, як його хтось перекинув і повалив на землю. Ніздрі наповнив Річковий запах, проте його супротивник був чорний, а не смугастий. Ожинокіготь почав шматувати кігтями морду нападника, відчуваючи полегшення через те, що не довелося битися із Шулікокригом — поки що.

Раптом його бік пронизав гострий біль: супротивник з розмаху дряпонув його кігтями. «Ми програємо, — подумав Ожинокіготь, борючись із панікою, коли уявив собі, як Вогнезір сам б’ється із двома сильними котами. — Їх надто багато!»

Проте страх викликав у нього приплив сили, і він з натугою підвівся, скинувши із себе нападника швидким укусом за хвіст. Раптом вояк почув чийсь клич і впізнав голос Вивіркострибки. Місячний промінь освітив кішку, яка стрімко бігла з вершини разом із Шипокігтем та Золошубом.

Під Багнокігтем та Павотеногом зблискували тільки клаптики рудого Вогнезорового хутра. Перш ніж Ожинокіготь устиг до нього добігти, повз нього промчала Вивіркострибка і кинулася в битву, розлючено заверещавши. Павотеніг кудись змився, а Багнокіготь повернувся, щоб атакувати руду воячку. Вивіркострибка піднялася на задні лапи і випустила кігті, а Багнокіготь замахнувся, щоби вчепитися їй зубами в горло. Ожинокіготь кинувся до Вогнезора: на його полегшення, провідник зіп’явся на лапи і знову поринув у бій. З одного його боку сочилася кров, проте Вогнезора ця рана не зупиняла.

Ожинокіготь розвернувся, щоби долучитися до битви з Багнокігтем. Проте вони разом із Вивіркострибкою уже зникли серед виру котів, які носилися вперед і назад усією лощовиною. Ожинокіготь опинився в бою пліч-о-пліч з Воронокрилом, їхні рухи стали злагоджені й рішучі за багато повень спільної подорожі. Мрячконіжка з Піскоштормою також разом боролися проти двох Річкових вояків.

Раптом Ожинокіготь знову помітив Вивіркострибку — цього разу вона билася з Ночехмарою. Бік у Вивіркострибки кровив, проте вона міцно вчепилася зубами в карк нападниці й молотила мускулясту кішку задніми лапами.

Ожинокіготь підскочив їй на допомогу, проте Ночехмара вирвалася і втекла. Вивіркострибка зіп’ялася на лапи, важко відсапуючись.

— Що ви тут робите? — запитав Ожинокіготь.

— Біля Тіньового кордону не було жодного руху, — відповіла Вивіркострибка. — То ми й прийшли сюди на підмогу.

— Я радий, що ви прийшли, — щиро нявкнув Ожинокіготь.

— То чому ми гаємо час, говорячи про це? — Вивіркострибка смикнула вухами в бік кількох Тіньових вояків. Вони з Ожинокігтем ринули в бій. За помахом хвоста Вивіркострибки розділилися і застали Тіньових вояків зненацька, напавши з двох боків так що ті дряпали одне одного, намагаючись дотягнутися до своїх нападників.

— Класний прийом! — гукнула Вивіркострибка, розчахнувши кігтями вухо рудого кота.

Ожинокіготь відчув, як у ньому заструмувала чиста енергія, коли він зустрівся з її сяючим, повним напруги поглядом. Проте тривало це недовго. Ті двоє, замкнуті у верескливий вузол із зубів та кігтів, проштовхнулися повз Громових вояків і кинулися навтьоки, а Вивіркострибка погналася за ними. Через мить він уже втратив її з поля зору.

Важко відсапуючись, Ожинокіготь роззирнувся довкола. Він був уже на іншому краю лощовини. Коти перед ним розділилися, поступившись кремезному смугастому вояку з могутніми плечима, який ішов прямо на нього. Ожинокіготь підвів очі й зустрівся поглядом з братом. Вираз обличчя Шулікокрига неможливо було прочитати: його крижані блакитні очі мерехтіли в місячному світлі.

Тоді збоку вистрибнув сірий вояк, пришпиливши Ожинокігтя до землі. Він скрикнув і махнув кігтями. Його пронизав біль, коли у плече вчепилися зуби, але Ожинокіготь струсив із себе кота і знову підвівся. Він помітив на мить Шулікокрига, який бився з Вітряним вояком; тоді між ними встряли інші коти, і його зведений брат зник.

Біля Ожинокігтя з’явилися Шипокіготь і Порохошуб. Разом вони крок за кроком відтісняли нападників. Ожинокіготь побачив, що хід битви повернувся — вони вже змушували супротивників відходити на пагорб із протилежного краю табору. Він уже майже дійшов до верхівки, коли це блискавка забарвила вересовище містичним жовтим світлом. Вона освітила Багнокігтя й Шулікокрига, які стояли ніс у ніс на верхівці пагорба, мов вирізьблені на тлі неба. За мить ударив грім, прокотившись над пагорбом нескінченною луною. По схилу зацідив дощ, хутро Ожинокігтя промокло й прилипло до шкіри.

Ураз Багнокіготь видав клич і почав тікати, а за ним побіг Шулікокриг. Двоє Тіньових вояків кинулися в протилежному напрямку.

Воронокрил підбіг до Ожинокігтя і запитально глянув на нього, ніби очікував наказу.

— За ними! — крикнув Ожинокіготь, кивнувши в бік Тіньових утікачів. Звиклий йому підкорятися, Воронокрил побіг у темряву.

Сам Ожинокіготь пробирався крізь траву в погоні за Багнокігтем. Колишній воєвода зрадив свій Клан і замахнувся на життя провідника. Ожинокіготь поклявся собі, що ніхто, окрім нього, не має зазнати тріумфу, уп’явшись зубами й пазурами в горло Багнокігтя.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 22

Коли почався дощ, Листоплеса залізла у сховок під терновим кущем на верхівці лощовини. Високо над її головою гілки торохтіли на тлі грозового неба, проте внизу все було спокійно, лише тарабанили краплі дощу, а з горбів докочувалося відлуння грому.

Як тільки Вогнезір із іншими котами пішли, Хмарохвіст виставив чатових по всьому леговищу. Листоплеса викликалася піти сюди й попередити, якщо почує чужинців. Усіх медикотів тренували так само, як і вояків, тож вона мала в арсеналі кілька бойових прийомів, аби захистити свій новий дім.

Поки що в лісі не було чути нічого, крім грози, проте вся ніч немовби повнилася напруженим чеканням. Листоплеса зараз усе віддала б, аби лише дізнатися, що діється у Вітряному таборі. Невже Шулікокриг і Багнокіготь справді планували скинути Одновуса?

Медикішка подумки повернулася назад до відкриття Місячного Ставу, знов переживаючи ту мить, коли вона вперше в нього зазирнула і побачила там відображення предків-вояків. Листоплеса відчувала, наскільки чудесно бути медикішкою, і не знала, як їй дочекатися наступної півповні, аби знову з ними зустрітися. Її тілом пробігав дрож від усвідомлення, що перед нею лежить майбутнє, сповнене служіння своєму Клану, — немов ріка, наповнена сяйвом стожарів.

Раптом вона зрозуміла, що чує, як із лісу швидко наближаються якісь коти. На мить їй здалося, що то повертається Громовий патруль. Та тоді вітер доніс до неї запах Тіньового Клану. Медикішка підстрибнула, розтуливши рота, щоби закричати алярм воякам на терені. Проте не встигла видати ні звуку, як із чагарів вискочили дві тіні й кинулися прямо на неї. Врізавшись у Листоплесу, нападники почали відтісняти її назад, аж доки вона не опинилася біля кущів на краю скелі. Медикішка відчула, як кущ похиляється під її вагою, і заборсала задніми лапами.

— Ні! — зойкнула вона.

Та для попередження було вже пізно. Повітря розірвали нажахані крики: двоє котів пролетіли повз неї прямо в лощовину. Листоплеса замахала лапами, намагаючись вхопитися за край скелі, проте не втрималася задніми лапами, щоби вибратися назад. Над нею почувся якийсь шум, і вона підвела погляд, перелякавшись, що то якийсь Тіньовий вояк прийшов її прикінчити.

На неї дивився Воронокрил, а його очі були широкі та сповнені жаху.

— Воронокриле, — прошипіла Листоплеса крізь зціплені зуби, щоб раптом від руху не зірватися слідом за двома Тіньовими котами. — Воронокриле, допоможи!

Вітряний вояк не поворухнувся. Скеля, на якій висіла Листоплеса, була мокра від дощу, і кішка відчувала, що вже починає зісковзувати.

— Воронокриле! — заблагала вона. — Я зараз впаду!

Воронокрил стояв мов укопаний. Він щось охрипло зашепотів, та його погляд був порожній, і Листоплеса збагнула, що вояк говорить взагалі не до неї.

— Перохвосто, пробач! Це все я винен. Я не мав дати тобі упасти.

Листоплеса зрозуміла, що він пригадує ту печеру в горах, де загинула Перохвоста.

— Це була не твоя провина, — нявкнула вона. — Будь ласка, Воронокриле, допоможи мені.

Вона вже відчувала, як із-під її кігтів вислизає скеля, і спробувала сильніше вчепитися, проте на гладкому камені чіплятися не було за що.

Воронокрил поволі підступив ближче і перехилився до неї. Листоплеса зойкнула, відчувши, що от-от не втримається, та в ту ж мить її за карк вхопили його зуби. Вони разом захиталися на краю скелі, й медикішка відчула, що вояк сповзає вниз. Тоді Воронокрил відсахнувся назад, впираючись задніми лапами в землю, і витягнув Листоплесу нагору. Вони обоє попадали, відсапуючись. Кішка притулилася щокою до твердої землі, розуміючи, що вона була на волосинку від смерті. Воронокрил лежав біля неї, важко надимаючи боки. Їхні погляди зустрілися, і Листоплеса збагнула, що не може відвести очей.

— Дякую, — нявкнула вона.

— Я зробив це, — прошепотів Воронокрил. — Я врятував тебе.

Повітря між ними наелектризувалося, немов на грозу. Намагаючись розбавити атмосферу, Листоплеса відповіла:

— Мабуть, я остання, кого би ти хотів врятувати.

— Ти так вважаєш? — Воронокрил пропалював її поглядом. — Ти не знаєш, що я до тебе відчуваю? І як я ненавиджу себе за те, що я це відчуваю так швидко після смерті Перохвостої? Я кохав її, справді кохав! Як я можу і тебе кохати?

— Мене? Але…

— Ти являєшся мені у снах, Листоплесо, — прошепотів Воронокрил.

— Ні… Тобі не можна в мене закохуватися. Я — медикішка.

«А мені не можна закохуватися в тебе», — з відчаєм подумала вона. Однак знала, що саме це і відчуває — і навіть із більшою силою, ніж могла очікувати. Почути, що Воронокрил її також кохає, — це те, чого Листоплеса хотіла понад усе на світі.

— Листоплесо! Листоплесо, ти там? — із леговища на пагорб бігли двоє котів, і вже за мить крізь терня до них почали пробиратися Хмарохвіст та Ясносерда.

Листоплеса і Воронокрил зіп’ялися на лапи.

— Я тут! — гукнула медикішка.

Хмарохвіст побіг до неї; його хвіст стояв щіткою.

— З тобою все добре? — запитав він. — Цей кіт на нашому боці чи на їхньому? — махнув він хвостом на Воронокрила.

Вітряний вояк почав наїжувати хутро.

— Усе гаразд, — поспіхом нявкнула Листоплеса. — Воронокрил — мій друг. Він гнався за тими двома Тіньовими вояками. Будь ласка, Хмарохвосте, не займай його. Він врятував мене від смерті — я мало не звалилася вниз.

Білий вояк примружив очі.

— Добре.

— Що сталося з тими Тіньовими котами? — запитав Воронокрил.

— Вони мертві, — відповіла Ясносерда, пролізши попід гілкою до своїх товаришів. — Переламали шиї.

Листоплеса здригнулася, розуміючи, що це запросто могла бути і її шия, якби вона зірвалася зі скелі. Воронокрил ще раз проникливо на неї глянув, а тоді кивнув Хмарохвостові.

— Що ж, тоді я піду. Коли я вибігав із нашого табору, битва вже згасала. Одновус залишився провідником Вітряного Клану.

— А як… — почав був Хмарохвіст, але Воронокрил уже зник за деревами.

Ясносерда тицьнула свого партнера.

— Ходімо, треба повертатися до табору. І сподіваймося, що більше не буде жодних неочікуваних гостей.

Ще мить Листоплеса вдивлялася в те місце, де зник Воронокрил, а тоді розвернулася і поволі пішла за своїми товаришами. Її мало не вбили коти з Тіньового Клану, проте почувалася вона так, неначе крокує по вітру, а зорі кружляють над її головою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 23

Ожинокіготь кинувся вниз із пагорба в погоні за Багнокігтем та Шулікокригом. Перед ним стояла стіна дощу, неначе ціле озеро вилилося з неба. Дощ змивав запахи втікачів, і в такій темряві Ожинокіготь навіть не міг напевне знати, чи біжить він у правильному напрямку. Проте злість додала швидкості його лапам, і від вух до кінчика хвоста ним заструменіла енергія, так що кіт уже не відчував ані холоду, ані того, що він промок до шерстинки.

Спалах блискавки освітив схил, і Ожинокіготь помітив своїх ворогів попереду: Багнокіготь уже майже добіг до озера, а Шулікокриг відставав від нього на кілька хвостів. Поруч із ними мчали ще дві чи три темні постаті. У цьому хаосі грози Ожинокіготь не міг перевірити, чи хтось із його побратимів побіг за ним, проте поспішав далі, набравши швидкості.

Наступний спалах блискавки показав, що він уже скоротив відстань між ним і втікачами наполовину. Він промчав повз конярку, краєм ока помітивши жовтий промінь світла із гнізда Двоногів на протилежному боці поля. Навіть не зважаючи на те, чи немає поблизу кицюнь, Ожинокіготь пробіг берегом повз місце для Зборища.

Він мусив сповільнити біг, коли опинився на болоті, а його лапи ізслизали з мокрих купин трави в калюжі з торфовою водою. Його хутро на животі та ноги були всі в багнюці. Вояк загарчав від роздратування, розуміючи, що не зможе догнати Багнокігтя і Шулікокрига.

Його почуття спорідненості із Шулікокригом зникло без сліду, він почувався спустошеним і зрадженим. Якщо його зведений брат думає, що зможе уникнути бійки лише тому, що вони — родичі, то він помиляється!

Ожинокіготь почув попереду плюскіт води і розпізнав темну постать, що борсалася в болоті. Тріумфально загорлавши, Ожинокіготь кинувся на неї, проте послизнувся на вогкому ґрунті задніми лапами, а передніми лише ледь зачепив хутро кота. Він незграбно приземлився на бік, та не встиг підвестися, як його важко придавили до землі, втискаючи в багнюку, а в плече вчепилися гострі кігті. Очі Багнокігтя, сповнені ненависті, опинилися за хвіст миші від його власних, і його ніздрі наповнив запах Вітряного Клану.

— Зрадник! — зіпнув Ожинокіготь.

Він спробував піднятися і скинути ворога, проте не міг знайти рівновагу на розмоклому ґрунті й відчув під хутром крижаний дотик багнюки. Громовий вояк безпомічно молотив задніми лапами по череву Багнокігтя.

Вітряний кіт зашипів, оскаливши зуби. Ожинокіготь уже приготувався до того, що ці блискучі ікла зараз вріжуться йому в горлянку. Раптом за Багнокігтем з’явилася темніша постать, і масивна смугаста лапа вдарила Багнокігтя по голові. Вітряний вояк відсахнувся, втративши рівновагу, й Ожинокіготь скористався моментом, аби вислизнути з-під нього. У заростях рогози над Багнокігтем навис Шулікокриг.

Не розуміючи, що відбувається, Ожинокіготь зіп’явся на лапи, відчуваючи, як його брудне хутро обліпило все тіло. Спалахнула ще одна блискавка, освітивши Шулікокрига, який стояв над Багнокігтем, давлячи йому одною лапою на живіт, а іншою — на горло. Він був увесь укритий багном, і лише його крижані блакитні очі палали в темряві.

Ожинокіготь зустрівся з ним поглядом.

— Ти врятував мені життя, — голос Ожинокігтя дрижав. — Чому, Шулікокриже? Чому ти допоміг мені, а не йому?

Багнокіготь заборсався під лапами Шулікокрига і гаркнув якусь образу, проте смугастий велетень не зводив очей із Ожинокігтя. Навіть у такій пітьмі молодий вояк Громового Клану не міг відвести погляду від його магнетичних блакитних очей. На мить йому здалося, що в цілому світі залишилися тільки вони двоє у вихорі грози.

— Ти допомагав Багнокігтю, — непевно мовив Ожинокіготь. — Ти напав на Вітряний Клан, але зараз…

Шулікокриг схилив голову.

— Це правда, — нявкнув він. — Я доєднався до Багнокігтя, бо вірив, що він — правдивий провідник Вітряного Клану. Проте ти — мій брат, Ожинокігтю. Як я міг дати йому тебе вбити?

Його слова потужним ударом поцілили в Ожинокігтя. Здавалося, неначе Шулікокриг увесь цей час знав, що церемонія назовництва Одновуса не була проведена, як належить. Ожинокіготь відчув дивне полегшення: він виявився не єдиним, хто боявся, що Зореклан не прийме Одновуса як провідника Вітряного Клану.

— Багнокіготь переконав мене долучитися до нього, — продовжив Шулікокриг. — Він пообіцяв залишити Річковий Клан у спокої, якщо я та ще кілька моїх побратимів допоможемо йому скинути Одновуса.

— Скажи йому, що ще я пообіцяв, — гаркнув Багнокіготь з-під лап Шулікокрига. — Скажи йому, що це ти прийшов до мене і запропонував свою допомогу в обмін на те, щоб я зробив тебе воєводою Вітряного Клану… і допоміг пізніше захопити Річковий Клан.

— Що? — Шулікокриг поширив очі. — Ожинокігтю, не слухай його. Чому б я хотів залишати Річковий Клан? І навіщо мені було би просити кого-небудь про таку допомогу? — він підвів голову. Ожинокіготь тієї миті подумав, що ще ніколи не бачив, аби кіт виглядав настільки шляхетно — навіть попри те, що в нього текла кров і весь він був забруднений багном. — Якщо мені судилося одного дня стати провідником Річкового Клану, то це буде або за законами вояцького правильника, або не буде взагалі.

— Брехун! — сплюнув Багнокіготь.

Шулікокриг похитав головою.

— Я зробив те, що вважав за правильне, — нявкнув він до Ожинокігтя. — Чи ти можеш сказати, що ніколи не мав жодних сумнівів щодо провідництва Одновуса?

Ожинокіготь не зміг відповісти. Слова його зведеного брата були надто близькі до істини.

Доки він вагався, Багнокіготь тріумфально зашипів і вивільнився, скинувши Шулікокрига в зарослий став. Ожинокіготь присів, готуючись до захисту, коли Вітряний вояк вистрибнув на нього, проте Шулікокриг, притьмом підвівшись, пірнув поміж ними і розлютовано кинувся на Багнокігтя зубами і пазурами. Вітряний кіт ухилився, а тоді розвернувся і дременув геть, а його темна постать невдовзі загубилася в пітьмі.

Не кажучи ні слова, Шулікокриг крутнувся і помчав по болоту за ним, залишивши Ожинокігтя позаду.

Знову спалахнула блискавка, і понад гуркотом грому Ожинокіготь почув, як хтось кличе його на ім’я. Він обернувся й побачив Вивіркострибку, яка стояла за ним, поширивши очі від жаху.

— Що ти робиш? — крикнула вона. — Ти даєш йому втекти!

— Ні, ти не розумієш… — почав Ожинокіготь.

— Я чула, що сказав Багнокіготь! Шулікокриг допоміг йому, щоби стати воєводою Вітряного Клану і захопити Річковий. Ожинокігтю, він небезпечний!

— Але Багнокіготь брехав! — заперечив Ожинокіготь.

Блискавка роздерла небо до самого обрію. Пульсуюче синьо-біле світло явило його погляду кота, який стояв на березі навпроти острова. Це був Багнокіготь. Тієї ж миті над водою тріснув оглушливий грім. Блискавиця вдарила у найвищі гілки одного з дерев на острові, спалахнуло полум’я. Дерево почало падати, набираючи швидкості під власною вагою. Багнокіготь розвернувся, аби тікати, але було вже пізно. Почувся його переляканий вереск, а тоді дерево з гуркотом звалилося на берег, і гілки затріщали, мов кості.

Ожинокіготь, посковзаючись, рушив уперед, аж доки не вийшов на твердішу землю. Гроза неначе довершила свою справу, заваливши дерево, бо почала вже вщухати. Наступного разу блискавка спалахнула вже десь над пагорбами, і гуркіт грому потрохи віддалявся. Дощ стишився, хмари потихеньку розступалися, пропускаючи до озера бліде місячне світло.

Ожинокіготь побачив, що до берега підтягуються ще коти, поміж якими помітив Вогнезора, Одновуса та його воєводу Золоніжку. Провідник Вітряного Клану здавався виснаженим, із довгого порізу на плечі цебеніла кров. Його погляд був спустошений від усвідомлення того, що Багнокіготь з іншими Вітряними вояками таємно змовлявся проти нього.

Ожинокіготь побіг до свого провідника та Вітряних котів. Вони разом підійшли до дерева. Ожинокіготь застиг, помітивши поміж гілками якийсь рух. Він був готовий до битви на смерть, якщо Багнокіготь іще досі живий. Тоді гілки розсунулися, і з-під них незграбно позадкував смугастий кіт, перебираючи задніми лапами по камінню. Ожинокіготь закліпав. То був Шулікокриг. Його зведений брат тягнув Багнокігтя нагору, тримаючи зубами за загривок. Голова Вітряного вояка звисала під дивним кутом, а його кінцівки в’яло волочилися по землі.

Шулікокриг притягнув тіло до Одновуса і залишив його біля лап провідника.

— Його розчавило дерево, — охрипло мовив він. — Твоєму провідництву нічого більше не загрожує.

Одновус нахилив голову й обнюхав колишнього воєводу.

— Клан буде оплакувати його, — промурмотів він. — Колись Багнокіготь був шляхетним вояком.

Золоніжка тихо зашипіла.

— Він тебе зрадив!

— І ти теж! — гаркнув Одновус, обернувшись до Шулікокрига. — Ти допоміг йому, — він випустив кігті, готовий вистрибнути на кремезного вояка.

Шулікокриг похилив голову, і Ожинокіготь відчув, як у нього все стиснулося від жаху.

— Я це визнаю, — нявкнув Шулікокриг. — І прошу в тебе пробачення. Я вірив, що Багнокіготь був правдивим лідером Вітряного Клану, і через це, на його прохання, я привів котів із Річкового та Тіньового Кланів йому на допомогу. Проте Зореклан подав нам чіткий знак, пославши блискавку, яка знищила Багнокігтя. Одновусе, ти — істинний провідник Вітряного Клану, обраний Зорекланом. Чини зі мною, що забажаєш.

Одновус глянув на Вогнезора, проте Громовий провідник лише смикнув вухами, давши товаришу зрозуміти, що це його проблема. Ожинокіготь пильно придивився до Вогнезора, намагаючись зрозуміти його реакцію на новину про те, що Зореклан зрештою таки схвалив провідництво Одновуса. Проте вираз обличчя Вогнезора був непроникний.

Тим часом Золоніжка підійшла ближче, щоби обдивитися гілки поваленого дерева.

— Одновусе, Шулікокриг має рацію. Не могло бути кращого знаку, ніж цей. Зореклан послав блискавку, щоби звалити дерево і вбити кота, який мав зайняти твоє місце. Тепер немає сумніву, що ти — той, кому Зореклан присудив очолити Вітряний Клан.

Одновус підвів голову, і його очі проясніли.

— Тоді я матиму за честь отримати свої дев’ять життів, — він повернувся до Шулікокрига і мовив: — Я не можу звинувачувати за сумніви ні тебе, ні інших котів, які підтримали Багнокігтя. Яке я маю право, якщо сам сумнівався? Я пробачаю тобі та всім іншим.

Шулікокриг знову кивнув і відійшов назад. Ожинокіготь підійшов до брата і потерся об його промокле хутро.

— Я мушу подякувати тобі за те, що врятував мені життя, — промурмотів він.

Шулікокриг глянув на нього, і в його очах майнули теплі промінчики.

— Принаймні я зробив сьогодні одну річ, за яку мені не соромно, — нявкнув він.

Ожинокіготь торкнувся братового плеча кінчиком хвоста.

— Ти вірив, що чиниш за вояцьким правильником, коли допомагав Багнокігтю. Не слід почуватися винним через це.

На березі почали з’являтися ще коти, зокрема і Порохошуб, Орлякошуб, Мрячконіжка та Клаптевух. Вони оточили нерівним колом провідників і тіло Багнокігтя.

— Гляньте на це! — нявкнув Орлякошуб. Він застрибнув на дерево і пройшов кілька кроків понад водою.

— Це як міст Двоногів! — вигукнула Мрячконіжка.

Орлякошуб повернувся, зістрибнувши на рінь із шерхкого гілля.

— Ми можемо використовувати повалене дерево, щоб добиратися на острів, — нявкнув він. — Воно достатньо широке, щоби безпечно перейти. Тепер ми можемо проводити Зборища на острові!

Ожинокіготь зрозумів, що оце щойно вирішилася остання проблема із їхнім новим домом. Завдяки Листоплесій вони мали Місячний Став, де могли ділитися язиками із Зорекланом; острів же стане для них місцем, де вони зможуть безпечно збиратися і яке буде належати всім Кланам і жодному з них.

Він інстинктивно роззирнувся в пошуках Вивіркострибки і помітив її біля Порохошуба. Вояк підійшов ближче, бажаючи переконати її, що Шулікокриг сказав правду. Та коли зустрівся з Вивіркострибкою поглядами, вона примружила очі. Кішка демонстративно відвернулася і закрокувала вздовж озера.

Ожинокіготь дивився їй услід, не рухаючись. Вивіркострибка очевидно більше не хотіла мати з ним нічого спільного. Неважко було здогадатися чому: вона, мабуть, побачила, як він розмовляв із Шулікокригом. Ожинокіготь відчував, як всередині наростає пустка. Чому Вивіркострибка завжди думала про Річкового вояка якнайгірше?

Раптом він пригадав свій сон, де зустрівся з Тигрозором та Шулікокригом. Хотіла цього Вивіркострибка чи ні, та вони троє були родичами. Проте він же не успадкував злі риси Тигрозора, чому б те саме не могло стосуватися і Шулікокрига?

Ожинокіготь так сильно хотів розділити цю перемогу з Вивіркострибкою, проте розумів, що в них немає спільного майбутнього, якщо вона й далі бачитиме в ньому та його зведеному браті лише найгірші риси, які вони могли успадкувати від Тигрозора. Він дивився, як руда воячка крокувала берегом, а її постать усе зменшувалася. Дочекавшись, коли вона зникне у темряві, Ожинокіготь вирушив додому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.